ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
УХВАЛА

17 жовтня 2016 року Справа № 904/9359/14
Вищий господарський суд України у складі колегії суддів:

головуючогоГубенко Н.М.
суддівБарицької Т.Л. Картере В.І.
розглянувши матеріали касаційної скарги Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд"
на рішення від та на постанову відГосподарського суду Дніпропетровської області 29.12.2014 Дніпропетровського апеляційного господарського суду 16.02.2015
у справі№ 904/9359/14
Господарського судуДніпропетровської області
за позовомПублічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк"
до1. Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" 2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Агро-Топ"
простягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Вищого господарського суду України від 12.03.2015 у справі № 904/9359/14 касаційну скаргу Приватного акціонерного товариства "ТММ-Енергобуд" на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 у справі № 904/9359/14 не прийнято до розгляду та повернуто скаржникові на підставі п. 2 ч. 1 ст. 1113 ГПК України.

08.09.2016 Приватне акціонерне товариство "ТММ-Енергобуд" повторно звернулося до Вищого господарського суду України з касаційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 у справі № 904/9359/14.

Одночасно скаржник звернувся з клопотання про відновлення пропущеного строку на подання касаційної скарги на оскаржувані судові рішення, обґрунтовуючи його тим, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено арешт на всі його рахунки в банківських установах, що унеможливило сплату судового збору за подання касаційної скарги, та своєчасне звернення із нею до суду касаційної інстанції.

Вищий господарський суд України, розглянувши матеріали касаційної скарги, не вбачає підстав для відновлення скаржникові пропущеного строку на оскарження судового рішення, оскільки причини, зазначені в клопотанні, не визнаються поважними, з огляду на наступне.

Статтею 110 ГПК України встановлено, що касаційна скарга може бути подана протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Відповідно до частини третьої ст. 105 ГПК України постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття.

Як вбачається із матеріалів справи, Приватним акціонерним товариством "ТММ-Енергобуд" касаційну скаргу повторно подано через 1,5 року після направлення копій постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 у справі № 904/9359/14 учасникам судового процесу в даній справі та повернення вперше поданої касаційної скарги.

Статтею 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

На розширення цього положення Основного Закону в статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України".

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі «Рябих проти Росії» (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п. 46 рішення).

Право на доступ до суду не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби (див. пункти 22 - 23 Рішення у справі "Мельник проти України" від 28.03.2006, пункти 37-38 Рішення у справі "Мушта проти України" від 18.11.2010).

Суд постановив, що якщо звичайний строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду часу, таке рішення може порушити принцип правової визначеності. Хоча саме національним судам, перш за все, належить виносити рішення про поновлення строку оскарження, їх свобода розсуду не є необмеженою. Суди повинні обґрунтовувати відповідне рішення. У кожному випадку національні суди повинні встановити, чи виправдовують причини поновлення строку оскарження втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів стосовно часу або підстав для поновлення строків (див. рішення у справі "Пономарьов проти України" (Ponomaryov v. Ukraine), заява № 3236/03, п. 41, від 3 квітня 2008 року) (п. 47 рішення).

В рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Креуз проти Польщі" від 19.06.2001 зазначено, що вимога сплати зборів цивільними судами у зв`язку з поданням позовів, які вони мають розглянути, не може вважатися обмеженням права доступу до суду.

Згідно із ст. 53 ГПК України за заявою сторони, прокурора чи зі своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк.

Отже, закон пов'язує можливість відновлення пропущеного процесуального строку з наявністю саме поважних причин його пропуску; поважними причинами його пропуску визнаються лише такі обставини, які є об'єктивно непереборними та пов'язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій.

Відновлення пропущеного процесуального строку є правом господарського суду, яким суд користується виходячи із поважності причин пропуску строку скаржником.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до приписів статті 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами.

У клопотанні про відновлення строку на подання касаційної скарги скаржником зазначено, що Відділом примусового виконання рішень Департаменту виконавчої служби Міністерства юстиції України накладено арешт на всі його рахунки в банківських установах, що унеможливило сплату судового збору за подання касаційної скарги, та своєчасне звернення із нею до суду касаційної інстанції.

Разом з тим, колегія суддів суду касаційної інстанції вважає, що причини пропуску строку наведені в клопотанні скаржника, не можуть слугувати підставою для відновлення скаржнику пропущеного ним строку на касаційне оскарження з огляду на те, що у виконавчому провадженні державним виконавцем накладається арешт лише у межах загальної суми стягнення, виконавчого збору і можливих витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій. А тому заявник повинен у встановленому порядку підтвердити належними та допустимими доказами відсутність у нього на рахунках коштів, необхідних для здійсненні оплати судового збору у встановлених законом розмірах і в строки. Такими доказами можуть бути, зокрема, довідка органів ДФС про відкриті заявником в установах банків розразрахункові (поточні) рахунки, та довідки з банків про залишки коштів на цих рахунках. До того ж, скаржник, звернувся із даною касаційною скаргою та сплатив судовий збір, попри те, що, як зазначено в касаційній скарзі, його рахунки були арештовані і на день звернення з касаційною скаргою. Крім того, скаржник, відповідно до положень ст. 8 Закону України "Про судовий збір", не був позбавлений можливості звернутися із клопотанням щодо відстрочення, розстрочення сплати судового збору чи зменшення його розміру або звільнення від його сплати з дотриманням строків, передбачених ст. 110 ГПК України.

Отже, наведені скаржником причини пропуску строку на касаційне оскарження не свідчать про відсутність об'єктивної можливості для оскарження у інший (адекватний) строк. Тому у задоволенні клопотання про відновлення строку слід відмовити.

Наведене є підставою, відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 1113 ГПК України, для неприйняття касаційної скарги до розгляду та повернення її скаржникові.

Керуючись ст. ст. 53, 86, п. 5 ч. 1 ст. 1113 Господарського процесуального кодексу України, Вищий господарський суд України

УХВАЛИВ:

1. Відмовити Приватному акціонерному товариству "ТММ-Енергобуд" в поновленні строку на касаційне оскарження судових рішень.

2. Не приймати до розгляду та повернути Приватному акціонерному товариству "ТММ-Енергобуд" касаційну скаргу з доданими до неї матеріалами на рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 29.12.2014 та постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 16.02.2015 у справі № 904/9359/14.

Головуючий суддя Н.М. ГУБЕНКО
Судді Т.Л. БАРИЦЬКА
В.І. КАРТЕРЕ