ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2016 р. Справа № 914/1438/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого судді М.І. Хабіб

суддів О.В. Зварич

ОСОБА_1

за участю секретаря судового засідання Карнидал Л.Ю.

та представників сторін:

позивача - ОСОБА_2 ( довіреність № 138/16 від 01.02.2016),

відповідача - ОСОБА_3 ( довіреність № 48 від 20.09.2016),

розглянувши апеляційні скарги Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України , вих. №31/13-2937 від 08.08.2016 (вх. № 01-05/4041/16 від 18.08.2016) та Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, б/н від 19.08.2016 (вх.№01-05/4134/16 від 23.08.2016)

на рішення Господарського суду Львівської області від 03.08.2016

у справі № 914/1438/16

за позовом: Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України, м. Київ

до відповідача: Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго, м. Львів

про стягнення 367 734,14 грн 3% річних та 256 825,18грн інфляційних втрат за прострочення виконання грошового зобовязання

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» звернулася до Господарського суду Львівської області з позовом до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення 256 825,18грн інфляційних втрат за період з жовтня 2013року по січень 2014 року та 367 734,14 грн 3% річних за період з 19.05.2013 по 01.01.2014 за прострочення оплати природного газу.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що на виконання договору №06/10-1214БО-21 від 14.10.2010 про закупівлю природного газу за державні кошти позивач поставив відповідачу у жовтні-грудні 2010 року природний газ, який відповідач оплатив частково. Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором №06/10-1214БО-21 від 14.10.2010 та присуджено до стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь позивача 19 755 782,86грн основного боргу, 766 445,35грн пені, 900 078,91грн інфляційних втрат, нарахованих за період з грудня 2010 року по листопад 2011 року, 564 420,23 грн 3% річних, нарахованих за період з 21.11.2010 по 13.12.2011, та 56 460грн судового збору. Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.03.2013 у справі № 914/600/13-г присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 672 289,29грн 3% річних за період з 14.12.2011 по 01.02.2013 та 13 446грн судового збору.

Позивач вказує, що рішення суду від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 , яким присуджено до стягнення з відповідача 19 755 782,86грн основного боргу за газ, відповідачем не виконане. Відтак на підставі ч.2 ст. 625 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача 256 825,18грн інфляційних втрат, нарахованих за період з жовтня 2013 року по січень 2014 року, та 3% річних у сумі 367 734,14грн за період з 19.05.2013 по 01.01.2014.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 03.08.2016 у справі №914/1438/16 (суддя Пазичев В.М.) позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» 76 301,85грн інфляційних втрат, 64 753,93грн 3% річних та 2 115,84грн судового збору. В решті позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване положеннями ст.ст 11, 509, 526, 549, 599, 610, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 173,179, 193, 202, 230, 231, ГК України, ЗУ «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію», рішенням Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі №5-рп/2013, постановою Верховного Суду України від 17.02.2016 у справі №0905/3137/14-908/5775/14, постановою пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», постановою Кабінету Міністрів України №894 від 08.08.2011 «Про затвердження порядку списання заборгованості за природний газ та електричну енергію».

Задовольняючи позов частково, суд першої інстанції виходив з того, що позивач не врахував надання ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 у справі №5015/7471/11 відповідачу розстрочки виконання рішення суду від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 терміном на 2 роки - з 01.05.2013 по 01.05.2015, шляхом сплати щомісяця по 919 299,47грн. Відповідач жодної оплати не здійснив, графік розстрочки не виконав. Відтак суд дійшов висновку, що за несплату боржником щомісячно по 919 299,47грн позивач вправі вимагати стягнення інфляційних втрат та 3% річних з 1 числа місяця, наступного за місяцем сплати, визначеним ухвалою від 23.04.2013, тобто, починаючи з 01.06.2013 і до повного виконання грошового зобовязання. Сума боргу збільшується кожного першого числа наступного місяця на суму щомісячного платежу в межах періоду нарахування, зазначеного позивачем у позовній заяві. Виходячи із щомісячної суми боргу 919 299,47грн, суд здійснив розрахунок 3% річних за період з 01.06.2013 по 31.12.2013 та визначив, що їх розмір становить 64 753,93грн, а інфляційні втрати за період з жовтня 2013 року по січень 2014 року становлять 76 301,85грн.

