РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 906/474/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Огороднік К.М.

суддя Коломис В.В. ,

суддя Тимошенко О.М.

при секретарі судового засідання Вавринчук А.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради на рішення господарського суду Житомирської області від 21.07.2016 року у справі № 906/474/16 (суддя Кудряшова Ю.В. )

за позовом Новогуйвинської селищної ради

до Комунальної установи "Новогуйвинська дитячо-юнацька спортивна школа" Житомирської районної ради

про стягнення 63276,27 грн.

за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю,

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю, ОСОБА_3 - керівник.

В судовому засіданні від 11.10.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

Новогуйвинська селищна рада звернулась до суду з позовом про стягнення з Комунальної установи "Новогуйвинська дитячо-юнацька спортивна школа" Житомирської районної ради 60027,39 грн. завданих збитків,, 547,65 грн. річних, 2701,23 грн. інфляційних.

Рішенням господарського суду Житомирської області від 21.07.2016 року в позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить останнє скасувати та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник вказує на те, що зазначене рішення суду першої інстанції, на думку останнього, постановлено за недоведеністю обставин, що мають значення для прийняття рішення і є таким, що ґрунтується на недослідженим до кінця доказам. Судом першої інстанції, на думку скаржника, не надана всебічна, об'єктивна і повна оцінка усім доказам по справі, неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, у зв'язку з чим рішення підлягає скасуванню.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та надав пояснення в обґрунтування своєї правової позиції, просив оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким задоволити позовні вимоги в повному обсязі.

Представники відповідача заперечили вимоги апеляційної скарги, просили оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ознайомившись з матеріалами та обставинами справи на предмет надання їм попередньою судовою інстанцією належної юридичної оцінки та повноти встановлення обставин, дотримання норм матеріального та процесуального права, згідно з вимогами ГПК України, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

З матеріалів справи вбачається, що 01.11.2012 року між Новогуйвинською селищною радою (орендодавець) та КП "Новогуйвинська дитячо-юнацька спортивна школа" Житомирської районної ради (орендар) укладено договір оренди № 97 індивідуально визначеного майна, що перебуває у спільній власності територіальної громади селищ Новогуйвинської селищної ради, згідно умов якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно вбудоване нежиле приміщення площею 340,55 кв.м, розміщене за адресою: смт. Новогуйвинське, вул. Дружби Народів, 3 на першому поверсі будівлі Новогуйвинського БК, що знаходиться на балансі Новогуйвинської селищної ради. Майно передається в оренду з метою розміщення Новогуйвинської дитячо-юнацької спортивної школи.

Відповідно до п.п. 5.7. укладеного договору орендар зобов'язаний укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Позивачем у позові зазначено, що всупереч умовам п.п. 5.7 договору, відповідний договір про надання комунальних послуг орендарем укладено лише 31.08.2015 року. На виконання умов договору сторонами підписано акт прийому-передачі нежитлових приміщень в оренду.

В суді першої інстанції відповідач звертав увагу суду на те, що на дату складання договору, технічний стан орендованого приміщення не дозволяв його використовувати за призначенням, оскільки були вибиті шибки, відсутнє інженерне устаткування теплопостачання, водопостачання та водовідведення, пліснява на стелі та стінах, тощо. Крім того, були відсутні документи дозвільного характеру на право використання орендованого приміщення для проведення занять, зокрема: з охорони праці, техніки безпеки, санітарно-гігієнічних, екологічних, протипожежних, дотримання безпеки життя та здоровя спортсменів, здійснення лікарського контролю, тощо. Протягом тривалого часу в вищевказаному приміщенні здійснювалися ремонтні роботи, а відсутність в ньому інженерного устаткування з теплопостачання, водопостачання та водовідведення взагалі унеможливлювало отримання та використання зазначених комунальних послуг. Зважаючи на вказані обставини, листами позивача відповідач повідомлявся про те, що у відповідних періодах часу орендоване приміщення не використовувалося. Саме з наведених причин договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг укладений не був.

Після закінчення ремонтних робіт та отримання дозвільних документів на право використання орендованого приміщення, 31.08.2015 року відповідач уклав договір № 171 про надання комунальних послуг з Новогуйвинським виробничим житловим ремонтно-експлуатаційним комунальним підприємством, згідно якого орендар здійснює оплату отриманих комунальних послуг за діючими тарифами та розцінками, що встановлені в додатку №1, який є невідємною частиною вказаного договору.

Позивач зазначав, що в періоди: листопад, грудень 2012 року та з січня по квітень 2015 року сплатив за опалення орендованого майна 60027,39 грн. Відповідні витрати позивач просив відшкодувати, як завдані збитки 60027,39 грн., обґрунтовуючи вимоги положеннями ст.ст. 222, 224 ГК України, а у зв'язку із простроченням відповідачем грошового зобов'язання і у відповідності до ст. 214 ЦК України, позивачем здійснено нарахування відповідачу 3% річних з суми збитків 547,65 грн. та інфляційні в сумі 2701,23 грн.

