ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.10.16р. Справа № 904/8237/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія ТМ", м. Дніпро

до Комунального підприємства "Жилсервіс-2" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпро

про стягнення 26 603,81 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність від 29.08.2016;

від відповідача: представник ОСОБА_2, довіреність № 3/336 від 09.06.2016;

за участю слухача ОСОБА_3

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія ТМ" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Жилсервіс-2" Дніпропетровської міської ради (далі - відповідач), у якій заявило вимоги про стягнення інфляційних нарахувань на суму боргу у розмірі 24421,54 грн та 3% річних у сумі 2182,27 грн, нарахованих ним з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору підряду з поточного ремонту першого під'їзду за адресою: вулиця Гладкова, будинок 45, укладеного між сторонами 13.01.2014.

Відповідач 06.10.2016 надав відзив на позовну заяву, у якому погодився з розрахунком позовних вимог, вважає його обгрунтованим, але в силу свого скрутного фінансового становища просить суд відмовити у задоволенні позову.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

09.12.2013 між Комунального підприємства "Жилсервіс-2" Дніпропетровської міської ради (далі - відповідач, замовник) та Товариство з обмеженою відповідальністю "Енергія ТМ" (далі - позивач, підрядник) укладено договір № 2013/12/58 підряду з поточного ремонту першого під'їзду за адресою: вулиця Гладкова, будинок 45 (далі - договір), за умовами п.1.1 якого замовника доручає, а підрядник забезпечує відповідно до кошторисної документації та умов цього договору виконання підрядних робіт з поточного ремонту першого під'їзду за адресою: вулиця Гладкова, будинок 45, що управляються замовником (далі - роботи).

Відповідно до п.3.1 договору вартість робіт за договором складає 28538,95 грн, в тому числі ПДВ 4756,49 грн.

Пунктом 12.1 договору передбачено, що розрахунки за виконані роботи будуть здійснюватися на підставі актів виконаних робіт.

На виконання умов договору позивачем були виконані будівельні роботи повністю та прийняті відповідачем без зауважень і заперечень, що підтверджується підписаним сторонами актом приймання виконаних будівельних робіт від 31.01.2014 на суму 28538,95 грн.

Оскільки умовами договору строк здійснення оплати за виконані роботи не встановлений, позивачем, в порядку, передбаченому ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України 03.02.2014 було надіслано на адресу відповідача вимогу про сплату заборгованості за договором у строк до 10.02.2014, яка залишена без відповіді та виконання.

Станом на 29.08.2016 у відповідача значилася заборгованість у сумі 28538,95 грн, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків між сторонами за період з 03.02.2014 по 29.08.2016.

Таким чином, враховуючи норми чинного законодавства України, відповідач мав здійснити оплату наданих послуг до 10.02.2014, однак в результаті неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати наданих послуг у останнього виникло прострочення виконання зобов'язання перед позивачем у сумі 28538,95 грн, що і стало підставою для нарахування на суму основного боргу інфляційних втрат та 3% річних та звернення останнього до суду з цим позовом.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обовязків (зобовязань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 901 та ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законі інтереси інших субєктів, зобовязані поновити їх, не чекаючи предявлення їм претензії чи звернення до суду.

Згідно ст.526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України).

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Факт надання позивачем послуг відповідачу останнім не оспорений та отримання яких підтверджено матеріалами справи.

Відповідач не заперечив проти несвоєчасної оплати заборгованості.

Судом встановлено, що у договорі сторони не визначили строк виконання зобов'язання.

Частиною 2 ст. 530 Цивільного господарського кодексу України передбачено, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Враховуючи викладену правову норму, відповідач порушив приписи ч. 2 ст. 530 Цивільного господарського кодексу України та не здійснив оплату отриманих послуг вчасно, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 11.02.2014 по 29.08.2016 включно у сумі 2182,27 грн та інфляційних втрат за період з березня 2014 року по серпень 2016 року у сумі 24421,54 грн, перевіривши які суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, а тому підлягають задоволенню у зазначених сумах.

Порушенням зобовязання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання, тобто неналежне виконання.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у невиконанні свого обовязку щодо вчасної оплати наданих послуг, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог з підстав про якій йдеться вище у цьому рішенні.

Витрати по сплаті судового збору у сумі 1 378,00 грн покладаються на відповідача, як на сторону з вини якої виник спір відповідно до ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Жилсервіс-2" Дніпропетровської міської ради (м. Дніпро, вул. Запорізьке шосе, буд. 68, ідентифікаційний код 32350310) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енергія ТМ" (м. Дніпро, вул. Шинна, буд. 22, ідентифікаційний код 37814055) 3% річних у сумі 2182,27 грн, інфляційні втрати у сумі 24421,54 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 1378,00 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 11.10.2016.

Суддя ОСОБА_4