Суд відхилив доводи відповідача щодо списання заборгованості за природний газ відповідно до ЗУ «Про деякі питання заборгованості за спожитий природний газ та електричну енергію» та постанови Кабінету Міністрів України №894 від 08.08.2011 у звязку з втратою законом чинності 30.06.2012 та непідтвердженням відповідачем належними та допустимими доказами дотримання передбаченої вказаним законом процедури списання під час його дії.

Позивач та відповідач не погодилися з рішенням суду першої інстанції, оскаржили його в апеляційному порядку.

Позивач у своїй апеляційній скарзі вказує, що нормами ГПК України передбачено дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочення виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті спору, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішеннях ( п.3 ч.1 ст. 84 та ч.2 ст. 84 ГПК), а також в наказі господарського суду; та під нас виконання судового рішення (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа( ухвали) про розстрочку виконання рішення ( ч.3 ст. 121 ГПК).Позивач вважає, що суд першої інстанції всупереч рішенню Конституційного Суду України від 26.06.2013 у справі №5-рп/2013 помилково ототожнює розстрочку виконання рішення суду, яка надається судом на підставі ст. 84 ГПК при прийнятті рішення, з розстрочкою, наданою ухвалою від 23.04.2013 на підставі ст. 121 ГПК на стадії виконання рішення. Розстрочуючи виконання рішення суду в порядку ст. 121 ГПК України, суд не може змінювати суті винесеного рішення і не вправі позбавити кредитора прав, передбачених чинним законодавством (ч.2 ст. 625 ЦК). Наявність розстрочки виконання рішення не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання у строки, визначені в договорі, та не позбавляє кредитора права на отримання компенсації згідно з вимогами ст. 625 ЦК України, оскільки під час розстрочки інфляційні процеси тривають, а грошове зобовязання залишається повністю або частково невиконаним. Вважає, що висновок суду про те, що інфляційні втрати та 3% річних, які нараховані на суму основного боргу, не нараховуються за період невиконання судового рішення, якщо судом надавалась розстрочка виконання рішення, суперечить ст. 625 ЦК України. Позивач просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 03.08.2016 у справі №914/1438/16 та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Відповідач у своїй апеляційній скарзі посилається на висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 17.02.2016 при розгляді аналогічного спору, та зазначає, що невиконання грошового зобовязання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625ЦК України, за період такого розстрочення або відстрочення. Відтак просить рішення місцевого господарського суду скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову

У відзиві на апеляційну скаргу відповідача позивач заперечує проти його доводів та зазначає, що рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11, яким присуджено до стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» основний борг в сумі 19 755 782,86грн, надано розстрочку виконання зобовязання на 6 місяців шляхом сплати щомісяця по 3 677 197,89грн, однак жодних оплат відповідач не здійснював. Надану ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 у даній справі розстрочку на 2 роки в період з 01.05.2013 по 01.05.2015 шляхом сплати щомісяця по 919 299,47грн відповідач теж не виконав. Ухвалою Господарського суду Львівської області від 27.08.2015 у даній справі відповідачу надана розстрочка виконання рішення з 01.09.2015 по 30.04.2016 шляхом щомісячної сплати по 182 484,98грн, з 01.05.2016 по 01.06.2016 - 20 438 317,76грн.

У справі № 905/3137/14-908/5775/14, яка розглядалася Верховним Судом України, на постанову якого від 17.02.2016 посилається відповідач, предметом спору було стягнення 3% річних за прострочення сплати відповідачем присудженої до стягнення рішенням суду(справа № 24/362) суми основного боргу за період з дня набрання рішенням законної сили до дня погашення. Однак, судовим рішення ( справа № 24/362) було розстрочено виконання зобовязання на 6 місяців щодо сплати боргу шляхом щомісячної сплати визначених судом сум (ст. 84 ГПК). Посилаючись на висновки Конституційного Суду України та Верховного Суду України, позивач вказує, що строк виконання рішення, встановлений рішенням суду з відтермінуванням у часі на підставі ст. 84 ГПК, відрізняється від відстрочення чи розстрочення виконання рішення суду на підставі ст. 121 ГПК. При розстроченні виконання рішення суду в порядку ст. 121 ГПК України суд не може змінювати суті винесеного у справі рішення та не може позбавити кредитора прав, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки під час розстрочки виконання рішення інфляційні процеси тривають, грошове зобовязання залишається повністю або частково не виконаним, відтак негативний вплив такої ситуації потребує відповідної компенсації позивачу згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

