КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа№ 910/10276/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Беляєв Ю.Л.

від відповідача - Лисенко Д.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" на рішення Господарського суду м. Києва від 21.07.2016 (Суддя Привалов А. І.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Страхування"

до Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія"

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ "Експрес Страхування" звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія" про стягнення коштів.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 21.07.2016 позов задоволено повністю.

Стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 22309,47 грн., 15659,55 грн. інфляційних втрат, 1333 грн. - 3% річних.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення постановлене з порушенням норм матеріального права тому просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 21.07.2016 та прийняти нове рішення, яким в задоволені позову відмовити повністю.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл справ апеляційну скаргу для розгляду було передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 13.09.2016.

Ухвалою суду від 13.09.2016 по справі було оголошено перерву відповідно до ст. 77 ГПК України до 11.10.2016.

Через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів до суду від представника позивача надійшли письмові пояснення стосовно поданої апеляційної скарги, в яких зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В призначені судові засідання представники сторін з`явилися, та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

01.09.2012 між Товариством з додатковою відповідальність "Експрес Страхування" (перестрахувальник) та Приватним акціонерним товариством "УАСК" (перестраховик) був укладений договір облігаторного перестрахування наземних транспортних засобів № 10-2012/ОБЛ-УПСК.

Згідно з розділом 1 договору, предметом договору перестрахування є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням наземним транспортним засобом і додатковим обладнанням, яке встановлено на наземному транспортному засобі.

Відповідно до п. 2.2 договору перестрахування, предметом договору є страхування перестрахувальником на визначених даним договором умовах ризику виконання частини своїх зобов'язань за договорами добровільного страхування наземних транспортних засобів у перестраховика, які перестрахувальник укладатиме у відповідності з правилами добровільного страхування наземного транспорту (крім залізничного), затверджених директором ТДВ "Експрес Страхування" та зареєстрованих Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України.

Згідно п. 3.7. договору перестрахування, перестрахувальник зобов'язується передавати, а перестраховик зобов'язується приймати в перестрахування частину відповідальності перестрахувальника по всіх транспортних засобах, прийнятих ним на страхування, починаючи з 01.09.2012, страхова сума яких є більшою 150000 грн.

14 жовтня 2013 року на вул. Палладіна, 148/1 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого автомобіля, а саме: водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем Opel Combo, д/н НОМЕР_1, перевищив дозволену швидкість, проявив неуважність до дорожньої обстановки та здійснив наїзд на металеву електроопору, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

Страховим актом № 3.13.3328-1 від 26.11.2013 позивач визнав пошкодження автомобіля Opel Combo, д/н НОМЕР_2 внаслідок ДТП страховою подією.

Відповідно до калькуляції Аудатекс від 29.11.2013 за № 3/13/3328 вартість відновлювального ремонту автомобіля Opel Combo, д/н НОМЕР_2 становить 384 798,77 грн.

Згідно з умовами п.п. 9.15., 9.16 договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави № 202.13.2157337 від 01.02.2013, позивач визнав автомобіль Opel Combo, д/н НОМЕР_2 фізично знищеним та розрахував страхове відшкодування наступним чином: 139 476,37 (ринкова вартість) - 12 800 (залишки) - 15 129 (фрнашиза) = 111 547,37 грн.

Відповідно до заяви страхувальника та листа вигодонабувача - ПАТ "Кредобанк" №49-10782/13 від 14.11.2013, а також на підставі страхового акту № 3.13.3328/1-2 від 03.03.2014, позивач платіжним дорученням № 2675 від 04.03.2014 перерахував на рахунок страхувальника - ОСОБА_5, 111547,37 грн.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що на підставі договору облігаторного перестрахування наземних транспортних засобів № 10-2012/ОБЛ-УПСК, у відповідача виник обов'язок відшкодувати позивачу частини збитків у сумі 22309,47 грн., у зв'язку з настанням страхової події.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених позовних вимог, та оскаржуючи постановлене рішення суду, обґрунтовує це тим, що позивач здійснив виплату без попереднього погодження із перестраховиком, у зв'язку з чим в останнього не виник обов'язок виплачувати частину страхового відшкодування

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим ризиком, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про страхування» визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком, у відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Як вірно було встановлено місцевим судом, між товариством з додатковою відповідальність "Експрес Страхування" та приватним акціонерним товариством "УАСК" був укладений договір облігаторного перестрахування наземних транспортних засобів № 10-2012/ОБЛ-УПСК.

