РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2016Справа №910/16269/16

Суддя Господарського суду міста Києва Карабань Я.А. розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Техенерго»

до публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Департаменту містобудування та архітектури виконавчого органу

Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації)

про визнання технічних умов чинними до завершення будівництва,

за участю представників сторін:

від позивача: Соболь Ю.П. (довіреність № б/н від 06.06.2016);

від відповідача: Герасименко І.В. (довіреність № 493 від 01.07.2016);

від третьої особи: не з'явились;

вільний слухач: Тюменцева Т.Ю. (паспорт МЕ 729347 від 16.03.2006),

В С Т А Н О В И В:

У вересні 2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Техенерго» (далі - позивач) до публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - відповідач) про визнання технічних умов чинними до завершення будівництва.

В обґрунтування позовних вимог позивач пояснив, що 04.06.2014 відповідачем були видані позивачу технічні умови на водопостачання об'єкта № 10160 та технічні умови на каналізування об'єкта № 10187 із встановленим строком дії - два роки, що на думку позивача суперечить вимогам ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Правилам користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008), оскільки технічні умови є чинними до завершення будівництва та не мають чітко встановленого терміну дії.

Вважаючи, що його права порушені, позивач звернувся до суду, просив визнати технічні умови на водопостачання об'єкта № 10160 та технічні умови на каналізування об'єкта № 1087 від 04.06.2014 чинними до завершення будівництва.

Провадження у справі № 910/16269/16 порушено ухвалою господарського суду міста Києва від 06.09.2016 та призначено її розгляд на 26.09.2016.

23.09.2016 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав відзив на позовну заяву, зазначив, що позивач здійснює будівництво об'єкту без належних дозвільних документів, а рішенням Київської міської ради № 317/1182 від 02.04.2015 на відповідача покладено обов'язок забезпечити вжиття заходів стосовно недопущення видачі технічних умов щодо інженерного забезпечення самочинно збудованих об'єктів, а також самовільного підключення таких об'єктів до інженерних мереж без відповідної проектної документації на будівництво об'єктів та правоустановчих документів на земельні ділянки, на яких здійснено самочинне будівництво об'єктів. Крім того відповідач вказав, що позивачем не визначено, які саме його законні права або інтереси не визнаються або порушені відповідачем.

26.09.2016 представники сторін у судовому засіданні надали пояснення по суті спору, представник позивача позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти їх задоволення заперечував.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.09.2016 розгляд справи відкладено на 10.10.2016, залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Департамент містобудування та архітектури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - третя особа).

06.10.2016 через загальний відділ діловодства суду представник відповідача подав заяву про припинення провадження у справі, в обґрунтування вказаної заяви зазначив, що оскільки предметом даного спору є встановлення юридичного факту, такий спір в силу положень ст. 12 Господарського процесуального кодексу України не підлягає вирішенню господарським судом. У зв'язку з цим, відповідач просив суд припинити провадження в даній справі.

Крім того, представник відповідача подав пояснення, в яких підтримав позицію, викладену у відзиві на позовну заяву.

10.10.2016 через загальний відділ діловодства суду представник позивача подав додаткові пояснення до позовної заяви, в яких, зокрема, вказав, що порушення його прав, в тому числі права на господарську діяльність, полягає у встановленні чітко визначеного терміну дії технічних умов, оскільки зі спливом встановленого строку технічні умови втрачають чинність та юридично є недійсними. Як наслідок, у разі звернення позивача з метою приєднання об'єкта до центральної мережі водопостачання після закінчення будівництва, йому буде відмовлено у зв'язку з тим, що позивач не отримав технічних умов.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, проти задоволення заяви про припинення провадження у справі заперечував.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечував, вважав їх необґрунтованими та безпідставними, просив суд в задоволенні позову відмовити. Заяву про припинення провадження у справі підтримав.

Суд розглянув заяву про припинення провадження в справі, подану представником відповідача 06.10.2016, та відмовив у її задоволенні з підстав, наведених у мотивувальній частині рішення.

У судовому засіданні 10.10.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд встановив наступне:

04.06.2014 для інженерного забезпечення об'єкта «Будівництво житлового комплексу з діловим і культурним центром та підземною автостоянкою», розташованого за адресою: вул. Ракетна, 24 (далі - об'єкт) публічним акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» (далі - відповідач) були видані товариству з обмеженою відповідальністю «Техенерго» (далі - позивач) технічні умови на водопостачання об'єкта № 10160 та технічні умови на каналізування об'єкта № 10187 (далі - технічні умови), дійсні протягом двох років.

Вважаючи, що встановлення терміну дії технічних умов суперечить вимогам ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та Правилам користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України (затвердженим наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України № 190 від 27.06.2008), позивач звернувся до суду, просив визнати технічні умови на водопостачання об'єкта № 10160 та технічні умови на каналізування об'єкта № 1087 від 04.06.2014 чинними до завершення будівництва.

Відповідно до ч. 1 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» технічні умови - комплекс умов та вимог до інженерного забезпечення об'єкта будівництва, які повинні відповідати його розрахунковим параметрам, зокрема щодо водо-, тепло-, енерго- і газопостачання, каналізації, радіофікації, зовнішнього освітлення, відведення зливових вод, телефонізації, телекомунікації, диспетчеризації, пожежної та техногенної безпеки.