В судовому засіданні 03.10.2016 представники сторін підтримали свої доводи та вимоги, викладені в апеляційних скаргах.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 (суддя Гоменюк З.П.), яке набрало законної сили, з урахуванням ухвали від 03.07.2012 у справі №5015/7471/11 про виправлення описки, позов ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення 19 755 782,86грн основного боргу, 1 532 890,70грн пені, 900 078,91грн інфляційних втрат та 564 420,23 грн 3% річних задоволено частково. Присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 19 755 782,86грн основного боргу, 766 445,35грн пені, 900 078,91грн інфляційних втрат за період з грудня 2010 року по листопад 2011 року, 564 420,23 грн 3% річних за період з 21.11.2010 по 13.12.2011 та 56 460грн судового збору з розстрочкою виконання на 6 місяців рівними частинами, сплачуючи щомісяця по 3 677 197,89грн. В частині стягнення решти пені в сумі 766 445,35грн відмовлено.

Названим рішенням встановлено, що на виконання умов договору №06/10-1214БО-21 від 14.10.2010 про закупівлю природного газу за державні кошти ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» упродовж жовтня-грудня 2010 року передав ЛМКП «Львівтеплоенерго» природний газ на загальну суму 44 368 544,34грн. Остаточний розрахунок за фактично спожиті обсяги газу мав бути проведений до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу(п.4.1 договору).Відповідач свої зобовязання щодо оплати за поставлений природний газ не виконав в повному обсязі, здійснив оплату частково в сумі 24 612 761,48грн, його заборгованість становить 19 755 782,86грн.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 12.03.2013 у справі №914/600/13-г (суддя Кидисюк Р.А.) присуджено до стягнення з ЛМКП «Львівтеплоенерго» на користь ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» 3% річних за період з 14.12.2011 по 01.02.2013 в сумі 672 289,29грн за прострочення оплати газу, поставленого в жовтні-грудні 2010 року за договором №06/10-1214БО-21 від 14.10.2010, з розстрочкою виконання рівними частинами строком на 6 місяців шляхом сплати щомісячно по 114 289,22 грн.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 у справі №5015/7471/11 на підставі ст. 121 ГПК України розстрочено виконання рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 терміном на 2 роки - з 01.05.2013 по 01.05.2015, шляхом сплати щомісяця по 919 299,47грн.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.07.2013 у справі №5015/7471/11 у задоволенні апеляційної скарги ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 у даній справі про надання розстрочки відмовлено. Ухвалу Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 у справі №5015/7471/11 змінено, частину другу резолютивної частини ухвали викладено у наступній редакції: «Розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 терміном на 2 роки, з 01.05.2013 по 01.05.2015, рівними частинами, стягуючи щомісяця по 918 466,14грн».

З матеріалів справи вбачається та не заперечується сторонами, що рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 не виконане, сума основного боргу не сплачена.

Дослідивши обставини справи, доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» підлягає до задоволення, а апеляційна скарга ЛМКП «Львівтеплоенерго» не підлягає до задоволення з таких підстав.

Статтею 625 ЦК України встановлена відповідальність за порушення грошового зобов'язання.

Так, згідно з частиною 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві від 01.07.2014 Верховний Суд України з метою забезпечення правильного та однакового застосування судами норм права виклав правову позицію, згідно з якою наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Правильною є позиція судів, які здійснюють нарахування коштів відповідно до ст. 625 ЦК незалежно від ухвалення рішення суду про присудження суми боргу, відкриття виконавчого провадження чи його зупинення відповідно до вимог Закону від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення викладені у п.7.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 №14 .

Водночас, за наслідками перегляду Верховним Судом України постанови Вищого господарського суду України від 25.11.2015 у справі № 905/3137/14-908 /5775/14 з підстав, передбачених п.п. 1,3 ч.1 ст. 111-16 ГПК, Верховний Суд України прийняв постанову від 17.02.2016( а.с. 89-93), в якій вказав, що виходячи із змісту ч.1 ст. 598, ст.ст. 599,600, 604-609 ЦК, саме по собі судове рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно з положеннями п.1 ч.2.ст.11 ЦК підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно з ч.5 цієї статті у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обовязки можуть виникати з рішення суду.