У відповідності з п. 3.3. договору перестрахування, власне утримання перестрахувальника за кожним договором страхування наземних транспортних засобів складає 50% від ємкості договору по кожному транспортному засобу, але не більше 500000 гривень.

Розмір квоти перестраховика за договором становить 30% від страхової суми за окремим транспортним засобом, але не більше 200000 гривень (п. 3.4. договору перестрахування).

Згідно п. 3.7. договору перестрахування, перестрахувальник зобов'язується передавати, а перестраховик зобов'язується приймати в перестрахування частину відповідальності перестрахувальника по всіх транспортних засобах, прийнятих ним на страхування, починаючи з 01.09.2012, страхова сума яких є більшою 150000 гривень.

Договори страхування транспортних засобів, страхова сума за якими є меншою 150000 гривень, не підлягають перестрахуванню згідно даного договору і перестраховик не несе відповідальності за ним.

Відповідно до п. 3.12. договору перестрахування, основний документообіг між сторонами здійснюється шляхом оформлення перестрахувальником щомісячних рахунків-бордеро премій, рахунків-бордеро збитків та щоквартальних бордеро збитків, які заявлені, але не сплачені.

Відповідно до п. 10.2. договору перестрахування, перестраховик несе відповідальність по кожному наземному транспортному засобу, який перестрахований за цим договором, починаючи з 01 вересня 2012р., до дати повного виконання прийнятих зобов'язань перед перестрахувальником, навіть якщо даний договір буде припинено достроково, або строк його дії скінчиться.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з умовами договору перестрахування та на підставі рахунку-бордеро премій №10-2012/ОБЛ-УПСК-02-2013 від 15.03.2013, позивач передав відповідачу на перестрахування ризики за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави устави № 202.13.2157337 від 01.02.2013, страхувальник ОСОБА_5, автомобіль Opel Combo, д/н НОМЕР_2, кузов № НОМЕР_3, 2012 року випуску, страхова сума - 151290 грн., франшиза по ДТП 0,75 %, відповідальність перестрахувальника 50% - 75 646 грн., відповідальність перестраховика - 20% - 30 258 грн. перестрахувальна премія 871,43 грн. (загальна премія 150 971,14 грн.), без врахування зносу.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

14 жовтня 2013 року на вул. Палладіна, 148/1 у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого автомобіля, а саме: водій ОСОБА_4, керуючи автомобілем Opel Combo, д/н НОМЕР_1, перевищив дозволену швидкість, проявив неуважність до дорожньої обстановки та здійснив наїзд на металеву електроопору, внаслідок чого автомобіль отримав механічні пошкодження.

Постановою від 28.11.2013 слідчого відділу розслідування ДТП СУ ГУМВС України в місті Києві було закрито кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру до судових розслідувань за № 0001022, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 284 КПК України (відсутність складу кримінального правопорушення).

Страховим актом № 3.13.3328-1 від 26.11.2013 позивач визнав пошкодження автомобіля Opel Combo, д/н НОМЕР_2 внаслідок ДТП страховою подією.

Відповідно до калькуляції Аудатекс від 29.11.2013 за № 3/13/3328 вартість відновлювального ремонту автомобіля Opel Combo, д/н НОМЕР_2 становить 384 798,77 грн.

Відповідно до інтернет-аукціону AUTOonline вартість залишків автомобіля Opel Combo, д/н НОМЕР_2 становить 12 800 грн.

