ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 914/4455/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.,

та представників учасників судового процесу:

позивача: ОСОБА_2 (довіреність № 02-14/719 від 05.10.2016);

відповідача-1: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 17.06.2016);

відповідача-2: не зявився (належно повідомлений);

третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: не зявився (належно повідомлений);

третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: не зявився (належно повідомлений),

розглянувши апеляційну скаргу Державної акціонерної компанії Хліб України, б/н від 31.03.2016 (вх. № 01-05/1840/16 від 12.04.2016)

на рішення Господарського суду Львівської області від 15.03.2016

у справі № 914/4455/15

за позовом: Державної акціонерної компанії Хліб України, м. Київ

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім Геосистеми, м. Львів

до відповідача-2: Дочірнього підприємства Державної акціонерної компанії Хліб України Львівський комбінат хлібопродуктів, м. Львів

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Міністерства аграрної політики та продовольства України, м. Київ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів: Товарної біржі Перша Універсальна, м. Львів

про: визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомості № 28-LV/09 від 23.06.2009 на аукціоні Товарної біржі Перша Універсальна

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 у справі №914/4455/16 (колегія суддів у складі: головуючого судді Данко Л.С., суддів Галушко Н.А. та Кузь В.Л.) задоволено заяву головуючого судді Данко Л.С. про самовідвід.

Повторним автоматизованим розподілом судової справи визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючого судді Хабіб М.І., суддів Галушко Н.А. і ОСОБА_4

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 23.05.2016 у справі №914/4455/16 (колегія суддів у складі головуючого судді М.І. Хабіб, суддів Н.А. Галушко, В.Л. Кузь) призначено розгляд апеляційної скарги на 21.06.2016.

Ухвалою від 21.06.2016 у даній справі продовжено строк розгляду спору, розгляд справи відкладено на 02.08.2016.

У звязку із перебуванням у відпустці судді Н.А. Галушко автоматичним розподілом (протокол автоматичної зміни складу колегії суддів від 02.08.2016) визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючого судді Хабіб М.І., суддів Зварич О.В., Кузь В.Л.

Ухвалою від 02.08.2016 у даній справі розгляд справи відкладено на 16.08.2016.

Ухвалою від 16.08.2016 розгляд справи відкладено на 30.09.2016.

У звязку із перебуванням у відпустці судді В.Л. Кузь автоматичним розподілом (протокол автоматичної зміни складу колегії суддів від 30.09.2016) визначено колегію суддів для розгляду даної справи у складі: головуючого судді Хабіб М.І., суддів Зварич О.В. і ОСОБА_1

Ухвалою від 30.09.2016 розгляд справи відкладено на 11.10.2016.

.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року ДАК «Хліб України» звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до відповідача 1 - ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» та відповідача 2 - ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» про визнання недійсним з моменту укладення договору купівлі-продажу нерухомості № 28-LV/09 від 23.06.2009 на аукціоні Товарної біржі Перша Універсальна на підставі ст. ст. 203,210, 215,220,640,657 ЦК України.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що позивач є засновником відповідача 2 Дочірнього підприємства ДАК ««Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів», створеного шляхом реорганізації державного підприємства Львівський комбінат хлібопродуктів відповідно до рішення спостережної ради ДАК «Хліб України» від 10.03.1998, оформленого протоколом №3, на виконання постанови Кабінету Міністрів України №1218 від 15.11.1997 «Про прискорення приватизації хлібоприймальних і хлібозаготівельних підприємств». На підставі вказаної постанови №1218 від 15.11.1997, наказу №24 від 13.03.1998, акту оцінки власного майна підприємства за січень 1998 року за позивачем зареєстроване на праві власності нерухоме майно державної форми власності, що знаходиться на вул. Лемківська, 9 у м. Львові, яке передане відповідачу 2 на праві господарського відання. Відповідно до п.п.3.7.3, 4.3 статуту відповідача 2 здійснення будь-яких угод з майном позивача, яке передане відповідачу 2 у користування, проводиться лише з дозволу позивача.

Позивач стверджує, що він не надавав згоди на відчуження майна, яке є предметом оспорюваного договору купівлі-продажу.

