РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2016Справа № 910/11873/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М"

про визнання договору недійсним

за участю представників:

від позивача:Забіяка А.Г.- представник за довіреністю б/н від 02.09.2016 р.
від відповідача:Семенець С.В.- представник за довіреністю б/н від 06.09.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" (далі - ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент") звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М" (далі - ТОВ "БЦ Квартал М") про визнання договору позики (поворотної безпроцентної допомоги) № 6 від 23.10.2012 р. недійсним.

Позов обґрунтовано тим, що цей договір був підписаний з боку ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" директором з перевищенням повноважень, а також договір був укладений при зловмисній домовленості представників обох сторін.

Посилаючись на ст.ст. 203, 215 ЦК України, позивач просив визнати недійсним договір позики (поворотної безпроцентної допомоги) № 6 від 23.10.2012 р.

У судовому засіданні представник позивача позов підтримав, просив його задовольнити. Також заявив клопотання про призначення у справі судової почеркознавчої експертизи та експертизи давності документа.

Представник відповідача проти позову заперечив, вказав, що спірний договір відповідає волевиявленню сторін та був підписаний з боку позивача уповноваженою на те особою. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

У судовому засіданні встановлено, що 23.10.2012 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М" (позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" (позичальник) був укладений договір позики (поворотної безпроцентної допомоги) № 6 (далі - договір), відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених за цим договором, позикодавець передає у власність позичальнику грошову поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в національній валюті 400 000, 00 грн. (без ПДВ), а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначений цим договором строк.

Згідно з п. 2.1 договору позика надається позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується.

Позика надається позикодавцем позичальнику повністю або частинами. Термін надання не повинен перевищувати 10 календарних днів з дати надання позичальником позикодавцю усної або письмової /на розсуд позичальника/ заявки на одержання траншу (п. 2.2 договору).

Згідно з п. 3.1 договору позика підлягає поверненню в повному розмірі до 18 жовтня 2013 року.

Даний договір вступає в силу з моменту фактичного передання грошових коштів позичальнику та діє до повного виконання сторонами їх зобов'язань за договором (п. 5.1).

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов вказаного договору відповідач перерахував на розрахунковий рахунок ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" кошти у сумі 400 000,00 грн., що підтверджується банківською випискою з рахунку відповідача, карткою рахунку позивача та поясненнями представників сторін.

У подальшому, внаслідок повернення позивачем суми позики у більшому розмірі за іншим договором позики від 27.11.2012 р., кошти у розмірі 2 585,55 грн. відповідач зарахував в рахунок погашення позики за спірним договором, про що свідчить лист ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" № 28/12 від 28.12.2012 р. (яким він просив здійснити таке зарахування) та банківська виписка з рахунку відповідача.

Отже, позивач залишився зобов'язаним повернути решту позики, що підтверджується актом звіряння за період з 23.10.2012 р. по 10.03.2016 р. та не заперечувалось ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент. Разом з тим, позивач вважає, що є підстави для визнання вказаного договору недійсним.

Приписами ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, визначених ч.ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як зазначив Пленум Верховного Суду України у постанові № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Так, положеннями статті 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов.

Дослідивши зміст договору позики, що оскаржується позивачем, суд приходить до висновку, що він містить всі необхідні суттєві умови, передбачені законом: предмет, суму позики, порядок її повернення, відсоток за користування (0 %), права, обов'язки та відповідальність сторін, інші умови, що узгоджуються з вимогами ст.ст. 1046-1050 ЦК України. У подальшому зазначений договір позики був скріплений підписами представників сторін і печатками підприємств.

Отже, на час укладення спірного правочину сторони досягли взаємної згоди щодо усіх його істотних умов та цей договір був укладений у повній відповідності із вимогами законодавства, а у подальшому, як вже встановлено судом, мав своїм наслідком реальне виконання.

Також на підставі встановлених судом обставин у клопотанні позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи та експертизи давності документа було відмовлено, як безпідставному, оскільки призначення вказаних експертиз є актуальним, якщо вирішується питання щодо неукладеності правочину, а у даній справі предметом спору є недійсність договору позики, що є взаємовиключними обставинами.

Однією з підстав визнання спірного договору недійсним позивач зазначає укладення правочину неуповноваженою на те особою, а саме - генеральним директором позивача, який перевищив свої повноваження з огляду на приписи п.п. 10.1, 11.2 статуту ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент".

Перевіряючи такі доводи позивача, суд виходив з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це установчими документами або довіреністю та скріплюється печаткою.

Згідно з ч. 3 ст. 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Статтею 97 Цивільного кодексу України встановлено, що управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 98 Цивільного кодексу України загальні збори учасників товариства мають право приймати рішення з усіх питань діяльності товариства, у тому числі і з тих, що передані загальними зборами до компетенції виконавчого органу.

Судом встановлено, що спірний договір був підписаний з боку ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" генеральним директором - ОСОБА_4.

