ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р.Справа № 922/26/15

Господарський суд Харківської області у складі:

головуючий суддя Добреля Н.С.

судді: Бринцев О.В. , Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Сланова М.Ю.

розглянувши справу

за первісним позовом Державного підприємства "Завод ім. Малишева" м. Харків 3-я особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державний концерн "Укроборонпром", м. Київ; 3-тя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області, м. Харків.
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Килими України", м. Харків 3-я особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Державне підприємство "Південна залізниця", м. Харків, 3-тя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватне підприємство "Юнісофт", м. Харків.
про та за зустрічним позовом до про стягнення 396606,00 грн. та розірвання договору Товариства з обмеженою відповідальністю "Килими України", м. Харків Державного підприємства "Завод ім. Малишева" м. Харків визнання недійсним договору про встановлення сервітуту За участю Заступника військового прокурора Харківського гарнізону, м. Харків
за участю :

представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) - Степанишена А.В., за довіреністю № 72-16 від 20.01.2016 року.

представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) - не з'явився.

представника 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) (Державного концерну "Укроборонпром") - Шевченко Б.В., за довіреністю № Д-1401/2016 від 31.05.2016 року.

представника 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) (Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області) - не з'явився.

представника 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) ( Регіональне відділення "Південна залізниця" ПАТ "Українська залізниця") - Самойлова Г.В. за довіреністю від 04.08.2016 року.

представника 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) ( Приватного підприємства "Юнісофт") - не з'явився.

прокурора - Волик В.Г., посвідчення № 035279 від 26.08.2015 року.

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Завод ім. Малишева", м. Харків, звернулося до господарського суду Харківської області з позовною заявою, в якій просило стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Килими України", м. Харків, 396606,00 грн. заборгованості, розірвати договір про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 р., який укладений між Державним підприємством "Завод ім. Малишева" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Килими України", а також стягнути витрати зі сплати судового збору у сумі 9150,12 грн. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги тим, що відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання, передбачені укладеним договором про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 р. щодо своєчасної оплати за користування майном.

Рішенням господарського суду Харківської області від 23.02.2015 р. у справі № 922/26/15 в позові відмовлено (суддя Сальнікова Г.І.).

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 25.05.2015р. рішення господарського суду Харківської області від 23.02.2015р. у справі № 922/26/15 залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Постановою Вищого господарського суду України від 18.08.2015р., постанову Харківського апеляційного суду від 25.05.2015р. та рішення господарського суду від 23.02.2015р. скасовано. Справу № 922/26/15 передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.12.2015р. (головуючий суддя Аюпова Р.М., суддя Денисюк Т.С., суддя Хотенець П.В.), залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. у справі №922/26/15, у задоволенні первісного позову відмовлено у повному обсязі та задоволені зустрічні позовні вимоги. Визнано недійсним договір про встановлення сервітуту від 22.11.2007р. №892дп, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "Килими України" та Державним підприємством "Завод імені В.О. Малишева".

Постановою Вищого господарського суду України від 12.07.2016 року постанову Харківського апеляційного господарського суду від 16.02.2016р. у справі №922/26/15 скасовано, а справу передано на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

29.08.2016 року автоматизованою системою документообігу господарського суду Харківської області, справу призначено для розгляду у складі суддів: головуючий суддя Добреля Н.С., суддя Бринцев О.В., суддя Жельне С.Ч.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.08.2016 року справу № 922/26/15 було призначено до розгляду у судовому засіданні на 19.09.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 19.09.2016 року представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (ДК "Укроборонпром") надав письмові пояснення по справі (вх. № 30625).

Через канцелярію господарського суду Харківської області 19.09.2016 року представник позивача за первісним позовом надав пояснення по справі (вх. № 30695).

Ухвалою господарського суду Харківської області від 19.09.2016 року розгляд справи було відкладено на 10.10.2016 року.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 10.10.2016 року від представника позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) надійшли пояснення (вх. № 33302/16) по справі.

Через канцелярію господарського суду Харківської області 07.10.2016 року від відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) надійшла заява (вх. № 33069), в якій останній наголошує на тому, що повністю підтримує зустрічний позов та заперечує проти первісного. Також в даній заяві відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) просить суд розглядати справу без участі його представника.

