ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2016 р.Справа № 922/2496/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ольшанченка В.І.

при секретарі судового засідання Черновій В.О.

розглянувши справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (м. Київ)
до Товариства з додатковою відповідальністю "Міжнародна страхова компанія" (м. Харків)
про стягнення 30268,95 грн.,
за участю представників:

позивача - не з'явився,

відповідача - юрисконсульта Коваленка А.О. (довіреність №677 від 13.05.2016 р.),

ВСТАНОВИВ:

Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 30268,95 грн. як відшкодування витрат, заподіяних позивачеві. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що згідно зі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика (позивача), який сплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник (позивач) має до особи, відповідальної за заподіяння шкоди, тобто до відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.07.2016 р. було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.08.2016 р. о 11:30 год.

28.07.2016 р. позивачем було надано клопотання про поновлення строку позовної давності, в якому він просить визнати причини пропуску позовної давності по даному спору поважними та поновити строк позовної давності, яке господарський суд згідно ухвали від 10.08.2016 р. вважає за необхідне вирішити при винесенні рішення.

08.08.2016 р. відповідачем було надано заяву про застосування строків позовної давності, в якій він просить застосувати у справі №922/2496/16 загальний строк позовної давності, а також визнати неповажними причини пропуску позивачем строків позовної давності, яку господарський суд згідно ухвали від 10.08.2016 р. вважає за необхідне вирішити при винесенні рішення.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву, заперечує проти позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову повністю, посилаючись на те, що ОСОБА_2 повідомив про факт настання ДТП 08.01.2013 р., а претензію від позивача відповідач одержав 17.03.2014 р., тому відповідачем було відмовлено позивачу у виплаті страхового відшкодування на підставі пункту 37.1.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Також, у відзиві відповідач зазначає, що згідно з положеннями договору добровільного страхування наземного транспорту №34/11-Тз/х від 03.02.2011 р. вигодонабувачем за ним є ПАТ "Укрсоцбанк", відповідно до платіжного доручення №21403 від 14.10.2013 р. страхове відшкодування в розмірі 31268,95 грн. було сплачене на користь ОСОБА_3, при цьому матеріали справи не містять жодних письмових доказів згоди ПАТ "Укрсоцбанк" щодо сплати страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 Крім того, відповідач у відзиві зазначає, що позивачем було пропущено строк позовної давності і вказаний факт є підставою для відмови в задоволенні позову.

10.08.2016 р. розгляд справи був відкладений на 21.09.2016 р. о 12:00 год.

Позивач надав клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.09.2016 р. було відхилено клопотання ПрАТ "СК "ОСОБА_2 страхування" про проведення судових засідань по справі №922/2496/16 у режимі відеоконференції.

Позивач не надав витребувані судом документи.

Представник позивача у призначене судове засідання не з'явився, про причини неявки суду не повідомив, хоча позивач був належним чином повідомлений про день, час та місце розгляду справи, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Відповідач надав письмове доповнення до відзиву на позовну заяву, в якому просить відмовити позивачу у позові в зв'язку з пропуском останнім строку для звернення з заявою про виплату страхового відшкодування.

Дослідивши матеріали справи та вислухавши пояснення представника відповідача, суд встановив наступне.

05 січня 2013 р. у м. Харкові на перехресті пр. Гагаріна і вулиці Кірова сталася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю двох транспортних засобів:

1) "Honda", державний номерний знак НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4;

2) "ВАЗ 2107", державний номерний знак НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_2

Внаслідок ДТП автомобілі отримали технічні ушкодження.

Відповідно до постанови Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.02.2013 р. винним у скоєнні вищевказаної ДТП було визнано ОСОБА_2 та притягнуто до адміністративної відповідальності.

Таким чином, у ОСОБА_3 виникло право вимоги до ОСОБА_2 щодо відшкодування спричиненої шкоди.

Згідно умов полісу АВ/3764871 від 04.01.2013 р. відповідач здійснював страхування цивільно-правової відповідальності водіїв під час керування ними забезпеченим транспортним засобом "ВАЗ 2107", державний номерний знак НОМЕР_2. Страхування здійснювалось на умовах і підставі Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (надалі - Закон).

03.02.2011 р. між позивачем та ОСОБА_3 був укладений договір добровільного страхування наземного транспорту №34/11-Тх/Х (надалі - договір страхування), за яким позивач застрахував майнові інтереси вищевказаної фізичної особи, пов'язані з експлуатацією наземного транспортного засобу - легкового автомобіля "Honda", державний номерний знак НОМЕР_1.

