ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 916/20/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого судді: С.В. Таран,

Суддів: Л.О. Будішевської, М.А. Мишкіної,

при секретарі судового засідання Г.Є. Бєлянкіній,

за участю представників сторін:

від позивача - О.С. Яцевич, довіреність №Д/ЮС-07 від 11.01.2016;

від відповідача - Ф.І. Козак, довіреність б/н від 18.01.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське Пароплавство"

на рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2016

у справі №916/20/16

за позовом: приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське Пароплавство"

до відповідача: Ренійської міжгосподарської дитячої оздоровчої установи "Аист"

про стягнення 20809,15 грн

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015р. приватне акціонерне товариство "Українське Дунайське Пароплавство" звернулось з позовом до Ренійської міжгосподарської дитячої оздоровчої установи "Аист" про стягнення з останньої 20809,15 грн вартості неповернутого з оренди майна.

За вказаною позовною заявою порушено провадження у справі №916/20/16.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 16.03.2016 у справі №916/20/16 (суддя Т.Г. Д'яченко) у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с. 118-119).

Не погодившись з прийнятим рішенням, приватне акціонерне товариство "Українське Дунайське Пароплавство" звернулось з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2016 у справі №916/20/16 скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права (а.с. 143-147).

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу висловив заперечення щодо задоволення апеляційної скарги (а.с. 165-167).

В судовому засіданні 22.09.2016 оголошувалась перерва до 11год 30 хв 11.10.2016.

У засіданні суду 11.10.2016 позивачем подано уточнення до апеляційної скарги (а.с.230-232), в яких фактично ставиться питання про збільшення розміру позовних вимог.

Враховуючи те, що в силу статті 22 Господарського процесуального кодексу України позивач має право збільшити або зменшити розмір позовних вимог лише до прийняття рішення по справі, в задоволенні вказаної заяви слід відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет правильності застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія дійшла наступних висновків.

25.06.2012 між приватним акціонерним товариством "Українське Дунайське Пароплавство" ("орендодавець") та Ренійською міжгосподарською дитячою оздоровчою установою "Аист" ("орендар") було укладено договір оренди окремого індивідуально визначеного майна №276 ГУИ (далі - договір №276 ГУИ від 25.06.2012), відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально-визначене майно - рухоме майно бази відпочинку „Восток", що знаходиться на балансі ВП „База відпочинку „Восток" приватного акціонерного товариства „Українське Дунайське Пароплавство", перелік якого наведений у додатку 1 до цього договору (а.с.19-21).

Договір укладено терміном на 2 роки 11 місяців, що діє з 25.06.2012 до 24.05.2015 включно (пункт 10.1 договору №276 ГУИ від 25.06.2012).

Відповідно до пункту 1.2 договору №276 ГУИ від 25.06.2012 вартість переданого в оренду майна визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку, що є додатком 2 до цього договору, і становить 204423,86 грн станом на 11.06.2012.

Згідно з додатком №1 до договору №276 ГУИ від 25.06.2012 приватним акціонерним товариством "Українське Дунайське Пароплавство" було передано Ренійській міжгосподарській дитячій оздоровчій установі "Аист" орендоване майно на суму 204423,86 грн (а.с.23-24).

У пункті 5.3 договору №276 ГУИ від 25.06.2012 орендар зобов'язався забезпечувати збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню і псуванню, тримати майно в порядку, передбаченому санітарними нормами та правилами пожежної безпеки, підтримувати орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з врахуванням нормального фізичного зносу, здійснювати заходи протипожежної безпеки.

Сторонами у пунктах 2.4, 5.6 договору №276 ГУИ від 25.06.2012 узгоджено, що у випадку припинення цього договору майно повертається орендарем орендодавцю; орендар повертає майно орендодавцю аналогічно порядку, встановленому при передачі майна орендарю цим договором; майно вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання; у випадку припинення або розірвання договору орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві орендоване майно у належному стані, не гіршому ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу, та відшкодувати орендодавцеві збитки у разі погіршення стану або втрати (повної чи часткової) орендованого майна з вини орендаря.

Згідно з актом приймання-передавання (повернення) окремого індивідуально визначеного майна від 31.05.2015 після завершення строку дії договору орендарем було повернуто орендодавцю лише частину рухомого майна вартістю 153754,45 грн (а.с.46-47).

Із порівняльного аналізу переліку майна, яке передавалось в оренду, з актом приймання-передачі від 31.05.2015, вбачається, що відповідачем не повернуто позивачеві майно, перелік якого міститься на а.с.48-49 (9 холодильніків, 49 столів, 188 стільців і т.д.).

Позивач надіслав на адресу відповідача претензію від 15.10.2015, в якій просив відшкодувати йому частину вартості неповернутого з оренди майна (а.с.84-86).

Ренійська міжгосподарська дитяча оздоровча установа "Аист" у відповіді на претензію повідомила про фактичну втрату неповернутого з оренди майна та запропонувала в рахунок неповернутого за договором №276 ГУИ від 25.06.2012 майна зарахувати всі поліпшення, здійснені нею на базі відпочинку "Восток" протягом строку оренди (а.с.87-88).

Враховуючи те, що відповідачем не відшкодовано позивачу вартість неповернутого майна за договором №276 ГУИ від 25.06.2012, останній звернувся з відповідним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд зазначив про недоведеність позивачем належними доказами заявлених до стягнення збитків у сумі 20809,15 грн, оскільки матеріали справи не містять ні переліку майна, вартість якого стягується, ні доказів розрахування вартості такого майна.

Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду з вказаним висновком місцевого суду не погоджується з огляду на наступне.

Відповідно до частини другої статті 22 Цивільного кодексу України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування (частина перша статті 22 Цивільного кодексу України).