Також вказує, що Львівський комбінат хлібопродуктів входило до переліку обєктів права держаної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого ЗУ «Про перелік обєктів права держаної власності, що не підлягають приватизації», в редакції від 11.01.2007, чинній на момент укладення договору. Посилається на п. 38 статуту ДАК «Хліб України» та зазначає, що до виключення майна з переліку обєктів, що не підлягають приватизації, компанія не може вчиняти дії, наслідком яких може бути відчуження майна. Також зазначає про відсутність погодження Кабінетом Міністрів України можливості відчуження вказаного державного майна.

Крім того, вказує, що на момент вчинення оспорюваного договору постановою підрозділу примусового виконання рішень Головного управління юстиції у м. Києві про відкриття виконавчого провадження від 28.05.2009 на все майно позивача було накладено арешт, тому майно не підлягало відчуженню.

Посилаючись на ст. 657 ЦК України, в редакції, чинній на момент укладення договору, якою встановлено вимоги про нотаріальне посвідчення та державну реєстрацію договору купівлі-продажу нерухомого майна, вказує, що договір №28- LV /09 від 23.06.2009 не посвідчений нотаріально та не пройшов державну реєстрацію, тому в силу ч. 1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. При цьому зазначає, що при вирішенні спорів про визнання дійсним правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, норма ч.2 ст.220 ЦК України щодо таких правочинів не застосовується. Водночас вказує, що спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарським судом в загальному порядку.

Позивач стверджує, що про укладення відповідачами договору купівлі-продажу нерухомості №28-LV/09 від 23.06.2009 на аукціоні Товарної біржі «Перша Універсальна» йому стало відомо під час розгляду справи № 914/534/15, до участі в розгляді якої його було залучено ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.06.2015 як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 15.03.2016 у справі №914/4455/15 (суддя Щигельська О.І.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване нормами ст.ст. 35, 115, 111-28 ГПК України, ст. ст. 203, 215, 220, 256, 257, 260, 261, 267, 640, 657 ЦК України, ст. 75 ГК України, п.п. 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою КМУ №671 від 26.05.2004, п. 6 Порядку відчуження обєктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007, постановами Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними №11 від 29.05.2013 та «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» №10 від 29.05.2013.

Відмовляючи в задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що рішенням Господарського суду Львівської області від 25.09.2009 у справі №5/193, яке набрало законної сили згідно з постановою Львівського апеляційного господарського суду від 22.02.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 07.07.2010, договір купівлі - продажу обєктів нерухомого майна №28- LV /09 від 23.06.2009 визнано дійсним та визнано право власності ТОВ Торговий дім Геосистеми на обєкти нерухомого майна, що знаходяться в м.Львові по вул.Лемківській, 9, а саме: пожежне депо літ В-1 площею 13,9 м.кв, млин літ Є-5 площею 3047,4 м.кв., будівля насосної літ И-1 площею 9,4 м.кв., складська будівля літ Е-5 площею 2134,7 м. кв.

Суд вказав на встановлені судовими рішеннями у справі №5/193 обставини, зокрема, що згідно з реєстраційними посвідченнями на обєкти нерухомого майна від 29.11.2000 майно зареєстроване на праві державної власності за ДАК «Хліб України» в господарському віданні ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів». Пунктом 4.3 статуту ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» встановлено, що майно ДАК «Хліб України» передається підприємству в користування. Підприємство має право вчиняти будь-які дії щодо майна компанії тільки з дозволу компанії. ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» отримало всі необхідні дозволи та погодження на продаж нерухомого майна, а саме: листом №1-1-22/5694 від 26.12.2008 ДАК «Хліб України» надала дозвіл дочірньому підприємству ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» реалізувати залишки млина, будівлі пожежного депо, будівлі складу та будівлі насосної, які розташовані на вул. Лемківська, 9 у м. Львові. Листом №10-17-5672 від 23.04.2009 Фонд державного майна України погодив відчуження цього майна, що відповідає вимогам п. 6 Порядку відчуження обєктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007, та ч.5 ст. 75 ГК України. Аукціон з продажу майна проведений у відповідності до вказаного Порядку. Сторони погодили істотні умови договору, вони досягнули згоди щодо предмета договору купівлі-продажу нерухомого майна, ціни договору, порядку проведення розрахунків та приймання-передачі майна. 08.07.2009 сторони договору уклали додаткову угоду №1 та додаток від 08.09.2009 про зміну порядку розрахунків за придбаний обєкт. ТОВ «ТД «Геосистеми» виконало умови договору купівлі-продажу нерухомості на аукціоні, здійснило повну оплату вартості обєкту.