Згідно з умовами п.п. 9.15., 9.16 договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, які є предметом застави № 202.13.2157337 від 01.02.2013, позивач визнав автомобіль Opel Combo, д/н НОМЕР_2 фізично знищеним та розрахував страхове відшкодування наступним чином: 139 476,37 (ринкова вартість) - 12 800 (залишки) - 15 129 (фрнашиза) = 111 547,37 грн.

Відповідно до заяви страхувальника та листа вигодонабувача - ПАТ "Кредобанк" №49-10782/13 від 14.11.2013, а також на підставі страхового акту № 3.13.3328/1-2 від 03.03.2014, позивач платіжним дорученням № 2675 від 04.03.2014 перерахував на рахунок страхувальника - ОСОБА_5, 111547,37 грн.

Позивач, згідно з умовами п.п. 4.2.2, 4.2.5.2 розділу 5 договору перестрахування, надіслав на адресу відповідача лист № 966 від 17.04.2014 та документи з вимогою здійснити виплату частини страхового відшкодування у розмірі 22349,47 грн., виходячи з розміру збитків за долею відповідальності перестраховика від 15000 грн. до 100 000 грн.

Листом за вих. № 2199/11 від 04.06.2014 відповідач повідомив позивача про відмову у здійсненні виплати страхового відшкодування на підставі п. 4.3.7. договору перестрахування, мотивуючи це тим, що відбулася заміна страхового ризику (зміни протиугінних пристроїв, форми власності, передачі ТЗ в оренду, лізинг, прокат третім особам, тощо) без попереднього узгодження зі страховиком та укладання, за необхідності, додаткових угод до цього договору та оформлення належним чином документів згідно чинного законодавства.

Крім того, згідно п. 13.1.13 договору добровільного страхування, підставою для відмови в страховому відшкодуванні є грубі порушення чинних правил ПДР водієм застрахованого ТЗ, що призвели до страхової події, зокрема перевищення швидкості руху ТЗ більш ніж на 30 км/год. від встановленої Правилами дорожнього руху, що бло допущено водієм пошкодженої машини.

Дані підстави для відмови у задоволені позову були також викладені представником відповідача в апеляційній скарзі як обґрунтування правомірності дій відповідача - страхової компанії в даному конкретному випадку.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта (відповідача) з огляду на наступне.

На підтвердження своїх заперечень, представник відповідача в судах обох інстанції надав письмові пояснення, згідно яких вбачається, що з постанови про закриття кримінального провадження від 28.11.2013 Слідчого управління ГУМВС України в м. Києві вбачається, що ОСОБА_4, приблизно о 14 год. 00 хвилин, керуючи технічно справним автомобілем Ореl Combo, д.н.з. НОМЕР_2, рухаючись по проспекту Перемоги зі сторони вулиці Палладіна в напрямку вул. Ушакова в м. Києві, із перевищенням дозволеної швидкості в населених пунктах 60 км/год., проявив неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, та навпроти будинку №148/1 по проспекту Перемоги в м. Києві, здійснив наїзд на бордюрний камінь, що призвело до зіткнення із металевою електроопорою.

Як повідомив свідок ОСОБА_5, ОСОБА_6 їхав в с. Дмитрівка, що в Київський області, для того, щоб доставити покупцю пральну машинку.

На підставі зібраних по кримінальному провадженню доказів дорожньо-транспортна пригода мала місце в результаті неправомірних односторонніх дій водія ОСОБА_4, який, керуючи транспортним засобом із перевищенням дозволеної швидкості в населених пунктах 60 км/год., не вибрав безпечну швидкість під час руху, не врахував зміну дорожньої обстановки, чим порушив вимоги п.п. 2.3 підпункт "б", 12.3 та 12.4. ПДР України, що знаходяться в прямому причинному зв'язку з виникненням дорожньо-транспортної пригоди.

З урахуванням викладеного, відповідачем був здійснений висновок, що водій ОСОБА_4 використовував застрахований автомобіль не для власних потреб, а з метою здійснення певного виду господарської діяльності, в даному випадку перевезення з метою продажу пральної машинки покупцю.