Так, нормами ГПК України передбачено дві стадії, на яких суд може вирішувати питання про розстрочення виконання рішення, а саме: при винесенні рішення по суті спору, що відображається в мотивувальній та резолютивній частинах рішеннях ( п.3 ч.1 ст. 84 та ч.2 ст. 84 ГПК), а також в наказі господарського суду; та під нас виконання судового рішення (виконавчого провадження) шляхом винесення окремого процесуального документа( ухвали) про розстрочку виконання рішення ( ч.3 ст. 121 ГПК). Розстрочка виконання рішення суду означає виконання його частинами, встановленими судом, з певним інтервалом у часі. За змістом ч.2 ст. 84 ГПК строки виконання рішення (сплата грошових сум частками тощо) визначаються судом. Аналогічні висновки викладено у рішенні Конституційного Суду України від 26.06.2013 № 5-рп/2013.

Відтак Верховний Суд України дійшов висновку, що невиконання грошового зобовязання за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням не призводить до наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625ЦК України, за період такого розстрочення або відстрочення.

В силу ст. 111-28 ГПК висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111- 16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Невиконання судових рішень Верховного Суду України тягне за собою відповідальність, установлену законом.

Отже, з аналізу названих норм законодавства, висновків Конституційного Суду та Верховного Суду України випливає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Невиконання боржником грошового зобовязання не призводить до наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625ЦК України, лише за наявності судового рішення про задоволення вимог кредитора з розстроченням або відстроченням ( ст. 84 ГПК) на період такого розстрочення або відстрочення. Водночас, невиконання боржником грошового зобовязання за наявності ухвали суду про розстрочення або відстрочення ( ст.121 ГПК) призводить до наслідків порушення грошового зобовязання, передбачених ч. 2 ст. 625ЦК України за період такого розстрочення або відстрочення.

Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11, яке набрало законної сили, встановлено факт неналежного виконання відповідачем своїх зобовязань за договором №06/10-1214БО-21 від 14.10.2010 щодо оплати природного газу, поставленого йому упродовж жовтня-грудня 2010року, встановлена його заборгованість в сумі 19 755 782,86грн.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Названим рішенням суду присуджено до стягнення з відповідача на користь позивача 19 755 782,86грн основного боргу, 766 445,35грн пені, 900 078,91грн інфляційних втрат за період з грудня 2010 року по листопад 2011 року, 564 420,23 грн 3% річних за період з 21.11.2010 по 13.12.2011 та 56 460грн судового збору. Сплату присуджених до стягнення коштів суд розстрочив на 6 місяців, шляхом сплати щомісяця рівними частинами по 3 677 197,89грн( ст. 84 ГПК).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не сплатив упродовж 6-ти місяців коштів, присуджених до стягнення цим рішенням.

В подальшому ухвалою Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 у справі №5015/7471/11 на підставі ст. 121 ГПК України розстрочено виконання рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 терміном на 2 роки - з 01.05.2013 по 01.05.2015, шляхом сплати щомісяця по 919 299,47грн.

Ця ухвала була змінена постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.07.2013 у справі №5015/7471/11, шляхом викладення частини другої резолютивної частини ухвали у наступній редакції: «Розстрочити виконання рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 терміном на 2 роки- з 01.05.2013 по 01.05.2015 рівними частинами, стягуючи щомісяця по 918 466,14грн».

Однак, рішення суду від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 не було виконане в період з 01.05.2013 по 01.05.2015.

Судом першої інстанції встановлено та не заперечується відповідачем, що жодного платежу на виконання рішення суду від 13.02.2012 відповідач не сплатив.

Предметом спору у даній справі( № 914/1438/16) є стягнення 256 825,18грн інфляційних втрат за період з жовтня 2013року по січень 2014 року та 3% річних за період з 19.05.2013 по 01.01.2014 в сумі 367 734,14 грн за прострочення оплати природного газу, поставленого на виконання договору. Заявлені до стягнення інфляційні втрати та 3% річних, нараховані позивачем на суму основного боргу за газ - 19 755 782,86грн, яка встановлена та присуджена до стягнення рішенням суду від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 та яка не сплачена відповідачем. Період, за який стягуються інфляційні втрати та 3% річних, не охоплюється періодом розстрочення, наданим рішенням суду від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11.

Поряд з тим, як вірно зазначає позивач, зі змісту постанови Верховного Суду України від 17.02.2016, на яку посилається відповідач, вбачається, що предметом спору у цій справі було стягнення 3% річних за прострочення сплати відповідачем присудженої до стягнення рішенням суду суми основного боргу за період з дня набрання рішенням законної сили до дня погашення, в той час як рішенням суду було розстрочено виконання зобовязання на 6 місяців щодо сплати боргу шляхом щомісячної сплати визначених судом сум (ст. 84 ГПК). Відтак Верховний Суд України дійшов висновку про неможливість застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України на період розстрочки, наданої рішенням суду, та визнав правомірним нарахування і стягнення 3% річних після закінчення наданого рішенням суду 6-місячного періоду розстрочення.