Страховим випадком, згідно з умовами вказаного договору страхування, визначається подія, у разі якої внаслідок ДТП завдано технічних пошкоджень автомобілю страхувальника.

Відповідно звіту №24 від 14.01.2013 р. оцінювача ОСОБА_5 вартість відновлювального ремонту автомобілю "Honda", державний номерний знак НОМЕР_1, становить 35387,86 грн.

Згідно страхового акту №34/11-Тз/х-1 від 11.10.2013 р. сума страхового відшкодування становить 31268,95 грн., яке було сплачено позивачем на користь фізичної особи - страхувальника ОСОБА_3 платіжним дорученням №21403 від 14.10.2013 р.

13.03.2014 р. позивач, після виплати страхового відшкодування за договором страхування, звернувся до відповідача з претензією №/К від 12.03.2014 р. про регрес страхового відшкодування в сумі 31268,95 грн., яку відповідач отримав 17.03.2014 р., про що свідчить копія повідомлення про вручення поштового відправлення.

Відповідач листом вих.№796 від 24.06.2014 р. відмовив позивачу у виплаті страхового відшкодування з підстав пропуску останнім річного строку з моменту ДТП на звернення з відповідною заявою згідно положень п. 37.1.4. ст. 37 Закону.

Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Згідно з ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є видом обов'язкового страхування згідно з пунктом 9 статті 7 Закону України „Про страхування".

Пункт 3 частини 1 статті 988 ЦК України встановлює обов'язок страховика у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором.

Стаття 990 ЦК України зазначає, що страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката).

Статтею 512 ЦК України встановлено, що крім випадків, визначених в цій статті, кредитор у зобов'язанні може бути замінений і в інших випадках, встановлених законом.

Згідно з ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Одним із таких випадків є суброгація - перехід від страхувальника до страховика прав кредитора до боржника, відповідального за настання страхового випадку.

Суброгація встановлена статтею 993 ЦК України та ст. 27 Закону України „Про страхування", згідно якої до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Таким чином, позивач, сплативши страхувальнику страхове відшкодування, набув право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток, тобто відбулася заміна сторони в зобов'язанні.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний, зокрема, у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його.

Згідно з п. 36.4. ст. 36 вищевказаного закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Отже, позивач набув право вимоги до страховика цивільної відповідальності (відповідача) стосовно сплаченого страхового відшкодування, оскільки страховик цивільної відповідальності - відповідач взяв на себе відповідальність за заподіяні збитки по страховому полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів та відповідно до Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Тобто у даних правовідносинах відбулася передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок з відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).

Отже, зважаючи на викладене та на ту обставину, що позивач, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, - ОСОБА_2, саме положення статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі.

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховику, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Зазначена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 р. по справі №6-112цс13 та від 17.02.2016 р. по справі №2471цс15.

Відповідно до п. 35.1 ст. 35 Закону для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику заяву про страхове відшкодування.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 повідомив позивача про настання ДТП 08.01.2013 р., а 17.03.2014 р. відповідач одержав від позивача претензію №/К від 12.03.2014 р.

Пунктом 37.1.4. ст. 37 Закону передбачено, що неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Таким чином, відповідач правомірно з вищенаведених підстав відмовив позивачу щодо виплати страхового відшкодування згідно з листом №796 від 24.06.2014 р.

Відповідно до п.2 договору страхування страхувальником є ОСОБА_3 - власник автомобілю "Honda", державний номерний знак НОМЕР_1, згідно зі свідоцтвом про його реєстрацію.

Згідно довідки ДАІ №420/з від 17.02.2014 р. вказаний автомобіль належить ОСОБА_6, а керувала ним ОСОБА_7.

В іншій довідці ДАІ йдеться про учасника ДТП ОСОБА_8

В постанові Червонозаводського районного суду м. Харкова від 13.02.2013 р. водія автомобіля "Honda", державний номерний знак НОМЕР_1, що став учасником ДТП 05.01.2013 р., взагалі не зазначено.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 10.08.2016 р. у позивача було витребувано довідку ДАІ про ДТП за участю страхувальника позивача, проте вказаний документ до суду надано не було, що в свою чергу призвело до неможливості належним чином встановити фактичні обставини справи стосовно особи - учасника ДТП 05.01.2013 р., його відношення до договору страхування.

