ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р.Справа № 916/1486/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А.,

ОСОБА_1

при секретарі - Мукієнко О.Ф.

за участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

Від відповідача: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО"

на рішення господарського суду Одеської області

від 04 серпня 2016 року

у справі № 916/1486/16

за позовом: Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО"

до відповідача: Приватного підприємства "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП";

про визнання права власності на майнові права

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Приватного підприємства "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП" про визнання права власності на майнові права на апартаменти з кухнею, будівельний номер 12 у корпусі №1 туристично-оздоровчого комплексу за адресою: м. Одеса, 8-а станція Великого фонтану (на середній терасі схилу), розрахунковою площею 375 кв.м.

В обґрунтування предявлених вимог позивач посилався на те, що 01.08.2008 року між АБ "ПОРТО-ФРАНКО" (пайовик) та ПП "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП" (підприємство) було укладено договір АРК-09 про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна, який за своїм змістом є договором купівлі-продажу майнових прав на апартаменти з кухнею, розрахунковою площею 375 кв.м. за вищевказаною адресою, які підприємство зобовязалося після завершення будівництва вказаного туристично-оздоровчого комплексу у 4 кварталі 2015 року передати йому за актом приймання передачі. Позивач на виконання умов договору сплатив вартість паю в розмірі 6 645 594,37 грн., проте в порушення умов даного договору до цього часу відповідач не виконав обовязки щодо передачі паю. Надіслану у травні 2016 року відповідачеві претензію з приводу невиконання умов договору останній залишив без відповіді, а тому на підставі ст. 392 ЦК України позивач просив задовольнити позов.

Рішенням господарського суду Одеської області від 04 серпня 2016 року (суддя Степанова Л.В.) у задоволенні позову відмовлено у повному обсязі з мотивів необґрунтованості позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та задовольнити позов про визнання права власності на майнові права у повному обсязі. Апеляційна скарга з обґрунтована порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: ст. ст. 177, 188, 190, 331, 392 ЦК України.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення представників позивача, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 01.08.2008 року між Акціонерним банком "ПОРТО-ФРАНКО" (пайовик) та Приватним підприємством "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП" (підприємство) було укладено договір АРК-09 про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна, пунктом 1.1 якого визначено, що за своїм змістом цей договір є договором купівлі-продажу майнових прав відповідно до Цивільного кодексу України.

У розділі 2 даного договору наведено визначення термінів, що вживаються у цьому договорі, зокрема: обєкт будівництва туристично-оздоровчий комплекс за адресою: м. Одеса, 8-а станція Великого фонтану (на середній терасі схилу); новозбудоване майно апартаменти з кухнею, будівельний номер 12 у корпусі №1 обєкту будівництва, розрахунковою площею 375 кв.м.; пай безумовне майнове право на новозбудоване майно (після здавання обєкту будівництва в експлуатацію), що після державної реєстрації стає правом власності пайовика на новозбудоване майно як на нерухомість.

Згідно з п. 3.1 договору, в порядку передбаченому цим договором підприємство зобовязується передати у власність пайовика пай, а пайовик зобовязується прийняти пай і сплатити за нього підприємству суму договору.

Орієнтовний строк закінчення будівництва і прийняття обєкту в експлуатацію 4 квартал 2015р. (п.4.3. договору).

За умовами п.п. 5.1., 5.2. договору сума договору становить 6 645 594,37 грн., сплата якої здійснюється пайовиком у строк до 04.01.2009 року.

Умовами пунктів 6.1, 6.3 визначено, що після сплати 100% суми договору та протягом 35 робочих днів надання підприємству рішення про закінчення будівництва обєкту будівництва і прийняття його в експлуатацію, підприємство зобовязується передати пайовику пай та документи, що підтверджують прийняття обєкта будівництва в експлуатацію, а пайовик зобовязується прийняти пай та документи по акту приймання-передачі. Оформлення права власності на новозбудоване майно пайовика здійснюється з видачею свідоцтва про право власності на це майно, як на обєкт нерухомого майна, на підставі цього договору, акту приймання передачі паю та відповідного рішення місцевих органів влади про затвердження Акта державної приймальної комісії про прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом обєкта будівництва.

Згідно з п. 8.10 цей договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань та /або припинення зобовязань на умовах, передбачених договором.

Позивач зобовязання за цим договором виконав повністю, сплативши вартість суми договору у розмірі 6 645 594,37 грн., що підтверджується відповідною банківською випискою по рахунку наявною у справі. Проте, ПП "ІНВЕСТ-ПРОГРЕС ГРУП" свої зобов'язання за цим договором не виконало, у визначені строки будівництво обєкту будівництва не закінчило, пай за актом приймання передачі позивачу не передало.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №19 від 30.01.2015р. „Про початок ліквідації Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" ОСОБА_4.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб №248 від 29.12.2015р. "Про продовження строків здійснення процедури ліквідації "ПОРТО-ФРАНКО" та делегування повноважень ліквідатора" продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" на два роки по 29.01.2018р. та призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АБ "ПОРТО-ФРАНКО" провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 на два роки по 29.01.2018р.