Суд також зазначив, що предметом дослідження при вирішенні спору у справі №5/193 були також обставини щодо неможливості здійснення відчуження майна у звязку з накладенням на нього арешту, які були відхилені судом, оскільки державним виконавцем не було дотримано вимог Закону щодо накладення арешту. При цьому суд вказав, що зі змісту постанови про відкриття виконавчого провадження від 28.05.2009 вбачається, що заборона здійснювати відчуження будь-якого майна, яке належить боржнику, накладено в межах суми звернення стягнення, однак позивачем не надано жодного доказу на підтвердження включення обєктів нерухомого майна, що знаходяться за адресою вул.Лемківська,9 у м. Львові, і які були предметом спірного договору, до акту опису та арешту майна боржника та оголошення заборони на розпорядження ним.

Крім того, суд вказав, що недійсність правочину договору купівлі-продажу нерухомого майна, зважаючи на непроведення його державної реєстрації, в законодавстві України не встановлено, тобто, договори купівлі-продажу нерухомого майна, державну реєстрацію яких не проведено, не є нікчемними. Суд зазначив, що на момент укладення договору порядок державної реєстрації правочинів регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, відповідно до п.п. 5.6 якого договір купівлі продажу підлягає державній реєстрації, яка проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням.

Суд першої інстанції також виходив з того, що при розгляді даної справи ( №914/4455/15) суд не наділений повноваженнями надавати правову оцінку підставності прийняття іншим судом рішення , що набрало законної сили, змінювати чи скасовувати його, а зазначений у резолютивній частині рішення висновок про дійсність правочину в силу ч. 1 ст.115 ГПК України є обовязковим для суду.

З оскаржуваного рішення вбачається, що у відзиві на позовну заяву відповідач 1- ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» вказував про звернення позивача з позовом про визнання договору недійсним після спливу строку позовної давності та застосування наслідків спливу, оскільки договір укладено 23.06.2009, а позов подано у 2015 році. Суд першої інстанції встановив, що ухвалою Господарського суду Львівської області від 18.08.2009 про порушення провадження у справі №5/193 позивача було залучено до участі у справі як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1, та дійшов висновку, що позивач як учасник судового процесу мав можливість довідатися про укладення договору купівлі-продажу від 23.06.2009 та порушення свого права. Відтак суд встановив, що позивач звернувся з позовом від 21.12.2015 після спливу 3-річного строку позовної давності, проте відмовив у задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Позивач не погодився з рішенням суду першої інстанції, вважає рішення таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить його скасувати, прийняти нове, яким позов задоволити.

На думку скаржника, суд першої інстанції неправильно застосував норми ч.3 ст. 35 ГПК України та помилково надав преюдиціального значення оціночним судженням, зробленим Господарським судом Львівської області при вирішенні справи №5/193, ототожнивши факти, встановлені цим судом, з їх юридичною оцінкою. Зазначає, що відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України у справах про визнання договору дійсним суд встановлює обставини щодо ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору, а не інші обставини чи підстави визнання договору недійсним. При цьому, посилаючись на ст. 657 ЦК України, в редакції, чинній на момент укладення договору, та постанову Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними №11 від 29.05.2013, вказує, що договір купівлі-продажу підлягав нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, і при вирішенні спору про визнання цього договору дійсним не підлягала застуванню норма ч.2 ст. 220 ЦК України.

Стверджує, що оспорюваний договір купівлі-продажу вчинено з порушенням закону, оскільки договір не посвідчений нотаріально та не пройшов державної реєстрації, і відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Скаржник посилається на п.2.5.2 постави Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 та вважає, що такий нікчемний договір підлягає визнанню судом недійсним у загальному порядку.

Крім того, скаржник не погодився з висновком суду, що ним пропущений строк позовної давності. Вказує, що він не був стороною оспорюваного договору, тому початок перебігу позовної давності починається не від дня, коли йому стало відомо про укладення договору, а з моменту, коли йому стало відомо про укладення цього договору з порушенням закону. Таким моментом скаржник називає ухвалу апеляційного суду від 18.06.2015 у справі №914/534/15, якою його було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача 2.