Відповідно до п. 3 договору страхування вигодонабувачем за ним є ПАТ "Укрсоцбанк".

Згідно з ч. 4 ст. 3 Закону України "Про страхування" страхувальники мають право при укладанні договорів страхування інших, ніж договори особистого страхування, призначати фізичних осіб або юридичних осіб (вигодонабувачів), які можуть зазнати збитків у результаті настання страхового випадку, для отримання страхового відшкодування, а також замінювати їх до настання страхового випадку, якщо інше не передбачено договором страхування.

Страхове відшкодування в сумі 31268,95 грн. було сплачене позивачем на користь ОСОБА_3 платіжним дорученням №21403 від 14.10.2013 р.

Позивачем була надана копія додаткової угоди №91 від 05.12.2012 р. до договору про співробітництво №30 від 04.06.2010 р. між позивачем та ПАТ "Укрсоцбанк", відповідно до якої у разі, якщо страхове відшкодування дорівнює сумі, що є меншою ніж 20% страхової суми за договором, виплата страхового відшкодування здійснюється без погодження з Банком (Вигодонабувачем).

Однак, як убачається з страхового акту, страхова сума становить 118680,00 грн., а сума страхового відшкодування - 31268,95 грн., що перевищує 20% страхової суми.

Проте згоди ПАТ "Укрсоцбанк" щодо виплати страхового відшкодування на користь ОСОБА_3 матеріали справи не містять, хоча судом у позивача було витребувано копію згоди вигодонабувача на виплату страхового відшкодування страхувальнику.

Позивач надав до матеріалів справи клопотання щодо поновлення строків позовної давності, в якому посилався на те, що він раніше звертався з позовом до відповідача і винуватця ДТП ОСОБА_2 в порядку цивільного судочинства до Жовтневого районного суду м. Харкова, проте ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 26.05.2016 р. провадження по справі було закрито в частині позовних вимог до відповідача з підстав непідвідомчості даної справи суду цивільної юрисдикції. Вказані доводи, на думку позивача, є поважними підставами пропуску строків позовної давності. Проте у задоволенні вказаного клопотання необхідно відмовити виходячи з наступного.

Відповідно до постанови ВСУ від 17.02.2016 р. по справі №2471цс15 при суброгації строк позовної давності починає сплив з моменту дати ДТП, тобто в даному випадку з 05.01.2013 р.

Згідно з статтями 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Отже строк для звернення до суду за захистом свого порушеного права сплинув 05.01.2016 р.

Позивач надіслав позовну заяву до господарського суду 25.07.2016 р., тобто з пропуском строку позовної давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач.

В п. 4.4.2 п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 р. роз'яснено, що за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ.

За наслідками розгляду справи в порядку цивільного судочинства відповідно до ухвали Апеляційного суду Харківської області від 26.05.2016 року провадження по справі №639/12464/14-ц в частині позовних вимог до відповідача було закрите з підстав того, що спір між двома юридичними особами не підвідомчий місцевому суду, а має розглядатись в порядку господарського судочинства.

Отже, юридична необізнаність позивача щодо підвідомчості спорів не є поважною причиною визнання пропуску строку позовної давності з поважних підстав.

Аналогічна правова позиція ВГСУ викладена у постанові від 05.06.2014 р. по справі №905/9017/13. ВСУ також дійшов аналогічного висновку в постанові від 02.12.2015 р.

Позивач не надав доказів наявності поважних причин, що зумовили пропуск строку позовної давності.

За таких обставин, суд вважає за необхідне відхилити клопотання позивача про поновлення строку позовної давності.

Частиною 3 статті 267 ЦК України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Така заява була зроблена відповідачем у відповідній письмовій заяві, що була додана до відзиву на позовну заяву.

Разом з тим, як зазначено у пункті 2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на вказане, суд вважає за необхідне відхилити заяву відповідача про застосування строку позовної давності та не застосовувати в даній справі позовну давність, так як у задоволенні позову слід відмовити з підстав необґрунтованості та недоведеності позивачем позовних вимог.

Виходячи з вищевикладеного, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими, недоведеними та не підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір належить покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 256, 257, 262, 264, 267, 512, 514, 979, 988, 990, 993, 1166, 1188 ЦК України, ст.ст. 3, 7, 27 Закону України "Про страхування", ст.ст. 35 - 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст.ст. 33-35, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України,

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 22.09.2016 р.

Суддя В.І. Ольшанченко