Технічні умови є чинними до завершення будівництва об'єкта незалежно від зміни замовника. Зміни до технічних умов можуть вноситися тільки за згодою замовника (ч. 7 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» в редакції, що діяла на момент складення спірних технічних умов).

Положеннями ч. 3 ст. 30 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» закріплено, що технічні умови, зокрема, повинні відповідати законодавству.

Водночас, суд зазначає, що згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Положеннями ст. 13 Конституції України та ч. 1 ст. 20 Господарського кодексу України закріплений обов'язок держави забезпечувати захист прав і законних інтересів усіх суб'єктів права власності і господарювання.

Наведені положення реалізуються, зокрема, у ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України, відповідно до якої кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Частиною 1 ст. 2 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

При цьому, предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача. Предмет позову кореспондує зі способами захисту права. Під способами захисту права слід розуміти заходи, прямо передбачені законом з метою припинення оспорювання або порушення суб'єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення (постанови Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 922/435/13-г, від 21.09.2016 по справі № 910/31940/15).

Перелік способів захисту прав та інтересів наведений у ст. 16 Цивільного кодексу України, а також ст. 20 Господарського кодексу України.

Так, відповідно до положень ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Положеннями ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Таким чином, реалізація цивільно-правового захисту відбувається шляхом усунення порушень цивільного права чи інтересу, покладення виконання обов'язку по відновленню порушеного права на порушника (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Згідно з ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України господарським судам підвідомчі:

1) справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів;

2) справи про банкрутство;

3) справи за заявами органів Антимонопольного комітету України, Рахункової палати з питань, віднесених законодавчими актами до їх компетенції;

4) справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів;

4-1) справи у спорах між господарським товариством та його посадовою особою (у тому числі посадовою особою, повноваження якої припинені) про відшкодування збитків, завданих такою посадовою особою господарському товариству її діями (бездіяльністю);

5) справи у спорах щодо обліку прав на цінні папери;

6) справи у спорах, що виникають із земельних відносин, в яких беруть участь суб'єкти господарської діяльності, за винятком тих, що віднесено до компетенції адміністративних судів;

7) справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України;

8) справи за заявами про затвердження планів санації боржника до порушення справи про банкрутство.

Таким чином, господарський суд розглядає справи, пов'язані з вирішенням спору про право, та в силу положень ст. ст. 82, 84 Господарського процесуального кодексу України при вирішенні господарського спору по суті приймає рішення, у мотивувальній частині якого вказуює, зокрнема, встановлені ним обставини справи.

Тобто, встановлені господарським судом факти мають бути викладені саме в мотивувальній частині рішення.

Чинним законодавством України не наведено чіткого визначення юридичних фактів, однак із практики застосування термінів, слів та словосполучень у юриспруденції слідує, що юридичними фактами є передбачені законом конкретні обставини, які тягнуть правові наслідки у вигляді виникнення, зміни або припинення правовідносин.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що вимога позивача щодо визнання технічних умов чинними до завершення будівництва фактично спрямована на встановлення певного юридичного факту.

Вимога про встановлення факту не може бути предметом спору і самостійно розглядатись в окремій справі. Встановлення факту може лише бути елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог (постанова Вищого господарського суду України від 30.07.2013 по справі № 910/743/13).

Тобто, вимоги позивача про встановлення юридичних фактів можуть бути досліджені та встановлені лише під час вирішення спору про право, відтак, зазначені вимоги не можуть виступати самостійним предметом спору і, відповідно, належним способом захисту.

Рішення суду є правозахисним актом, однак способи захисту повинні кореспондуватись з повноваженнями суду, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Зважаючи на зміст позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що фактично такі вимоги не відповідають встановленим законом способам захисту прав, а спрямовані на встановлення судом певних юридичних фактів, що не віднесено до компетенції господарського суду, який, як орган державної влади, зобов'язаний діяти у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України.

Господарський суд, дійшовши висновку про те, що предмет позову не відповідає встановленим законом або договором способам захисту прав, повинен відмовити в позові, а не припиняти провадження на підставі пункту 1 частини першої статті 80 ГПК (п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» № 18 від 26.12.2011; аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 13.07.2004 по справі № 10/732).

З огляду на викладене суд дійшов висновку про те, що вимога позивача щодо визнання технічних умов на водопостачання об'єкта № 10160 та технічних умов на каналізування об'єкта № 1087 від 04.06.2014 чинними до завершення будівництва задоволенню не підлягає.

Щодо заяви про припинення провадження в справі, поданої відповідачем 06.10.2016, суд зазначає наступне.

Оскільки судом встановлена невідповідність предмету даного спору визначеним законом способам захисту прав, провадження у даній справі не може бути припинено на підставі п. 1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України та, відповідно до роз'яснень, наведених у п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011, суд повинен відмовити в позові.

Відтак, заява відповідача про припинення провадження в справі також задоволенню не підлягає.

Щодо розподілу судових витрат суд зазначає наступне.

Частиною 1 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог судом відмовлено, судовий збір покладається на позивача та відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягає.

Керуючись статтями 33-34, 43-44, 49, статтями 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В :

У позові товариства з обмеженою відповідальністю «Техенерго» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17 жовтня 2016 року.

Суддя Я.А. Карабань