Відтак, апеляційний суд відхиляє доводи відповідача, погоджується з доводами позивача та вважає, що суд першої інстанції помилково ототожнює розстрочку виконання рішення суду, яка надається судом при винесенні рішення по суті спору на підставі ст. 84 ГПК, з розстрочкою, наданою ухвалою від 23.04.2013 на підставі ст. 121 ГПК на стадії виконання рішення. Розстрочуючи виконання рішення суду в порядку ст. 121 ГПК України, суд не може змінювати суті винесеного рішення і не може позбавити кредитора прав, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК. Наявність розстрочки виконання рішення, наданої ухвалою суду від 23.04.2013 на підставі ст. 121 ГПК на стадії виконання рішення, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобовязання та не позбавляє позивача права на отримання інфляційних втрат та 3 % річних згідно з нормами ч. 2 ст. 625 ЦК України за період такого розстрочення.

Таким чином, апеляційний суд вважає помилковим висновок суду першої інстанції про те, що позивач вправі вимагати стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несплату боржником лише щомісячних платежів в сумі 919 299,47грн, визначених ухвалою від 23.04.2013.

Крім того, судом першої інстанції не враховано, що ухвала Господарського суду Львівської області від 23.04.2013 у справі №5015/7471/11 не набрала законної сили, вона змінена постановою Львівського апеляційного господарського суду від 02.07.2013, якою виконання рішення Господарського суду Львівської області від 13.02.2012 у справі №5015/7471/11 розстрочено терміном на 2 роки, з 01.05.2013 по 01.05.2015, шляхом сплати щомісячно по 918 466,14грн.

Отже, здійснені судом першої інстанції розрахунки інфляційних втрат в сумі 76 301,85грн та 3% річних в сумі 64 753,93грн за несплату відповідачем щомісячних платежів в сумі 919 299,47 грн, визначених ухвалою від 23.04.2013, є неправильними, вони суперечать закону та фактичним обставинам справи.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок заявлених у позовній заяві 3% річних за період з 19.05.2013 по 01.01.2014 у розмірі 367734,14грн та 256 825,18грн інфляційних втрат, нарахованих за період з жовтня 2013 року по січень 2014 року, колегія суддів апеляційного суду встановила його правильність та обгрунтованість.

В силу ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 ст.104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є: неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку, що при вирішенні спору суд першої інстанції не повно з'ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та дійшов помилкового висновку про часткове задовлення позову ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України».

Отже, апеляційну скаргу позивача належить задоволити, рішення суду першої інстанції слід скасувати та прийняти нове рішення, яким позов ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» до ЛМКП «Львівтеплоенерго» про стягнення 367 734,14 грн 3% річних та 256 825,18грн інфляційних втрат задоволити повністю.

В задоволенні апеляційної скарги відповідача належить відмовити.

Судовий збір, сплачений позивачем за подання позову та апеляційної скарги, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Судовий збір, сплачений відповідачем за подання апеляційної скарги, покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 43, 49, 91, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ

1.Апеляційну скаргу Дочірньої компанії Газ України Національної акціонерної компанії Нафтогаз України задоволити.

Рішення Господарського суду Львівської області від 03.08.2016 у справі № 914/1438/16 скасувати, прийняти нове, яким позов задоволити повністю.

Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», ідентифікаційний код 05506460, місцезнаходження: 79040, Львівська обл., місто Львів, вул.Данила Апостола, 1 на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», ідентифікаційний код 31301827, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка,1 - 256 825, 18грн інфляційних втрат та 367 734,14грн 3% річних та 9 368,39грн судового збору.

2. Стягнути з Львівського міського комунального підприємства «Львівтеплоенерго», ідентифікаційний код 05506460, місцезнаходження: 79040, Львівська обл., місто Львів, вул.Данила Апостола, 1 на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», ідентифікаційний код31301827, місцезнаходження: 04116, м. Київ, вул. Шолуденка,1 - 10 305,23 грн на відшкодування сплаченого судового збору за подання апеляційної скарги.

3. У задоволенні апеляційної скарги Львівського міського комунального підприємства Львівтеплоенерго відмовити.

4.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Постанова підписана 04.10.2016.

Головуючий суддя М.І. Хабіб

Суддя О.В. Зварич

Суддя О.С. Скрипчук