ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 жовтня 2016 року Справа № 911/774/16

Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючого: суддів:Нєсвєтової Н.М. (доповідач), Кондратової І.Д., Вовка І.В.
розглянувши касаційну скаргуКомунального підприємства "Виробниче управління комунального господарства"
на постановуКиївського апеляційного господарського суду від 08.06.2016
у справі№911/774/16 господарського суду Київської області
за позовомКомунального підприємства "Виробниче управління комунального господарства"
доФізичної особи-підприємця ОСОБА_4
простягнення 49 854,02 грн

за участю представників сторін

позивача: Білоус Т.Г.,

відповідача:ОСОБА_6, ОСОБА_7,

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Виробниче управління комунального господарства" звернулося до господарського суду Київської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 про стягнення з останнього 49 854,02 грн заборгованості, з яких: 27 374,42 грн боргу за надані згідно договору № 239 від 01.04.2012 послуги, 10 918,60 пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних. Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором № 239 від 01.04.2012.

Рішенням Господарського суду Київської області від 01.04.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2016, у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятими рішеннями, позивач звернувся до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та процесуального права, просить постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2016 та рішення місцевого господарського суду від 01.04.2016 скасувати, справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у касаційній інстанції, обговоривши доводи касаційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування попередніми судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права при ухваленні зазначених судових рішень, вважає, що касаційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як встановлено судами попередніх інстанцій, 01.04.2012 між Комунальним підприємством "Виробниче управління комунального господарства" (підрядник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (замовник) був укладений договір №239, відповідно до умов якого замовник передає, а підрядник приймає на себе виконання робіт по регулярному вивезенню з об'єктів замовника побутового сміття (пункт 1.1. договору).

Згідно пункту 2.7. договору замовник зобов'язується проводити оплату щомісячно по пред'явлених підрядником рахунках не пізніше 10-го числа кожного місяця в сумі 898,05 грн та додатково згідно рахунків, складених на основі підписаних замовником товарно-транспортних накладних.

Пунктом 3.0.-3.1. договору встановлено, що ціна послуги за вивіз та утилізацію 1 куб.м. сміття складає 48,36 грн з ПДВ. Об'єм робіт по вивозу сміття на рік - 222,78 куб.м., що складає 11 015,44 грн та додатково згідно товарно-транспортних накладних, підписаних замовником. На місяць - 18,57 куб.м. на суму 898,05 грн з ПДВ.

Договір складено в 2-х примірниках, по примірнику для кожної із сторін, кожен з яких має однакову юридичну силу та діє з 01 квітня 2012 по 31 березня 2013 (пункт 5.4. договору).

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилався на те, що станом на 01.02.2016 відповідач має перед позивачем борг за надані послуги згідно договору № 239 у сумі 27 374,42 грн, , який просив стягнути на його користь. Крім суми боргу позивач також просив стягнути на його користь 10 918,60 пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних.

Відмовляючи у задоволенні позову місцевий господарський суд, з яким також погодився й апеляційний господарський суд, зазначив, що договір від 01.04.2012 №239 припинив свою дію 31.03.2013, не є продовженим сторонами на новий строк, а тому відсутні підстави для стягнення заборгованості за послуги, надані після закінчення його строку дії.

Колегія суддів погоджується з такими висновками з огляду на таке.

Предметом позову є вимоги про стягнення 27 374,42 грн боргу за надані згідно договору № 239 від 01.04.2012 послуги, 10 918,60 пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних.

Судами встановлено, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частиною першою ст. 901 ЦК України передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до частини 7 статті 180 Господарського кодексу України строком дії господарського договору є час, впродовж якого існують господарські зобов'язання сторін, що виникли на основі цього договору. На зобов'язання, що виникли у сторін до укладення ними господарського договору, не поширюються умови укладеного договору, якщо договором не передбачено інше. Закінчення строку дії господарського договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, що мало місце під час дії договору.

Умовами договору встановлено, що договір діє до 31.03.2013 та сторонами не погоджено можливості його автоматичної пролонгації.

Колегія суддів погоджується з висновками судів попередніх судових інстанцій та вважає, що договір № 239 від 01.04.2012 припинив свою дії 31.03.2013, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами його пролонгації ; претензії щодо оплати відповідачем наданих позивачем за період дії спірного договору послуг (з 01.04.2012 до 31.03.2013) у останнього відсутні, тому позовна вимога про стягнення 27 374,42 грн боргу за спірним договором є безпідставною, необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошових зобов'язань за договором позивач просив стягнути з відповідача 10 918,60 грн пені, 10 572,71 грн інфляційних втрат та 988,32 грн 3 % річних.

Враховуючи те, що зазначені позовні вимоги є похідними від вимоги про стягнення 27 374,42 грн основного боргу, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно відмовив в їх задоволенні.

Колегія суддів звертає свою увагу на те, що місцевий господарський суд правомірно не взяв до уваги посилання позивача на те, що відповідач оплатив позивачу надані послуги по вивезенню ТПВ з 01.04.2012 по 01.06.2013, чим підтвердив та визнав дію договору № 239, вже після його закінчення, оскільки як було встановлено проведений 06.06.2013 відповідачем платіж у сумі 3 947,71 грн був здійснений по оплаті боргу за вивезення сміття за березень 2013 в сумі 1 502,60 грн, а залишок в розмірі 2 445,11 грн відповідач просив позивача повернути, як помилково здійснену переплату, що підтверджується листом-вимогою від 30.03.2016.Отже доказів пролонгації укладеного між сторонами договору №239 не має.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суди попередніх судових інстанцій правомірно та обґрунтовано відмовили позивачу у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 1117 Господарського процесуального кодексу України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, касаційна інстанція на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Касаційна інстанція не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові господарського суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати нові докази або додатково перевіряти докази.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків апеляційного господарського суду та не впливають на них, а тому підстави для її задоволення і скасування постанови Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2016, ухваленого з правильним застосуванням норм матеріального права та дотриманням норм процесуального законодавства, відсутні.

Керуючись статтями 1115, 1117, 1119, 11111 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України, -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Комунального підприємства "Виробниче управління комунального господарства" залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.06.2016 у справі № 911/774/16 без змін.

Головуючий Н. Нєсвєтова
Судді:І. Кондратова
І. Вовк