11.05.2016 року ПАТ АБ "ПОРТО-ФРАНКО" в особі уповноваженої особи надіслало відповідачеві претензію, в якій виклало вимогу виконати умови договору № АРК-09 про пайову участь у будівництві обєкта нерухомого майна від 01.08.2008р. та передати Банку пай відповідно до п. 6.1. договору, однак відповіді не одержало.

У звязку з цим позивач і звернувся до господарського суду з даним позовом.

Приймаючи рішення про відмову у задоволенні позову місцевий господарський суд керувався приписами ст. ст. 190, 331, 392 ЦК України та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що позивачем не надано доказів того, що спірні апартаменти станом на день розгляду справи побудовані.

Майнові права на нерухомість, що є об'єктом будівництва не є речовими правами на майно та не є правом власності, оскільки об'єкт будівництва (інвестування) не існує, а тому не може існувати й право власності на нього.

Крім того, позивачем не надано доказів невизнання або оспорювання відповідачем права власності позивача на майнові права, а за відсутності доказів оспорювання чи невизнання відповідачем права власності на майнові права відсутні й підстави для визнання права власності на це майно на підставі статті 392 ЦК України, оскільки право позивача не порушено.

Колегія суддів погоджується з такими висновками місцевого суду з огляду на таке.

Так, відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки.

Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами.

Майнові права на нерухомість обєкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент укладення договору пайової участі, а тому не може існувати й право власності на нього.

Майнове право, що є предметом договору пайової участі у будівництві це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги.

При цьому, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року у справі "Федоренко проти України" та від 24 липня 2003 року у справі "Стретч проти Сполученого Королівства", у розумінні статті 1 Першого протоколу до Конвенції "майном" визнаються активи, включаючи права вимоги, стосовно яких заявник може стверджувати, що він має принаймні "законне сподівання" на отримання можливості ефективно здійснити майнове право.

Отже майнове право, яке можна визначити як право очікування (законне сподівання)підлягає захисту в розумінні положень статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року та є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

Захист майнових прав здійснюється у порядку, визначеному законодавством, а якщо такий спеціальний порядок не визначений, захист майнового права здійснюється на загальних підставах цивільного законодавства.

Статтею 331 ЦК України встановлено загальне правило, відповідно до якого право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту державної реєстрації прав на нерухоме майно після завершення будівництва та прийняття його в експлуатацію.

За правилами статті 392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує її право власності.

Оскільки відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний механізм, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на окремі обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному статтею 392 цього Кодексу.

Судом установлено, що позивач виконав свої грошові зобовязання за договором пайової участі у будівництві, повністю сплативши вартість обєкта будівництва, встановлену цим договором, тобто вчинив дії, спрямовані на виникнення правових передумов, необхідних і достатніх для набуття права вимоги переходу права власності на обєкт будівництва або для набуття права на майнові права на цей обєкт.

Проте право власності на спірні апартаменти з кухнею в позивача не виникло. Порядок оформлення права власності на обєкт інвестування після прийняття такого обєкта до експлуатації врегульовано чинним на час укладення договору про пайову участь у будівництві Законом України від 19 червня 2003 року № 978-ІV «Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю» та Законом України від 18 вересня 1991 року № 1560-ХІІ «Про інвестиційну діяльність». При цьому, за змістом договору про пайову участь у будівництві позивач отримав лише право на набуття права власності, а не саме право власності на нерухоме майно.

Наведена правова позиція викладена в постановах Верховного Суду України від 18.11.2015р. у справі № 6-1858цс15, від 10.02.2016р. у справі № 6-2124цс15, від 16.03.2016р. у справі № 6-290цс16, яка за приписами ст. 111-28 ГПК України є обовязковою у правозастосовній діяльності судів.

Окрім того, згідно з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 13.04.16р. у справі № 6-2981цс15 законодавством визначено три окремі підстави для захисту цивільного права особи: порушення, невизнання, оспорювання цивільного права.

Невизнання цивільного права полягає у пасивному запереченні наявності в особи суб'єктивного цивільного права, яке безпосередньо не завдає шкоди суб'єктивному праву, але створює невпевненість у правовому статусі носія суб'єктивного права.

Отже, згідно вказаної правової позиції право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією України та законами України, у тому числі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України та статтями 1, 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, у тому числі й про усунення перешкод у здійсненні невизнаного права, особа має суб'єктивне матеріальне право на їх задоволення.

Разом з тим, у справі не міститься належних доказів, які б свідчили про наявність перешкод з боку відповідача у реалізації позивачем майнового права, зокрема пасивного заперечення наявності у позивача майнового права на спірні апартаменти з кухнею.

Окремо суд звертає увагу, що за умовами п. 8.10 договору про пайову участь у будівництві, договір діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань передбачених договором, отже у разі виявлення позивачем порушень умов спірного договору з боку відповідача та наявності достатніх належних і допустимих доказів останніх, позивач не позбавлений можливості реалізації своїх прав за договором в межах окремих позовних проваджень.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на майнові права на обєкт інвестування на підставі статей 331, 392 ЦК України.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно, всебічно та обєктивно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та прийнято рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 04 серпня 2016 року у справі № 916/1486/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк "ПОРТО-ФРАНКО" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства Акціонерного банку "ПОРТО-ФРАНКО" без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

ОСОБА_1