В заяві на страхування страхувальник зазначив, що використовує автомобіль в особистих цілях, проте із свідчень свідка ОСОБА_5 слідує, що застрахований автомобіль використовувався в робочих цілях, а саме для перевезення товарів клієнту.

В той же час страхувальником не було повідомлено страховика про зміну ступеню майнового ризику повідомлено, не було сторонами внесено відповідних змін до договору страхування або укладено додаткову угоду до основного договору.

Згідно п. 12.2.4. договору добровільного страхування, страховик не відшкодовує збитки, які сталися після зміни страхового ризику (зміни протиугінних пристроїв, форми власності, передачі ТЗ в оренду, лізинг, прокат третім особам, тощо) без попереднього узгодження зі Страховиком та укладання, за необхідності, додаткових угод до цього договору та оформлення належним чином документів згідно чинного законодавства".

Проте, суд апеляційної інстанції на вказане зазначає, що з даної підстави відповідачем неправомірно було відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки жодними належними та допустимими доказами представником відповідача не було доведено факту, що водій пошкодженого автомобіля, перевозячи пральну машинку покупцю, діяв не з власних інтересів, а виконуючи наприклад свої посадові обов`язки, тобто використовуючи машину в цілях здійснення господарської діяльності.

Пояснення свідка, викладені в матеріалах кримінального провадження, не можна приймати до уваги як належний та беззаперечний доказ, оскільки, по-перше: це лише пояснення особи, яка за день до ДТП розмовляла з водієм пошкодженого автомобіля, вказана особа особисто не була в машині з водієм в день ДТП та однозначно не може стверджувати, що саме в той час, коли відбулась дорожньо-транспортна пригода, водій виконував свої службові обов`язки з перевезення товару покупцю.

По-друге, матеріали справи не містять, а відповідачем не було подано доказів, що пральна машинка, яку перевозив водій пошкодженого автомобіля не є його (водія) власною пральною машинкою і він перевозив її іншій особі, навіть з метою продажу, що є власними потребами водія, а не виконанням будь-якого виду господарської діяльності.

Стосовно іншої підстави для відмови у здійснені виплати частини страхового відшкодування, а саме перевищення швидкості більше ніж на 30 км/ч водієм автомобіля, суд зазначає, що згідно п. 13.1.13 договору добровільного страхування, підставою для відмови в страховому відшкодуванні є грубі порушення чинних правил ПДР водієм застрахованого ТЗ, що призвели до страхової події, зокрема перевищення швидкості руху ТЗ більш ніж на 30 км/год. від встановленої Правилами дорожнього руху, а згідно п. 13.1.4 договору - подання Страхувальником або особою, допущеною до керування ТЗ свідомо неправдивих відомостей про предмет Договору або про факт та обставини настання страхового випадку, в той же час жодними офіційними документа, що складалися уповноваженими представника органів ДАЇ, що прибули на місце ДТП, а також слідчими органами в процесі здійснення кримінального провадження, не було зафіксовано факту перевищення водієм ОСОБА_4, під час керування автомобілем Ореl Combo, д.н.з. НОМЕР_2, рухаючись по проспекту Перемоги зі сторони вулиці Палладіна в напрямку вул. Ушакова в м. Києві, швидкості більше ніж на 30 км/год, а було лише зазначено, що ним була перевищена дозволена швидкість по місту - 60 км/год., що означає, що водій міг рухатись і зі швидкістю 70-80 км/год., проте, це не є підставою для відмови у виплаті страхового відшкодування.

Крім того, відповідач зазначає, що позивач, при здійсненні компромісної виплати, не узгодив суму такої виплати з ПАТ "Українська пожежно-страхова компанія", що також звільняє останнього від здійснення відшкодування позивачу його частини виплати, враховуючи положення п. 4.3.7. договору перестрахування, відповідно до якого перестраховик має право не приймати участі у сплаті компромісних збитків, які були сплачені перестрахувальником без узгодження з перестраховиком.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицію апелянта, з огляду на те, що згідно умов договору облігаторного перестрахування компромісна виплата - це виплата за взаємною згодою страхувальника та страховика за наявності підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування.