Дослідивши вищезазначене клопотання ТОВ "Килими України" про розгляд справи за відсутності представника відповідача за первісним позовом (позивача за первісним) колегія суддів дійшла висновку, що воно не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та задовольняє його.

Представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) в судовому засіданні 10.10.2016 року підтримав первісний позов, проти зустрічного позову заперечував.

Представник 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (ДК "Укроборонпром") в судовому засіданні 10.10.2016 року підтримав первісний позов.

Представник 3-ї особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за первісним позовом (регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниці") в судовому засіданні 10.10.2016 року зазначив про те, що на даний час відсутні будь-які взаємовідносини залізниці з ТОВ "Килими України" щодо перевезення вантажів залізничним транспортом, тому вирішення спору по даній справі не вплине на права та обов`язки регіональної філії "Південна залізниця" ПАТ "Укрзалізниці".

Прокурор в судовому засіданні 10.10.2016 року підтримав первісний позов, проти зустрічних позовних вимог заперечував.

Представник відповідача за первісним позов (відповідача за зустрічним) в судове засідання 10.10.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним) (Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області) в судове засідання 10.10.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.

Представник 3-тьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) ( Приватного підприємства "Юнісофт") в судове засідання 10.10.2016 року не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України ( Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 04 листопада 2013 року сторони попереджені про розгляд справи за наявними в ній матеріалами у разі неявки представників сторін у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів. Враховуючи це, враховуючи також достатність часу, наданого сторонам для підготовки до судового засідання та підготовки витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п.4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України, суд вважає, що господарським судом в межах наданих йому повноважень сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши пояснення учасників судового процесу, судом встановлено наступне.

Матеріалами справи встановлено, що 22.11.2015р. між ДП "Завод ім. В.О. Малишева" (позивач за первісним позовом) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Килими України" (відповідач за первісним позовом) був укладений договір про встановлення сервітуту № 892-дп (договір), у відповідності до умов якого позивач надав відповідачу право на користування майном (сервітут), що знаходиться на балансі позивача, в обсязі та на умовах, що викладені в даному договорі.

Відповідно до п. 2.1 Договору сервітут встановлюється для користування ТОВ «Килими України» майном у господарській діяльності, в т.ч. для експлуатації для проїзду, провозу, складування майна та ін. цілей, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до п.п. 3.2., 3.3. договору, ДП "Завод ім. Малишева" надає ТОВ "Килими України" право користування майном безстроково та на платній основі.

Згідно з п. 4.1. договору, сума оплати по даному договору становить 5586,00 грн. в тому числі ПДВ на місяць.

Пунктом 4.2 Договору передбачено, що порядок розрахунків - 100 % передплата, не пізніше, ніж за 5 календарних днів до початку відповідного місяця на підставі відповідного рахунку, а пунктом 4.1 суму оплати визначено у розмірі 5586 грн. на місяць.

Обов'язок оплати за договором передбачено також пунктом 5.1.2 Договору.

Згідно п. 6.1 Договору договір укладається на невизначений строк. Випадки припинення сервітуту визначено пунктом 6.2 Договору, при цьому зазначеним пунктом також визначено, що жодна зі сторін не має права на припинення цього Договору в односторонньому порядку.

Також в п. 7.3 зазначено, що розірвання договору можливе тільки за письмовою згодою обох сторін. Але у разі нездійснення оплати за Договором Позивач має право надіслати Відповідачу письмову вимогу щодо розірвання Договору. При ненаданні відповіді у 10-денний строк з дня отримання вказаної вимоги, Договір вважається розірваним, а Відповідач відповідно втрачає право на користування майном.

Як вбачається з матеріалів справи, листом №3596/16 від 10.12.2014 р. позивач за первісним позовом направив на адресу відповідача за первісним позовом рахунок-фактуру № ДП-0002157 від 10.12.2014 р. на суму 396 606,00 грн.

22.12.2014 р. відповідач за первісним позовом отримав зазначений рахунок, про що свідчить відмітка на повідомленні про вручення.

Позивач за первісним позовом не однократно звертався до відповідача щодо здійснення оплати, про що свідчать листи, наявні в матеріалах справи.

У відповідь на претензію №16/2169 від 10.09.2013 року, відповідно до якої позивач за первісним позовом вимагав здійснити оплату заборгованості по договору № 892дп від 22.11.2007 року, відповідач за первісним позовом листом № 75 від 25.09.2013 року повідомив, що відсутні правові підстави для виконання зобов`язань з оплати та зазначив, що у нього відсутній договір № 892дп від 22.11.2007 року.