В письмових поясненнях від 06.10.2016 та 11.10.2016 позивач вказує, зокрема, що майно не підлягало приватизації, оскільки входило до переліку обєктів права держаної власності, що не підлягають приватизації, затвердженого ЗУ «Про перелік обєктів права держаної власності, що не підлягають приватизації», в редакції від 11.01.2007, чинній на момент укладення договору. Стверджує, що його дозвіл на продаж майна та укладення договору купівлі-продажу є сфальшованим та незаконним. Вказує, що суд не взяв до уваги той факт, що за майно балансовою вартістю 830,3 тис.грн компанія отримала лише близько 114 тис.грн. Посилаючись на постанову Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вважає, що договір купівлі-продажу є недійсним у звязку з тим, що він не був нотаріально посвідчений та не пройшов державну реєстрацію.

У відзиві на апеляційну скаргу ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» (відповідач 1) заперечує проти доводів апеляційної скарги, вказує, зокрема, що обставини, на які посилається позивач як на підставу недійсності договору, вже досліджувалися судом при розгляді спору у справі №5/193 про визнання договору дійсним та про визнання права власності. Просить оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Третя особа - Міністерство аграрної політики та продовольства України в письмових поясненнях від 18.08.2016 підтримує доводи скаржника, просить апеляційну скаргу задоволити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Третя особа - Товарна біржа «Перша Універсальна» у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Зокрема вказує, що 12.05.2009 на адресу Товарної Біржі «Перша Універсальна» надійшов лист від ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» з проханням виставити на біржові торги обєкти нерухомості - залишки основної будівлі млина, пожежного депо, складу та насосної станції, які розташовані за адресою вул. Лемківська,9 у м. Львові. Вказує, що для продажу було надано дозвіл ДАК «Хліб України» від 26.12.2008 на реалізацію вищевказаних обєктів та лист Фонду державного майна України №10-17-5672 від 23.04.2009 про відсутність заперечень щодо рішення про реалізацію залишків основної будівлі, млина, пожежного депо, складу та насосної станції ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів». 23.06.2009 було проведено аукціон, переможцем якого визначено ТОВ «Торговий дім «Геосистеми». ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» та ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» уклали договір купівлі-продажу нерухомості на аукціоні Товарної Біржі «Перша Універсальна». До вказаного договору сторони уклали додаткову угоду № 1 від 08.07.2009 та додаток до договору від 08.09.2009. ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» повністю оплатив вартість обєкта продажу, 22.09.2009 перерахував на рахунок ТБ «Перша Універсальна» 773 589, 29 грн, які 23.09.2009 біржа перерахувала на рахунки, вказані в листі ДП «Львівський комбінат хлібопродуктів» №05-270 від 22.09.2009.

В судовому засіданні 11.10.2016 представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та в письмових поясненнях від 06.10.2016 та від 11.10.2016, просив рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким позов задоволити.

Представник відповідача 1 заперечив проти доводів скаржника, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач 2 явки свого представника в судові засідання не забезпечив, відзиву на апеляційну скаргу не надав. Всі ухвали суду, надіслані відповідачу на його адресу: 79019, м. Львів, вул. Б. Хмельницького,88, повернені суду відділенням звязку з довідками «за закінченням терміну зберігання».

Треті особи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи, явку своїх представників в судове засідання не забезпечили.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

23.06.2009 Дочірнє підприємство ДАК Хліб України Львівський комбінат хлібопродуктів (продавець) та ТОВ Торговий Дім Геосистеми ( покупець) уклали договір купівлі-продажу нерухомості №28-LV/09 на аукціоні Товарної біржі «Перша Універсальна» (том 1, а.с. 89-91).

Відповідно до п.1.1 договору продавець зобовязується передати у власність покупця пожежне депо (В-1) площею 13,9 кв. м (знос 58%), склад (Е-5) загальною площею 629,1 кв. м (знос 78%), млин ( Є-5) площею 3047,4 м.кв. (знос 90%), насосна (И-1) площею 9,4 м кв., що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Лемківська, 9.

За умовами п.1.2 договору технічні характеристики обєктів продажу це залишки будівель, які знаходяться в непридатному стані.

Обєкти продано за ціною 830 299,89грн( п.1.4 договору).

Згідно з п. 2.1 договору покупець зобовязаний внести 830 299,89 грн в тому числі ПДВ за придбаний обєкт протягом 15 календарних днів.

Оплата вартості обєкта здійснюється через біржу.

08.07.2009 сторони уклали додаткову угоду №1 до договору купівлі-продажу нерухомості №28-LV/09 від 23.06.2009, якою виклали п.2.1 договору у наступній редакції: «Покупець зобовязаний внести 830 299,89 грн в тому числі ПДВ за придбаний обєкт в наступному порядку: до 30 липня 2009року 350 тис.грн, до 15 серпня2009 року решту суми» (том 1, а.с. 93).