В даному конкретному випадку у позивача не було підстав для відмови у виплаті страхового відшкодування, у зв`язку з відсутністю доказів перевищення водієм швидкості більше ніж на 30 км/год. та доказів здійснення перевезення не для власних потреб, як про те зазначено у договорі перестрахування; доказів щодо надання свідомо неправдивої інформації; доказів щодо зміни ступеня ризику, зокрема, передача автомобіля в оренду або використання в комерційних цілях.

Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України "Про страхування", перестрахування - страхування одним страховиком (цедентом, перестрахувальником) на визначених договором умовах ризику виконання частини своїх обов'язків перед страхувальником у іншого страховика (перестраховика) резидента або нерезидента, який має статус страховика або перестраховика, згідно з законодавством країни, в якій він зареєстрований.

Відповідно до п. 5.1 договору перестрахування, відшкодування перестраховиком (відповідачем) своєї частки збитків перестрахувальнику (позивачу) здійснюється шляхом оформлення перестрахувальником рахунку-бордеро збитків, в який включаються всі збитки, що були врегульовані перестрахувальником за звітний період і в яких перестраховик (відповідач) зобов'язаний прийняти участь, та документів передбачених п. 4.2.5 даного договору.

Оплата здійснюється протягом 7 (семи) робочих днів з дня отримання перестраховиком (відповідачем) від перестрахувальника (позивача) рахунка-бордеро збитків та документів, передбачених п. 4.2.5 даного договору.

Станом на день вирішення спору відповідач взяті на себе за договором перестрахування обов'язки не виконав та суму страхового відшкодування в розмірі 22309,47 грн. не сплатив.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею. 193 Господарського кодексу України визначено, суб'єкт господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов і вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

На час розгляду справи в господарському суді, відповідач належними та допустимими доказами не спростував вимоги позивача, а відтак позов в частині стягнення 22309,47 грн. правомірно було судом першої інстанції задоволено до стягнення із розрахунку 139476,37 грн. - ринкова вартість автомобіля -12800 грн. вартість залишків автомобіля після ДТП-15129 грн. - франшиза = 111547,37 грн. *20 % (частка страховика) = 22309,47 грн.

Крім основної суми боргу, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними від неустойки способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а не штрафною санкцією.

Згідно із правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові № 6-927цс16 від 01.06.2016 грошовим слід вважати зобов'язання, що складається, зокрема, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій відповідає кореспондуючий обов'язок боржника сплатити кошти на користь кредитора.

Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачається передача грошей як предмета договору або сплата їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням.

Саме до таких грошових зобов'язань належить укладений договір про надання послуг, оскільки він установлює ціну договору - страхову суму.

Отже, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія частини другої статті 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, наданий позивачем до позовної заяви, колегія суддів знаходить його арифметично вірним, обґрунтованим, а отже правомірно задоволеним до стягнення місцевим судом за період з 04.06.2014 по 11.05.2016 в розмірі: 3% річних - 1333 грн. та інфляційних втрат - 15659,55 грн.

Зауваження апелянта стосовно того, що вимога про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є неправомірною та безпідставною, оскільки умовами договору передбачено, у випадку несвоєчасного виконання зобов`язання, лише стягнення пені в розмірі 0,1 % але не більше подвійної облікової ставки НБУ, не приймається до уваги колегією суддів, з огляду на те, що стягнення 3 % річних та інфляційних втрат, як зазначалось вище, передбачено умовами Цивільного кодексу України, як спосіб захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань, а отже дане не потребує обов`язкового зазначення про можливість стягнення з винної сторони 3% річних та інфляційних в тексті самого договору та, відповідно, відсутність такого запису в договорі не може бути підставою для відмови у стягнення зазначеного.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 1 Постанови пленуму Вищого господарського суду № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості та доведеності позовних вимог, які підлягають задоволенню в повному розмірі.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволенні позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Страхування", а тому апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Українська пожежно-страхова компанія" залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 у справі № 910/10276/16- без змін.

Матеріали справи № 910/10276/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко