номер провадження справи 32/86/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2016 Справа № 908/1977/16

за позовом Приватного акціонерного товариства Київський маргариновий завод (03039, м.Київ, пр. Науки, 3)

до відповідача 1 Командитного товариства Желев С.С. і компанія Комиш-Зорянського елеватора (71030, Запорізька область, смт. Комиш-Зоря, вул. Поштова, 70)

до відповідача 2 Публічного акціонерного товариства ОТП Банк (01033, м. Київ, вул.Жилянська, 43)

про визнання договору недійсним

Суддя Н.А. Колодій

Представники

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність б/н, від 28.07.2016р.;

Від відповідача-1: ОСОБА_2, довіреність б/н, від 01.02.2014р.;

Від відповідача- 2: не зявився.

До господарського суду Запорізької області звернулось Приватне акціонерне товариство Київський маргариновий завод с позовом до Публічного акціонерного товариства Запорізький завод феросплавів і до Командитного товариства Желев С.С. і компанія Комиш-Зорянського елеватора про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги та зміну кредитора від 09.09.2014.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.07.2016 р. здійснено розподіл справ між суддями та визначено її до розгляду судді Колодій Н.А.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 28.07.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, присвоєно справі номер провадження 32/86/16, з призначенням судового засідання на 15.09.2016 р.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 15.09.2016р.за клопотанням позивача, на підставі ст.69 ГПК України, продовжено строк розгляду справи, та оголошено перерву до 06.10.2016р.

Позивач в судовому засідання 06.10.2016 р. підтримав вимоги, викладені в позовній заяві та обґрунтовує їх ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України.

Представник відповідача-1 в судовому засіданні проти позову заперечував в повному обсязі та підтримував свої заперечення з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та просить суд відмовити позивачу в задоволені позовних вимог.

Представник відповідача-2 в судове засідання 06.10.2016р. не зявився, проти позову заперечив, на підставах викладених у відзиві (міститься в матеріалах справи).

У засіданні суду 06.10.2016 р., на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

16.08.2012 р. між ПАТ ОТП Банк, як Банком та ПАТ Мелітопольський олійноекстракційний завод, як Клієнтом, було укладено договір про надання банківських послуг № СR 12-143/200-4, відповідно до умов якого, Банк надає на вимогу Клієнта банківську послугу, а Клієнт приймає банківську послугу та зобовязується належним чином виконувати зобовязання відносно такої банківської послуги.

Також, на забезпечення виконання Клієнтом договору № СR 12-143/200-4 від 16.08.2012р., між ПАТ ОТП Банк та Публічним акціонерним товариством Київський маргариновий завод (правонаступником якого є Приватне акціонерне товариство Київський маргариновий завод), як Поручителем, було укладено договір поруки № SR 12-157/200, згідно якого, Поручитель поручається перед банком за виконання Клієнтом боргових зобовязань по договору про надання банківських послуг № СR 12-143/200-4 від 16.08.2012р.

09.09.2014р. ПАТ ОТП Банк уклав договір з КТ Желев С.С. і компанія Комиш-Зорянського елеватора про відступлення права вимоги та зміну кредитора за договором про надання банківських послуг від 16.08.2012 р. № СR 12-143/200-4 та, зокрема, за договором поруки СR 12-143/200-4 від 16.08.2012р.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги ПАТ Київський маргариновий завод, вказує на те, що, фактично спірний договір про відступлення права вимоги та зміну кредитора від 09.09.2014р. є договором факторингу, а оскільки в супереч вимогам закону відповідач-1 не є фінансовою установою та не має відповідних ліцензій на здійснення факторингових операцій, вказаний договір має бути визнаний судом недійсним.

Дослідивши матеріали даної справи, суд не може погодитися з висновками позивача, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою ст.638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Згідно до ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно до ч.2 ст.203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Як свідчить ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Поняття договору факторингу визначене у статті 1077 ЦК України, відповідно до якої, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Відповідно до ст.1079 ЦК України, сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності.

Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Тобто, договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони, яка є фінансовою установою, іншою стороною, яка є фізична або юридична особа, що є суб'єктом підприємницької діяльності, шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнтом за плату, розмір якої визначається договором.

В той час, відносини щодо відступлення права вимоги врегульовані статтями 512-519 ЦК України. Так, статтею 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобовязанні може бути змінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за право чином (відступлення права вимоги).

Згідно ст.514 ЦК України визначено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, при укладенні спірного договору про відступлення права вимоги від 09.09.2014р. сторони керувалися статтями 512, 513, 514 ЦК України, якими передбачено договірну передачу зобовязальних вимог первісного кредитора новому.

Відповідно до п.5 ст.1 Закону України, Про фінансові, фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. До фінансових послуг віднесено, зокрема, факторинг (ст.4 Закону).

Згідно п.3 ч.1 ст.9 Закону України Про ліцензування певних видів господарської діяльності надання фінансових послуг підлягає ліцензуванню.

Пунктом 7 статті 1 Закону України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг визначено перелік субєктів, на яких поширюється дія цього Закону. Це учасники ринків фінансових послуг, до яких відносяться юридичні особи та фізичні особи субєкти підприємницької діяльності, які відповідно до закону мають право здійснювати діяльність з надання фінансових послуг на території України та споживачі таких послуг.

Отже, з викладеного слідує, що договір факторингу відрізняється від договору про відступлення права вимоги по-перше, субєктним складом, а саме за договором факторингу фактором може бути лише банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції, по-друге, метою вказаного договору є фінансування однієї сторони іншої.

Як вбачається з матеріалів справи, за спірним договором, сторона якій було відступлено право грошової вимоги не є фінансовою установою, яка має право здійснювати факторингові операції. Також, предметом спірного договору є передача грошової вимоги кредитора іншій особі у визначеному цим договором порядку. Тому, суд не може погодитись з твердженням позивача про те, що сторонами при укладенні договору не додержано вимог законодавства яким регулюються відносини у сфері надання фінансових послуг.

Таким чином, суд дійшов висновку, що спірний договір про відступлення права вимоги від 09.09.2014р., повністю відповідає нормам статей 512, 513, 514 ЦК України, а дія Закону України Про фінансові послу та державне регулювання ринків фінансових послуг не розповсюджується на сторін цього договору, оскільки відсутній субєктний склад та ознаки професійної діяльності стосовно платного викупу боргових зобовязань.

Також, суд не приймає до уваги твердження позивача, про існування оплати за спірним договором за надану фінансову послугу, оскільки то є визначений сторонами порядок розрахунків за договором цесії, сума якого не перевищує загальний розмірі боргових зобовязань боржника.

Позивачем до матеріалів справи не надано будь-яких належних і допустимих доказів у розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, що при укладенні договору про відступлення права вимоги від 09.09.2014р. КТ Желев С.С. і компанія Комиш-Зорянського елеватора не мало права виступати новим кредитором перед ПАТ Київський маргариновий завод.

Таким чином, виходячи з підстави заявленого Публічним акціонерним товариством Київський маргариновий завод позову, суд вважає, що позивач не довів, що в даному випадку має місце ознака, встановлена ч.2 ст.203, необхідна для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 09.09.2014р. на підставі ч.1 ст.215 ЦК України.

Крім того, у розумінні ст.1, ч.2 ст. 21 Господарського процесуального кодексу України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

У справі № 908/1977/16 позивач не визначив і не довів факт порушення будь-якого його права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого позивач звернувся до суду за захистом із позовною вимогою про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 09.09.2014р.

Позов є необґрунтованим, безпідставним і не підлягає задоволенню.

У відповідності до ст.49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові Приватного акціонерного товариства Київський маргариновий завод до Командитного товариства Желев С.С. і компанія Комиш-Зорянського та до Публічного акціонерного товариства ОТП Банк про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 09.09.2014р. відмовити.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України 11 жовтня 2016 р.

Суддя Н.А. Колодій

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.