Як стверджує ДП "Завод ім. Малишева", ТОВ "Килими України" не здійснило вказану оплату згідно виставленого рахунку-фактури до теперішнього часу.

У Постанові Вищого господарського суду України від 12.07.2016 року по справі № 922/26/15 було надано вказівки, які необхідно врахувати суду при новому розгляді справи.

Однією із вказівок Постанови було встановлення судом при новому розгляді справи правової природи спірного договору.

Судом досліджено умови, укладеного між сторонами договору та встановлено, що за своєю правовою природою останній є договором про встановлення сервітуту, з огляду на наступне.

За своїм правовим змістом сервітут є правом обмеженого користування. Поряд з правом оренди сервітут є також одним з речових прав, однак значно вужчий за обсягом своїх прав. На відміну від права оренди, яке встановлює володіння і користування майном протягом його дії виключно орендарем, сервітут тільки обмежує право власності особи, на майно якої встановлено сервітут. Власник майна має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном, але в межах, не обтяжених сервітутом.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України та ч. 1 ст. 283 ГК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ч. 2 ст. 403 ЦК України сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку.

Водночас, умовами договору від 22.11.2007р. №892-дп визначено, що останній укладений на невизначений строк, тобто, істотна умова даного договору притаманна для договору сервітуту.

Відповідно до п.2 ст.395 ЦК України, одним із видів речових прав на чуже майно є право користування (сервітут).

За змістом сервітут є правом на чужу річ і його сутність полягає у обмеженому користуванні чужою річчю у межах та спосіб, встановлених законами чи договором між сервітуарієм та власником речі або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом.

Згідно ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 3 статті 404 ЦК України, зазначено, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

В обов'язковому порядку при укладанні договорів про встановлення права користування чужим майном (сервітуту) сторони повинні узгодити зміст сервітуту (ст.403 ЦК України) та його припинення (ст.406 ЦК України).

Приписами ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно зі ст. 627 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Щодо зустрічних позовних вимог ТОВ "Килими України" про визнання недійсним договору про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 року, колегія суддів зазначає наступне.

Зустрічні позовні вимоги ТОВ "Килими України" обґрунтовані тим, що без укладення договору сервітуту, зареєстрованого шляхом внесення відповідного запису в базу даних державного реєстру земель, неможливе встановлення сервітуту на об`єкти, зазначені в договорі 892дп.

Згідно ч.1 ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 3 статті 404 ЦК України, зазначено, що право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

В обов'язковому порядку при укладанні договорів про встановлення права користування чужим майном (сервітуту) сторони повинні узгодити зміст сервітуту (ст.403 ЦК України) та його припинення (ст.406 ЦК України).

Статтею 627 ЦК України, зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст. 210 ЦК України, правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Як вбачається зі змісту частини 2 статті 402 ЦК України, лише земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З умов спірного договору випливає, що його предметом є право користування майном, а не земельною ділянкою.

В той час, як відповідно до вимог чинного законодавства (ч. 2 ст. 402 ЦК України) державній реєстрації підлягають лише земельні сервітуту.

Аналізуючи вищезазначені норми законодавства, судова колегія приходить до висновку, що Законом прямо не передбачено обов`язковості державної реєстрації договорів використання майна на умовах сервітуту, а тому даний договір № 892дп від 22.11.2007 року не підлягає державній реєстрації, є укладеним після досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору та моменту їх підписання та підлягає обов'язковому виконанню сторонами.

Крім того, ТО "Килими України" посилається на те, що ДП "Завод імені Малишева" не мав права передавати спірне майно в користування ТОВ "Килими України", оскільки останнє відноситься до об`єкта приватизації та цілісного майнового комплексу, що виключає можливість передачі у користування майна, без погодження власника державного майна.

Проте, суд не погоджується із вказаними твердженнями ТОВ "Килими України" з огляду на те, що в матеріалах справи наявний додаток № 2 до Положення про порядок віднесення майна до такого, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, в якому зазначено перелік майна, яке не підлягає приватизації (том 2 арк. спр. 34-39).

Як вбачається зі змісту вказаних документів до нього належить і майно, яке було передано у користування ТОВ "Килими України".

Враховуючи вищенаведені обставини, колегія суддів дійшла висновку, що передане у користування ( серпвітут0 ТОВ "Килими України" майно, не відноситься до складу цілісного майнового комплексу та не є об`єктом приватизації, у зв`язку з чим у ДП "Завод імені Малишева" були повноваження щодо укладення спірного договору про встановлення сервітуту.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України унормовано, що оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Судовий захист майнових інтересів осіб, названих у ст. 1 ГПК України, відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

В Постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11" Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами і доповненнями)" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 627 Цивільного кодексу України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Слід зазначити, що у відповідності до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірний договір може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Крім того, згідно з ч. ч. 2, 3 ст. 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбаченому законом порядку та формі досягнуто згоди по всіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких за вимогою однієї із сторін повинно бути досягнуто згоди. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому випадку узгодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як вбачається з матеріалів справи, укладаючи спірний договір, сторони досягли згоди щодо усіх його істотних умов, а саме, досягли згоди щодо предмету, ціни, строку дії договору, тощо.

Умовами договору сторони передбачили, що передача права користування (сервітуту) майном здійснюється у момент підписання цього договору та підписання цього договору є підтвердженням передачі майна у користування, що не потребує окремого акту приймання-передачі.

Докази, що свідчили б про не прийняття чи відмову у користуванні майном (сервітутом) у відповідності до умов спірного договору, в матеріалах справи відсутні.

У силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

В даному випадку позивачем не доведено наявності двох умов необхідних для визнання спірного договору не дійсним, а саме щодо порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів ТОВ "Килими України" та наявності передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

У зв`язку з викладеним та приймаючи до уваги те, що спірний договір було укладено уповноваженими представниками сторін, сторони при укладенні спірного договору досягли усіх істотних умов, докази порушення прав та інтересів ТОВ "Килими України" в матеріалах справи відсутні, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання недійсним договору про встановлення сервітуту № 892 дп від 22.11.2007 року, у зв`язку з чим відмовляє в задоволенні зустрічних позовних вимог.

Щодо заявленого клопотання Державного підприємства "Завод імені Малишева" про застосування наслідків спливу позовної давності до позовних вимог про визнання недійсним договору, суд вважає за необхідне відмовити у його задоволенні виходячи з наступного: у відповідності до частини 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду № 10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Отже, враховуючи те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволені вимог про визнання недійсним договору про встановлення сервітуту № 892-дп від 22.11.2007 року, то заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню.

Щодо первісних позовних позовних вимог про стягнення заборгованості за спірним договором, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач за первісним позовом в обґрунтування своїх заперечень посилається на те, що станом на 30.11.2009 року заборгованість відповідача складала 29581,80 грн., проте сторонами було проведено залік зустрічних однорідних вимог на вказану суму.

Колегія суддів зазначає, що як вбачається з умов угоди про припинення зобов`язань заліком зустрічних однорідних вимог від 30.11.2009 року, вимоги ДП "Завод ім. В.О. Малишева" до ТОВ "Килими України" становили 29581,80 грн.

Вищезазначена заборгованість була встановлена актом звірки взаємних розрахунків за період з січня 2008 року по листопад 2008 року, який підписаний обома сторонами та скріплений печатками.

В свою чергу позивачем за первісним позовом здійснюється розрахунок боргу з грудня 2008 року.

Тобто заборгованість в сумі 29581,00 грн., яка була зарахована шляхом проведення заліку зустрічних однорідних вимог не була включена ДП "Завод ім. В.О. Малишева" до суми, заявленої до стягнення.

Крім того, ТОВ "Килими України" було заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки за його розрахунком перебіг позовної давності, в межах якого позивач міг звернутись до суду з відповідним позовом починається з 27.10.2008 року.

Проте колегія суддів не погоджується із зазначеними твердженнями відповідача з огляду на наступне.

Відповідно до п. 5 ст. 261 ЦК України, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

В даному випадку, строк виконання ТОВ "Килими України" обов`язку щодо здійснення оплати за спірним договором виникає на підставі виставленого рахунку (п. 4.2 договору).

Як вбачається з матеріалів справи, рахунок-фактуру позивачем за первісним позовом було надіслано ТОВ "Килими України" 10.12.2014 року, у зв`язку з чим колегія суддів зазначає, що обов`язок відповідача за первісним позовом щодо здійснення оплати виник після отримання вказаного рахунку.