За змістом частини другої статті 224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

З огляду на положення статті 22 Цивільного кодексу України, статті 224, 225 Господарського кодексу України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства.

При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків (частини перша, третя статті 225 Господарського кодексу України).

Згідно з висновком товарознавчої експертизи Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз №2586/26 від 08.08.2016 загальна ринкова вартість рухомого майна бази відпочинку «Восток» приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське Пароплавство" станом на 29.12.2015 (дату подання відповідного позову до суду) неповернутого з оренди Ренійською міжгосподарською дитячою оздоровчою установою "Аист" за договором оренди №276 ГУИ від 25.06.2015 з урахуванням зносу складає 69807,50 грн.

Доводи відповідача про те, що у висновку товарознавчої експертизи по визначенню ринкової вартості неповернутого з оренди майна не вказані ні методика розрахунку, ні сам розрахунок, ні розмір процентів зносу, до уваги колегією суддів не приймаються з наступних підстав.

Із змісту висновку судового експерта №2586/26 від 08.08.2016 вбачається, що експертне дослідження проводилось з застосуванням, зокрема, Методики визначення вартості майна, Методики товарознавчого дослідження електропобутових товарів, Методичних рекомендацій "Розрахунок втрати якості непродовольчих товарів у зв'язку з їх зносом та наявністю дефектів, який використовується при проведенні товарознавчих досліджень", Методичних рекомендацій "Судово-товарознавча експертиза меблевих виробів" тощо. Вартість об'єкту оцінки визначалась на підставі Національного стандарту №41, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10.09.2003 №1440.

У дослідницькій частині висновку експерт зазначає про те, що на момент проведення експертизи об'єкти дослідження вже не мали статусу "нових", а знаходились у експлуатації. Первісний процент зносу переданих в оренду рухомих речей (холодильників, радіаторів, столів, шаф, ліжек та ін.) наведений у звіті про незалежну оцінку від 20.06.2012, що є додатком до договору оренди №276 ГУИ від 25.06.2015, і підставно був врахований експертом при проведенні дослідження. Отже, експертом здійснювалось визначення ринкової вартості неповернутого з оренди майна з урахуванням зносу.

При цьому, колегією суддів враховується, що перед експертом не ставилося питання щодо визначення процентів зносу неповернутих з оренди рухомих речей, між тим із змісту дослідницької частини висновку вбачається, що при визначенні їх вартості станом на 29.12.2015 ним враховувався як фізичний та функціональний знос (зумовлений частковою або повною втратою первісних технічних, технологічних та споживчих якостей об'єкта оцінки), так і економічний знос (зумовлений впливом соціально-економічних, екологічних та інших факторів на об'єкт оцінки).

Відтак не можуть бути визнані обгрунтованими заперечення відповідача щодо неповноти висновку судової експертизи №2586/26 від 08.08.2016.

Протиправна поведінка відповідача полягає в тому, що отримавши в оренду рухоме майно, він не повернув його в повному обсязі. Збитки полягають у вартості втраченого майна, яка станом на день подання до суду становить 69807,5 грн, що значно перевищує заявлену до стягнення суму. Наявний також причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача щодо втрати ним орендованого майна та понесеними збитками. При цьому, останнім не надано жодного доказу на підтвердження відсутності його вини у порушенні зобов'язання.

За таких обставин, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку про наявність у діях Ренійської міжгосподарської дитячої оздоровчої установи "Аист" всіх необхідних елементів складу цивільного правопорушення у спірних правовідносинах, у зв'язку з чим із відповідача слід стягнути на користь позивача заявлену до стягнення суму збитків, до складу яких входить вартість переданого в оренду та втраченого орендарем майна, в розмірі 20809,15 грн.

Доводи відповідача стосовно того, що у позовній заяві позивач не посилався на відповідні положення Цивільного кодексу України та Господарського кодексу України, що регулюють спірні правовідношення, до уваги колегією суддів не приймаються з наступних підстав.

Відповідно до статті 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Стаття 6 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" визначає, що суди здійснюють правосуддя на основі Конституції і законів України та на засадах верховенства права.

Частиною першою статті 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що звернення до господарського суду зазначених у цій нормі осіб здійснюється за захистом їх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

У частинах першій і четвертій статті 4 Господарського процесуального кодексу України йдеться про вирішення господарським судом спорів на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, а також норм права інших держав.

З урахуванням наведеного господарські суди у вирішенні спорів не лише можуть, а й повинні застосовувати норми права, якими регулюються спірні правовідносини у конкретних справах, незалежно від того, чи посилаються на відповідні норми сторони та інші учасники судового процесу.

Саме таку правову позицію викладено в пункті 16 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 29.06.2010 №01-08/369.

Відповідно до пункту 1 постанови пленуму Вищого господарського суду від 23.03.2012 №6 рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Оскаржене судове Господарського суду Одеської області від 16.03.2016 у даній справі не відповідає цим вимогам з огляду на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, та підлягає скасуванню.

Витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та витрати за проведення судової експертизи відповідно до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103- 105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське Пароплавство" задовольнити.

Рішення Господарського суду Одеської області від 16.03.2016 у справі №916/20/16 скасувати.

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Ренійської міжгосподарської дитячої оздоровчої установи "Аист" на користь приватного акціонерного товариства "Українське Дунайське Пароплавство" 20809,15 грн збитків, 1218 грн витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви та 7927,2 грн витрат за проведення судової експертизи.

Доручити Господарському суду Одеської області видати відповідний наказ із зазначенням всіх необхідних реквізитів.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Повний текст складено та підписано 13.10.2016.

Головуючий суддя С.В. Таран

Суддя Л.О. Будішевська

Суддя М.А. Мишкіна