08.09.2009 сторони уклали додаток до договору купівлі-продажу нерухомості №28-LV/09 від 23.06.2009, яким встановили обовязок покупця внести 830 299,89 грн в тому числі ПДВ за придбаний обєкт до 22.09.2009 (том 1,а.с. 92).

Згідно з Витягами з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.06.2009, виданими Обласним КП Львівської обласної ради Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки( т.1, а.с. 56-62) , власником пожежного депо літ.В-1, площею 13,9 кв. м (знос 58%), складу літЕ-5, загальною площею 629,1 кв. м (знос 78%), млина літ. Є-5, площею 3047,4 м.кв. (будівля млина зруйнована на 90%, залишився фундамент), насосної літ.И-1 площею 9,4 м кв (будівля насосної зруйнована на 58%, залишився фундамент), що знаходяться за адресою м. Львів, вул. Лемківська, 9, є ДАК «Хліб України», майно перебуває у господарському віданні ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів». Підстава виникнення права власності - постанова Кабінету Міністрів України №1218 від 05.11.1997, наказ №24 від 13.03.1998, акт оцінки наявності власного майна підприємства за січень 1998 року.

Відповідно до п.1.1 статуту Дочірнього підприємства ДАК Хліб України Львівський комбінат хлібопродуктів , затвердженого рішенням спостережної ради ДАК Хліб України від 24.03.2001, протокол №1, зареєстрованого 18.10.2002 ( т.1, а.с. 45-55), засновником підприємства є ДАК Хліб України( далі - ОСОБА_5). Підприємство створене шляхом реорганізації державного підприємства Львівський комбінат хлібопродуктів на виконання постанови Кабінету міністрів України №1218 від 15.11.1997 Про прискорення приватизації хлібоприймальних і хлібозаготівельних підприємств.

Пунктом 3.7.3 статуту встановлено, що підприємство має право, в установленому законодавством та цим статутом порядку, продавати і передавати іншим підприємствам, організаціям та установам, обмінювати, здавати в оренду, надавати безоплатно в тимчасове користування або в позику майно та кошти, а також належні йому будинки, споруди, устаткування, транспортні засоби, інвентар, сировину та інші матеріальні цінності, а також списувати їх з балансу. Здійснення будь-яких угод з майном компанії, яке передане підприємству в користування, провадиться лише з дозволу ОСОБА_5.

ОСОБА_5 передається підприємству у користування. Підприємство має право вчиняти щодо майна компанії будь-які дії тільки з дозволу ОСОБА_5 (п. 4.3 статуту).

Відповідно до рішення комісії з питань обліку, вибуття, списання та відчуження основних засобів дочірніми підприємствами ДАК «Хліб України» листом №1-1-22/5694 від 26.12.2008 ДАК «Хліб України» надала дозвіл ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» реалізувати через біржі, на аукціоні, за конкурсом залишки корпусу млина, будівлі пожежного депо, будівлі складу та будівлі насосної, що розташовані на вул. Лемківська, 9 у м. Львові (том 2, а.с. 93).

Фонд державного майна України листом №10-17-5672 від 23.04.2009, адресованим ДАК «Хліб України», на звернення ДАК «Хліб України» щодо погодження рішення про відчуження залишків будівель млина, пожежного депо, складу та насосної, повідомив, що не має заперечень проти такого рішення (т.2, а.с. 94).

Як вбачається з матеріалів справи, договір купівлі- продажу №28-LV/09 від 23.06.2009 не був нотаріально посвідчений та не пройшов державної реєстрації. ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» звернулося до суду з позовом про визнання цього договору дійсним та визнання за ним права власності на обєкти нерухомого майна, що знаходяться на вул. Лемківській,9 у м. Львові, а саме: пожежно депо літ. «В-1» площею 13,9 кв. м, млин літ. «Є-5» площею 3 047.4 кв. м, будівлю насосної літ. «И-1» площею 9, 4 кв. м, складську будівлю літ. «Е-1» площею 2 134,7 кв. м.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.09.2009 у справі №5/193 за позовом ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» до ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів» та Товарної біржі «Перша Універсальна», за участю третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ДАК «Хліб України», позов задоволено повністю. Визнано дійсним договір купівлі-продажу та визнано право власності ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» на вказані обєкти нерухомого майна ( т.1, а.с.151-156).