Отже посилання ТОВ "Килими України" на пропущення Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" строку позовної давності на звернення до суду з відповідним позовом є безпідставними.

У зв`язку з викладеним клопотання ТОВ "Килими України" про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

За приписами ст.193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Враховуючи, що у відповідності до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобов`язання повинні виконуватись сторонами у встановлених договором або законом порядку і строках, приймаючи до уваги викладені обставини; доведеність з боку позивача за первісним позовом факту порушення відповідачем умов договору та діючого законодавства, - суд визнає вимоги позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором № 892дп від 22.11.2007 року в сумі 396606,00 грн. обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню.

Щодо позовних вимог про розірвання договору про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 року, укладеного між ДП "Завод імені Малишева" та ТОВ "Килими України", колегія суддів зазначає наступне.

Як було встановлено судом, відповідач за первісним позовом порушив умови договору про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 року та не здійснив оплату згідно виставленого позивачем за первісним позовом рахунку-фактури на суму 396606,00 грн.

Відповідач за первісним позовом проти позовних вимог щодо розірвання спірного договору заперечує, посилається на те, що земельна ділянка ДП "Завод імені Малишева" не використовується ТОВ "Килими України" з 2008 року та вказує на те, що 14.10.2008 року позивачем за первісним позовом було направлено ТОВ "Килими України" лист про погашення заборгованості та розірвання договору, в разі не здійснення оплати. 20.11.2008 року ТОВ "Килими України" отримало вимогу про розірвання договору. У зв`язку з викладеним та приймаючи до уваги п. 7.3 спірного договору ТОВ "Килими України" вважає, що договір є розірваним з 01.12.2008 року.

Проте, колегія суддів не погоджується із запереченнями відповідача за первісним позовом, з огляду на наступне.

По-перше щодо листа ДП "Завод імені Малишева" про розірвання договору, на який посилається ТОВ "Килими України" від 14.10.2008 року № 159/15, то у зазначеному листі є лише посилання на те, що в разі несплати заборгованості договір може бути розірваний.

Тобто зазначений лист не може бути належним доказом розірвання договору, оскільки в ньому є лише посилання на можливе розірвання договору на майбутнє.

З аналізу п. 7.3 спірного договору вбачається, що для розірвання договору одній із сторін необхідно надіслати письмову вимогу про розірвання договору.

В матеріалах справи відсутня письмова вимога ДП "Завод імені Малишева" щодо розірвання спірного договору.

По-друге, у своїх запереченнях відповідач за первісним позовом посилається на те, що останнім не використовувався сервітут протягом трьох років, що підтверджується листом ВП "Харківська дирекція залізничних перевезень" ДП "Південна залізниця" станція Харків-Балашовський, в якому зазначено, що відповідач з 29.01.2008р. по теперішній час майном, зазначеним у спірному договорі, не користується.

Проте колегія суддів не погоджується із вказаними запереченнями відповідача за первісним позовом з огляду на наступне.

У листі від 29.01.2015 р. №11 зазначено: «На исх. №28 от 28.01.2015г. сообщаем, что за период с 29.01.2008 по настоящее время вагоны в адрес ООО «Килими України» не поступали. Услуги по договору №022154 за данный период железной дорогой не представлялись».

Крім того вищезазначений лист не містить інформації про те, чи користується відповідач за первісним позовом майном, зазначеним у спірному договорі (майданчиком складування обладнання інв. № 001342; майданчик (склад ВГМ) інв. № 000465; залізничними коліями довжиною 820 п.м., інв.№ 000128; огорожею заярного майданчику інв. № 001325-01; огорожею заярного майданчику(блоки) інв. № 001105-01; автошляхом до складу УКБа, складу металу, к. 300Н, заярного майданчику інв. № 001362).

Також в матеріалах справи наявний лист ТОВ "Килими України" за вих. № 48 від 18.08.2010 року в яких зазначено, що ТОВ "Килими України" не заперечує проти надання ПП "Юнісофт" земельної ділянки площею 0,7798 га, що розташована за адресою: м. Харків, вул. Морозова, 13 (13Б).

Вищезазначений лист також є підтвердженням використання відповідачем за первісним позовом земельної ділянки, яка була надана останньому за договором про встановлення сервітуту.

