ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р.Справа № 922/2830/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 2 Харківської області, м. Харків
до Харківська міська рада, м. Харків , ПП "Багатопрофільна компанія "Офорт" м. Харків
про внесення змін до договору
за участю :

прокурора не зявився,

представника відповідача-1 ОСОБА_1 за дов. №08-11/1474/2-16 від 22.04.2016 р.,

представника відповідача-2 не зявився.

ВСТАНОВИВ:

Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури №2 в інтересах держави звернувся до господарського суду з позовною заявою до Харківської міської ради, м. Харків (відповідач-1), ПП "Багатопрофільна компанія "Офорт", м. Харків (відповідач-2) про внесення змін до розділу 2 договору оренди землі №207/02 від 03.07.2002 року, в частині встановлення розміру орендної плати за землю.

Свої вимоги прокурор мотивує необхідністю змінити розмір орендної плати яку встановити з дотриманням положень ст. 288 ПК України, ст. 13 ЗУ «Про оцінку земель», ст. ст. 15, 22 ЗУ «Про оренду землі», оскільки орендна плата стягується без проведення нормативної грошової оцінки.

Ухвалою суду від 25.08.2016 р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 06.09.2016 р. о 10:00.

Ухвалою від 06.09.2016 р. розгляд справи було відкладено на 04.10.2016 р. о 09:30.

Ухвалою суду від 04.10.2016 р. розгляд справи було відкладено на 10.10.2016 р. о 09:15.

Представник першого відповідача (Харківська міська рада), через канцелярію господарського суду 10.10.2016 р., надав заяву (вх. № 33118) в якій просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки договір оренди землі припинив свою дію 01.05.2005 року.

В судовому засіданні представник першого відповідача проти заявлених вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволені позову, оскільки договір оренди землі припинив свою дію із закінченням строку, на який його було укладено 01.05.2005 року.

Прокурор та представник другого відповідача у призначене судове засідання не зявились, причин неявки не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що ухвали суду були надіслані відповідачу-2 за адресою, яка вказана у витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, але не були отримані у зв'язку з закінченням терміну зберігання, про що свідчать довідки УДППЗ «Укрпошта» (а.с. 68, 72).

Вищий господарський суд України у п. 4 Інформаційного листа від 02.06.2006р. № 01-8/1228 "Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2005 році" зазначив, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому примірники повідомлень про вручення рекомендованої кореспонденції, повернуті органами зв'язку з позначками "в зв'язку з закінченням терміну зберігання", "адресат вибув", "адресат відсутній" і т.п., з урахуванням конкретних обставин справи можуть вважатися належними доказами виконання господарським судом обов'язку щодо повідомлення учасників судового процесу про вчинення цим судом певних процесуальних дій.

В силу приписів ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

03.07.2002 року між виконавчим комітетом Харківської міської ради та ППБК «Офорт» було укладено договір оренди землі, зареєстрований за №207/02 (надалі Договір). Надано в тимчасове платне користування на умовах оренди земельну ділянку загальною площею 0,1403 Га, що знаходиться за адресою: м. Харків, вул. Червоножовтнева, 93а (к. н. 790401002).

Відповідно до п. 1.2. Договору земельна ділянка надається у тимчасове платне користування на умовах оренди строком до 01.05.2005 року для продовження поетапного будівництва гаражу та складських приміщень (1 етап будівництво гаражу до 01.05.2002 року, 2 етап будівництво складських приміщень до 01.05.2005 року).

Згідно п. 2.1. плата за землю вноситься орендарем щомісячно у вигляді орендної плати у грошовій формі у розмірі 523,79 грн. на рахунок відділу державного казначейства у м. Харкові не пізніше пятнадцятого числа наступного місяця.

Пунктом 2.2. встановлено, що орендна плата за землю збільшується при зміні розміру земельного податку відповідно до Законів України, при цьому сторони укладають додаткову угоду, яка є невідємною частиною цього договору.

Харківською місцевою прокуратурою №2 було вивчено ефективність використання фізичними та юридичними особами земель державної та комунальної власності на умовах оренди, та встановлено, що всупереч вимогам ЗУ «Про оцінку земель» сторонами договору не вжито заходів до приведення договору оренди у відповідність до вимог чинного законодавства.

Також, в позовній заяві прокурор вказував, що спірний договір порушує приписи ст. 288 ПК України, ст. 13 ЗУ «Про оцінку земель», ст. ст. 15, 21 ЗУ «Про оренду землі», а саме продовжує діяти без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що є обовязковим у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, на підставі чого просив суд внести зміни до розділу 2 Договору, в частині встановлення розміру орендної плати за землю.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно положень ст. ст. 4-3, 33 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. ст. 32, 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі ст. 1 Закону України "Про оренду землі", оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Згідно зі ст. 3 Закону України "Про оренду землі", об'єктами оренди є земельні ділянки, що перебувають у власності громадян, юридичних осіб, комунальній або державній власності.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про оренду землі", орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Статтею 13 Закону України "Про оренду землі", встановлено, що договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Згідно ст. 15 Закону України "Про оренду землі" однією із істотних умов договору оренди землі є орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку ії внесення і перегляду та відповідальності за ії несплату.

Відповідно до ст. 21 Закону України "Про оренду землі", орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою.

Згідно ст. 30 Закону України "Про оренду землі", зміна умов договору оренди землі здійснюється за взаємною згодою сторін.

Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 31 ЗУ «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено, що кореспондує п. 4.2 договору, за яким однією з підстав припинення договору оренди землі є закінчення терміну, на який було укладено договір.

Пунктом 1.2. Договору оренди від 03.07.2002 року №207/02 встановлено строк оренди землі до 01.05.2005 року.

Таким чином, у відповідності до ст. 31 ЗУ «Про оренду землі», п. 1.2 та п. 4.2 вказаного договору оренди, строк його дії припинено 01.05.2005 року, доказів про продовження дії договору сторонами не було надано.

За таких обставин позовні вимоги прокурора не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору не підлягають покладенню на відповідачів.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, статтями 1, 4, 22, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволені позовних вимог відмовити.

Повне рішення складено 11.10.2016 р.

Суддя ОСОБА_2