Згідно з п. 11.1 статуту "Гриф Девелопмент Інвестмент" (в редакції, чинній на час укладення договору) загальне керівництво діяльністю товариства здійснює дирекція, яку очолює директор, який є одноособовим виконавчим органом товариства. Генеральний директор призначається загальними зборами учасників і підзвітний їм.

З пункту 11.2 статуту вбачається, що генеральний директор діє від імені товариства в межах, передбачених законодавством і цим статутом, зокрема, розпоряджається у встановленому порядку всіма коштами і майном товариства, приймає рішення фінансового характеру з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом та загальними зборами учасників.

Пунктом 10.1.3 статуту товариства передбачено, що загальні збори учасників надають згоду на укладення генеральним директором товариства правочинів (договорів, контрактів, тощо) на суму, що перевищує 20 000,00 грн. та відчуження майна.

Позивач в обґрунтування своїх вимог посилається на п. 10.1.3 статуту, яким встановлений ліміт у 20 000,00 грн. на укладення правочинів, а тому вважає, що спірний договір позики підписаний неуповноваженою особою.

Відповідно до ст. 239 ЦК України правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Якщо правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, то такий правочин створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою (ст. 241 ЦК України). Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як вже встановлено судом, сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору позики № 6 від 23.10.2012 р. При цьому на виконання умов цього договору сторони вчинили ряд юридично значимих дій, зокрема, ТОВ "БЦ Квартал М" перерахувало грошові кошти в якості позики позивачу, а останній їх прийняв, частково повернув позику, а решту заборгованості визнав у відповіді на претензію № 14/03/16 від 14.03.2016 р., крім того, сторонами був підписаний акт звіряння розрахунків.

Згідно з п. 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" № 11 від 29.05.2013 р. наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено.

Отже, оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що позивач своїми діями у подальшому схвалив укладений правочин, спірний договір не може бути визнаний недійсним з підстав його укладення неповноважною особою.

Також суд приймає до уваги, що згідно з частиною третьою статті 92 ЦК України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Отже, частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень (статті 203, 241 ЦК України). Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору.

Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа.

Про такий висновок зазначив Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 р. по справі № 6-62цс16 та Вищий господарський суд України у постанові від 02.04.2014 р. по справі № 910/5283/13.

Отже, відповідно до ч. 3 ст. 92 ЦК України обов'язок доказування того, що ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" було обізнане про неповноважність представника позивача на підписання спірного договору, покладено саме на позивача у справі.

Позивач не надав суду доказів того, що відповідач був обізнаний або міг бути обізнаний про обмеження директора ОСОБА_4

Натомість згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" станом на дату укладення спірного договору (23.10.2012 року) відсутні будь-які дані про наявність обмежень у керівника позивача щодо представництва юридичної особи.

А згідно з вимогами ст. 10 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань" якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. Якщо відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, не внесені до нього, вони не можуть бути використані у спорі з третьою особою, крім випадків, коли третя особа знала або могла знати ці відомості.

За таких обставин, враховуючи положення чинного законодавства суд приходить до висновку, що позивачем не доведено, що у керівника товариства існували обмеження щодо укладення спірного договору та відповідач був обізнаний або міг знати про такі обмеження.

Щодо другої підстави визнання правочину недійсним - укладення договору позики внаслідок зловмисної домовленості між представниками обох сторін (ст. 232 ЦК України), суд зазначає таке.

У силу приписів ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Згідно зі ст. 232 ЦК України правочин, вчинений внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Кваліфікація правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості, зумовлює доведення та встановлення судом таких умов:

- від імені однієї із сторін правочину виступав представник;

- зловмисна домовленість і вчинення правочину з іншою стороною відбулася на підставі наявних повноважень представника;

- наявність умислу в діях представника щодо зловмисної домовленості;

- настання несприятливих наслідків для особи, яку представляють;

- наявність причинного зв'язку між зловмисною домовленістю і несприятливими наслідками для особи, яку представляють (п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Абзацом 4 пункту 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

У судовому засіданні позивач не довів суду того, що спірний договір був укладений представником позивача, внаслідок зловмисної домовленості між директорами ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" та ТОВ "БЦ Квартал М", при тому, що керівник не є представником, виходячи з викладеного. Отже, ст. 232 ЦК України до спірних правовідносин не може бути застосована.

Доводи позивача про те, що ТОВ "Гриф Девелопмент Інвестмент" та ТОВ "БЦ Квартал М" контролювались однією особою - ОСОБА_5 суд вважає припущеннями, не підтвердженими відповідними доказами.

Надані позивачем ухвали районного суду у кримінальних провадженнях суд не приймає до уваги, оскільки вони не є належними доказами по справі та не свідчать про зловмисну домовленість сторін.

За таких обставин, враховуючи положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог про визнання недійсним договору позики (поворотної безпроцентної допомоги) № 6 від 23.10.2012 р., у зв'язку з чим у позовних вимогах необхідно відмовити.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 44, 49, 32 - 34, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Гриф Девелопмент Інвестмент" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М" про визнання договору недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні у присутності представників сторін 26 вересня 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 3 жовтня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.