Назване рішення залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 25.02.2010 та постановою Вищого господарського суду України від 07.07.2010( т.1, а.с. 157-169).

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Частиною 3 названої статті передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

У постановах Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9 та Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11 розяснено, що з урахуванням приписів статті 215 ЦК України судам необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо).

Зі змісту апеляційної скарги позивача, його письмових пояснень вбачається, що доводи позивача фактично зводяться до незаконності визнання судом дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності ТОВ ТД Геосистеми на обєкти нерухомості та неправомірності рішення суду у справі №5/193.

Позивач посилається, зокрема, на те, що оспорюваний договір купівлі-продажу не відповідає ст. 657 ЦК України, оскільки він не посвідчений нотаріально та не пройшов державної реєстрації, і відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України є нікчемним. Разом з тим вказує, що такий договір не може бути визнаний дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України.

Згідно зі ст. 657 ЦК України, в редакції, яка діяла на момент укладення договору (23.06.2009), договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Оспорюваний договір купівлі-продажу не був посвідчений нотаріально та не пройшов державної реєстрації, що встановлено судовими рішеннями у справі № 5/193 та підтверджується матеріалами справи.

За приписами ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Водночас, частиною 2 названої статті передбачена можливість визнання судом такого договору дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

На момент звернення з позовом (грудень 2015року) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.06.2009, укладеного відповідачами, судовим рішенням від 25.09.2009 у справі № 5/193, яке набрало законної сили, цей договір був визнаний дійсним на підставі ч.2 ст. 220 ЦК України, за покупцем -ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» визнано право власності на обєкти нерухомого майна, які були предметом договору купівлі продажу.

В силу частини 5 ст. 124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Аналогічні положення викладені в ч.1 ст.115 ГПК України, згідно з якою рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України.

Отже, як вірно вказав суд першої інстанції, при розгляді даної справи ( №914/4455/15) господарський суд не наділений повноваженнями надавати правову оцінку підставності прийняття судом рішення у справі № 5/193, що набрало законної сили, змінювати чи скасовувати його, а зазначені в резолютивній частині рішення висновки про дійсність договору купівлі-продажу та право власності ТОВ «Торговий дім «Геосистеми» на обєкти нерухомого майна, є обовязковим для суду в силу частини 5 ст. 124 Конституції України та частини 1 ст.115 ГПК України.

Апеляційний суд також погоджується з висновками суду першої інстанції, що недійсність договору купівлі-продажу нерухомого майна, зважаючи на непроведення його державної реєстрації, законодавством не встановлено. Тобто договори купівлі-продажу нерухомого майна, державну реєстрацію яких не проведено, не є нікчемними. Закон повязує проведення державної реєстрації лише з моментом укладення такого договору. На момент укладення спірного договору, порядок державної реєстрації правочинів регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 №671. Відповідно до п.п. 5, 6 вказаного Порядку договір купівлі-продажу нерухомого майна підлягає державній реєстрації, яка проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Разом з тим за приписами ч.2 ст. 220 ЦК у разі визнання судом договору дійсним наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відтак не можуть братися до уваги доводи скаржника про невідповідність договору купівлі-продажу нормам ст. 657 ЦК України, його нікчемність та неможливість визнання цього договору дійсним на підставі ч.2ст. 220 ЦК України.

Щодо інших доводів скаржника, зокрема, що майно не підлягало відчуженню, що він не надавав дозволу на відчуження майна, що відповідач 1 не сплатив вартості майна, придбаного за договором, що у справах про визнання договору дійсним суд встановлює обставини щодо ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору, а не інші обставини чи підстави визнання договору недійсним, відтак неправильне застосування судом першої інстанції норм ч.2 ст. 35 ГПК України, апеляційний суд відхиляє ці доводи скаржника виходячи з наступного.

Як вказано вище, судовим рішенням від 25.09.2009 у справі № 5/193, яке набрало законної сили, не лише визнано дійсним договір купівлі продажу, цим рішенням також визнано право власності ТОВ «Торговий дім «Геосистеми»(покупця) на обєкти нерухомого майна, які були предметом договору купівлі продажу.

Частиною першою статті 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою.