Рішенням від 21.07.2016 року суд першої інстанції в задоволенні позову Новогуйвинської селищної ради відмовив.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції, дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи позивача, погоджується з висновками суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини; створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; інші юридичні факти.

В силу ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Відповідно до ч. 1 ст. 762 ЦК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Якщо розмір плати не встановлений договором, він визначається з урахуванням споживчої якості речі та інших обставин, які мають істотне значення.

Згідно п. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Статтею 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Відповідно до ч. 2 ст. 21 цього ж Закону виконавець зобов'язаний підготувати та укласти із споживачем договір на надання житлово-комунальних послуг з визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Згідно ст. 20 вищезгаданого закону, споживач зобов'язується укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору.

Пропозицію укласти договір (оферту) може зробити кожна із сторін майбутнього договору. Пропозиція укласти договір має містити істотні умови договору і виражати намір особи, яка її зробила, вважати себе зобов'язаною у разі її прийняття (ст. 641 ЦК України). Згідно ст. 642 ЦК України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

Враховуючи вищезазначені норми, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що первинний обов'язок надіслати пропозицію щодо укладення договору про відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг покладено саме на орендодавця.

Позивачем не подано матеріали справи докази, на підтвердження ініціювання підписання договору про відшкодування витрат на оплату житлово-комунальних послуг, що виключає в даному випадку наявність порушення договірних відносин сторін у справі.

Відповідно до частин першої і другої ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування; збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Статтею 623 ЦК України передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором; збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом; суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Згідно із ст. 224 ГК України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим субєктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобовязання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобовязання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний звязок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії. Відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обовязку з відшкодування збитків.

Виходячи з вищенаведеного, стягненню підлягають не будь-які витрати кредитора, а тільки такі корисні витрати, які були використані кредитором в силу правопорушення боржника, або у вигляді додаткових витрат, зроблених ним у зв'язку з правопорушенням. А отже, саме на позивача покладається обов'язок довести наявність реальних збитків та причинно-наслідкового зв'язку між збитками та правопорушенням відповідача та підтвердити їх понесення з наданням належних та допустимих доказів у розумінні ст. ст. 33, 34 ГПК України.

Таким чином, лише в разі підтвердження позивачем понесення ним витрат (реальних збитків у розумінні п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України) зі здійснення оплати витрат на опалення приміщень можна вести мову про наявність підстав для задоволення позову.

Колегія суддів приходить до висновку, що місцевим господарським судом досліджувався такий обов'язковий елемент складу цивільного правопорушення, як факт понесення позивачем збитків, та встановлено, що в матеріалах справи відсутні безспірні та беззаперечні докази оплати зазначених позивачем витрат на утримання саме нежитлових приміщень, орендованих відповідачем, у заявленому розмірі.

Крім того, позивач, як в обґрунтування позовних вимог так і доводів апеляційної скарги посилався на обов'язок відповідача укласти з балансоутримувачем орендованого майна договір про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг орендарю. Водночас, відповідач неодноразово повідомляв позивача про те, що орендованим приміщення не використовується у зв'язку з проведенням капітального ремонту, що не заперечувалось позивачем.

З матеріалів справи вбачається, що після закінчення ремонтних робіт в приміщенні по вул. Дружби Народів в смт. Новогуйвинське, Житомирського району, Житомирської області та отримання дозвільних документів, відповідачем укладено договір №1 71 про надання комунальних послуг з Новогуйвинським ВЖРЕКП.

Крім того, договором не передбачено на протязі якого саме часу відповідачу слід укласти договір про відшкодування витрат на утримання орендованого майна та надання комунальних послуг, саме тому, відповідачем договір було укладено саме з початку цільового використання орендованого приміщення.

На підставі викладеного, в позові про стягнення збитків слід відмовити.

Як вже зазначено вище, позивачем заявлено в суді першої інстанції вимогу про стягнення з відповідача 3% річних з суми збитків 547,65 грн. та інфляційні в сумі 2701,23 грн.

В силу ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Зважаючи на той факт, що суму 60027,39 грн. позивач просить стягнути в якості збитків, а не грошового зобов'язання в межах укладеного договору, суд першої інстанції, з яким погоджується колегія суддів апеляційної інстанції, дійшов підставного висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

В силу ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору. В силу ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом і ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

З урахуванням вищезазначеного, колегія суддів вважає, що вирішуючи спір по суті заявлених вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах, й ухвалив рішення з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для його скасування чи зміни та задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Новогуйвинської селищної ради залишити без задоволення, а рішення господарського суду Житомирської області від 21.07.2016 року у справі № 906/474/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Огороднік К.М.

Суддя Коломис В.В.

Суддя Тимошенко О.М.