ТОВ "Килими України" в обґрунтування своїх заперечень посилається також на акти виконаних послуг із обмеженого користування майном.

Проте колегія суддів зазначає, що складання вказаних актів не передбачено умовами спірного договору та зазначені акти містять інформацію щодо користування майном за договором за окремий період (березень-червень 2008 року), але не містять будь-яких відомостей стосовно припинення договору.

В свою чергу в матеріалах справи відсутні будь-які докази відмови ТОВ "Килими України" від користування майном, що було передано останньому за договором про встановлення сервітуту.

У Постанові Вищого господарського суду України від 12.07.2016 року було надано вказівки щодо встановлення судом при новому розгляді справи питання про припинення спірного договору.

Підстави розірвання договору встановлені п. 7.3 договору, в якому зазначено, що розірвання даного договору можливо тільки за письмовою згодою обох сторін. Але у разі нездійснення оплати за договором, позивач за первісним позовом має право надіслати відповідачу за первісним позовом письмову вимогу щодо розірвання договору.

У відповідності до ст. 406 ЦК України сервітут припиняється у разі:

1) поєднання в одній особі особи, в інтересах якої встановлений сервітут, і власника майна, обтяженого сервітутом;

2) відмови від нього особи, в інтересах якої встановлений сервітут;

3) спливу строку, на який було встановлено сервітут;

4) припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту;

5) невикористання сервітуту протягом трьох років підряд;

6) смерті особи, на користь якої було встановлено особистий сервітут.

Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до статті 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Тобто йдеться про таке порушення договору однією зі сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору.

Оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Оціночне поняття істотності порушення договору законодавець розкриває за допомогою іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Це (друге) оціночне поняття значно звужує сферу огляду суду. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору. В такому випадку вина (як суб'єктивний чинник) сторони, що припустилася порушення договору, не має будь-якого значення і для оцінки порушення як істотного, і для виникнення права вимагати розірвання договору на підставі частини другої статті 651 ЦК України.

Іншим критерієм істотного порушення договору закон визнає розмір завданої порушенням шкоди, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору. При цьому йдеться не лише про грошовий вираз завданої шкоди, прямі збитки, а й випадки, коли потерпіла сторона не зможе використати результати договору.

Вирішальне значення для застосування зазначеного положення закону має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати від виконання договору сторона.

За загальними положеннями ЦПК України обов'язок суду під час ухвалення рішення - вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення. Так, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди, її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору; а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 18.09.2013 року по справі № 6-75цс13.

В даному випадку тривале не виконання відповідачем за первісним позовом своїх зобов`язань за договором спричиняє значних матеріальних збитків ДП "Завод імені Малишева".

Крім того, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що позивач за первісним позовом є Державним підприємством, яке фінансується з державного бюджету, у зв`язку з чим несплата грошових коштів відповідачем за первісним позовом спричиняє значних збитків підприємству.

Згідно зі ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України: доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи вищенаведені обставини, приймаючи до уваги істотне порушення ТОВ "Килими України" умов договору про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 року щодо здійснення оплати за спірним договором протягом тривалого часу та відсутність в матеріалах справи доказів припинення чи розірвання договору на даний час, колегія суддів дійшла висновку про доведеність та обґрунтованість позовних вимог про розірвання договору № 892дп від 22.11.2007 року, у зв`язку з чим позовні вимоги ДП "Завод імені Малишева" у цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати у даній справі за первісним та за зустрічним позовом покладаються на відповідача за первісним позовом та позивача за зустрічним позовом (ТОВ "Килими України").

Керуючись 124, 129 Конституції України, статтями 256, 257, ч. 1 ст. 261 401, 402, 403, п. 5 ч. 1 ст. 406, 651, ч. 2 ст. 653, ч. 1 ст. 654, Цивільного кодексу України, керуючись статтями 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Первісні позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Килими України" (61036, м. Харків, вул. Морозова, б. 13-Б, кімната 205, ) на користь Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) заборгованість в розмірі 396606,00 грн. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 9150,12 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Розірвати договір про встановлення сервітуту № 892дп від 22.11.2007 року, укладений між Державним підприємством Завод ім. В.О. Малишева" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Килими України".

В задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі.

Повне рішення складено 13.10.2016 р.

Головуючий суддя Суддя Суддя Н.С. Добреля О.В. Бринцев С.Ч. Жельне

922/26/15