Верховний Суд України у постанові від 18 листопада 2015 р. у справі N 6-1858цс15, яка є обовязковою в силу ст. 111-28 ГПК України, вказав, що враховуючи те, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав і у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України

Як випливає зі змісту судових рішень у справі № 5/193, судами першої та апеляційної інстанцій при вирішенні спору у справі № 5/193 встановлювалися не лише обставини щодо ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору, судами також встановлені обставини щодо наявності передбачених законом підстав і способу відчуження майна продавцем та набуття права власності покупцем на майно. Судами встановлено, зокрема, що власником обєктів нерухомого майна, які були предметом договору купівлі продажу, на момент укладення договору була ДАК «Хліб України», майно перебувало у господарському віданні ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів», яким було отримано всі необхідні дозволи та погодження для продажу спірного нерухомого майна (лист ДАК Хліб України№1-1-22/5694 від 26.12.2008 про надання дозволу на продаж обєктів нерухомості, лист Фонду державного майна України №10-17-5672 від 23.04.2009 про надання згоди на продаж обєктів нерухомості), що відповідає вимогам п. 6 Порядку відчуження обєктів державної власності, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №803 від 06.06.2007, та ч.5 ст. 75 ГК України; відсутність доказів проведення державним виконавцем опису майна , яке є предметом договору, та оголошення заборони на його відчуження; що аукціон з продажу майна проведений у відповідності до пунктів 20,21,22 вказаного Порядку; що сторонами досягнуто згоди щодо всіх істотних умов договору; що позивач сплатив вартість придбаного на аукціоні майна.

Отже, при задоволенні позову у справі № 5/193 суд виходив з того, що майно набуте покупцем у власність на законних підставах.

Слід зазначити, що скаржник (ДАК Хліб України) був учасником судового процесу у справі № 5/193 як третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

В письмових поясненнях, поданих апеляційному суду 11.10.2016, скаржник стверджує, що його дозвіл №1-1-22/5694 від 26.12.2008 на продаж обєктів нерухомості, наданий ДП ДАК «Хліб України» «Львівський комбінат хлібопродуктів», сфальшований. Проте, представник скаржника в судовому засіданні апеляційного суду пояснив, що доказів на підтвердження фальсифікації дозволу немає, тому не може подати таких доказів суду.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» №8 від 13.06.2007 відповідно до частини п'ятої статті 124 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Частиною 3 статті 35 ГПК встановлено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як розяснено п. 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

З апеляційної скарги вбачається, що скаржник не враховує норми частини 5 ст. 124 Конституції України, частини 1 ст. 115 ГПК України та довільно трактує норми ст. 215 ЦК України, ч.3 ст. 35 ГПК та абз.2 п. 2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 №11.

В абз.2 п.2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 вказано, що за змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним. Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку.

Тобто, за змістом абз.2 п.2.5.2 постанови №11 правочин, недійсність якого встановлена законом (нікчемний правочин), є недійсним в силу закону незалежно від наявності чи відсутності рішення суду про визнання такого правочину недійсним. Проте це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Однак чинне законодавство не передбачає можливості подання та задоволення позову про визнання недійсним нікчемного правочину (господарського договору), який визнаний дійсним судовим рішенням, що набрало законної сили, у справі, у якій брали участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак апеляційний суд відхиляє як необгрунтовані доводи скаржника.

Доводи скаржника ( позивача) про те, що ним не пропущений строк позовної давності, на думку колегії суддів, суперечать фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

За приписами ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач дійсно не був стороною договору купівлі-продажу від 23.06.2009, проте він був учасником судового процесу у справі № 5/193, предметом розгляду якої було визнання дійсним цього договору та визнання на підставі названого договору права власності покупця на нерухоме майно. Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи,ухвалою від 18.08.2009 суд залучив ДАК «Хліб України» до участі у справі № 5/193 як третю особу без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Відтак ДАК «Хліб України» ( скаржник) міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, ще при розгляді судом спору у справі № 5/193, тобто у 2009 році.

Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про звернення позивача з позовом ( у грудні 2015 року) про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 23.06.2009 після спливу 3- річного строку позовної давності.

У пункті 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» розяснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що у задоволенні позову про визнання договору недійсним суд правомірно відмовив з підстав його необгрунтованості.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст.ст. 33,34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На підставі викладеного колегія суддів дійшла висновку, що скаржником не доведено, доказів не подано наявності підстав, передбачених ст. 104 ГПК України, для скасування чи зміни рішення та для задоволення апеляційної скарги.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.43, 49, 91, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 15.03.2016 у справі № 914/4455/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 17.10.2016

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В. Зварич

Суддя О.С. Скрипчук