КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2016 р. Справа№ 911/1684/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Дикунської С.Я.

Жук Г.А.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква

на рішення Господарського суду Київської області

від 26.07.2016

у справі №911/1684/16 (суддя Ярема В.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква, Київська обл., м. Біла Церква

про стягнення 31 593,87 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Чеботарьова І.Г. - представник (довіреність № 14-124 від 13.05.2014);

від відповідача: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі - ПАТ «НАК «Нафтогаз України», позивач) звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква (надалі - КЕВ м. Біла Церква, відповідач) про стягнення, з урахуванням уточненого розрахунку суми позовних вимог, 31 593,87 грн, з яких 13 489,81 грн пені, 241,98 грн інфляційних втрат, 4 676,37 грн 3% річних та 13 185,71 грн штрафу, нарахованих у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем зобов'язань зі сплати отриманого природного газу за договором купівлі-продажу від 08.10.2012 №12/601-БО-17.

Рішенням Господарського суду Київської області від 26.07.2016 позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на користь Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 13 489 грн 81 коп. пені, 4 676 грн 37 коп. 3% річних, 13 185 грн 71 коп. штрафу, 240 грн 15 коп. інфляційних втрат та 1 377 грн 92 коп. судового збору. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області у справі №911/1684/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Апеляційну скаргу обґрунтовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2016 зазначену апеляційну скаргу у складі колегії суддів: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Суховий В.Г., Жук Г.А., прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 21.09.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2016 було відкладено розгляд справи на 12.10.2016 у зв'язку з неявкою у судове засідання представника відповідача.

У зв'язку з перебуванням судді Сухового В.Г. на лікарняному, протоколом про автоматичну зміну складу колегії суддів справа №911/1684/16 передана для розгляду судовій колегії у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Дикунська С.Я.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква прийнято до провадження визначеною колегією суддів.

В судовому засіданні представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

Відповідач свого уповноваженого представника у судове засідання не направив, про відкладення розгляду справи клопотань не заявляв, про дату, місце та час судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

Вислухавши думку представника позивача щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі уповноваженого представника відповідача, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та за відсутності зазначеного учасника судового процесу.

12.10.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом встановлено та вбачається з матеріалів справи, що 08.10.2012 між Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» (надалі - продавець) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква (надалі - покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу №12/601-БО-17 (надалі - договір), відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2012 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "НАК "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України «Про засади функціонування ринку природного газу», а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Відповідно до пункту 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Згідно з пунктами 6.1.-6.2. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.09.2012 і діє в частині реалізації газу до 31.12.2012, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення (пункт 11.1. договору).

За правовою природою укладений сторонами договір є договором поставки, за яким, відповідно до частини 1 статті 265 Господарського кодексу України, одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні приписи містить стаття 712 Цивільного кодексу України.

Частиною 2 вказаної статті визначено, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, відповідно до статті 691 Цивільного кодексу України, зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Отже, укладення між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Біла Церква договору купівлі-продажу було спрямоване на отримання останнім природного газу та одночасного обов'язку зі здійснення його оплати.

У відповідності до статей 626, 629 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди щодо усіх умов договору та є обов'язковим до виконання.

За приписами статей 509, 526 ЦК України, статей 173, 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

З матеріалів справи вбачається, що позивач зобов'язання за договором в частині постачання природного газу виконав належним чином.

Так, на виконання умов договору, протягом жовтня-грудня 2012 року позивачем поставлено, а відповідачем прийнято природний газ загальною вартістю 683 233,34 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.10.2012 на суму 57 418,61 грн, від 31.10.2012 на суму 37 704,12 грн, від 30.11.2012 на суму 141 520,98 грн, від 30.11.2012 на суму 96 073,71 грн, від 31.12.2012 на суму 121 424,23 грн, від 31.12.2012 на суму 229 091,69 грн, підписаними уповноваженими представниками обох сторін та скріпленими печатками підприємств.

Проте, відповідач свої обов'язки за договором в частині своєчасної оплати вартості поставленого газу належним чином не виконав, провівши остаточні розрахунки за поставлений газ з порушенням погоджених сторонами строків.

Місцевим господарським судом було встановлено, що відповідачем за договором №12/601-БО-17 від 08.10.2012 було здійснено наступні оплати: 25.10.2012 - 289 910,52 грн, зараховані позивачем в рахунок оплати газу за жовтень 2012 року та частково за листопад 2012 року у розмірі 194 787,79 грн; 12.11.2012 - 99 998,91 грн, зараховані в рахунок оплати газу за листопад 2012 року та частково за грудень 2012 року у розмірі 57 192,01 грн; 28.11.2011 - 100 000,00 грн, 25.12.2012 - 4 956,60 грн, зараховані позивачем в рахунок оплати газу за грудень 2012 року.

Вказані обставини підтверджуються наданими позивачем банківськими виписками зі свого особового рахунку та відомістю, підписаною головним бухгалтером та скріпленою печаткою підприємства, по операціям за період з 01.10.2012 по 30.09.2015.

Водночас, як встановлено місцевим судом, решта коштів у розмірі 188 367,31 грн за поставлений газ у грудні 2012 року була погашена шляхом перенесення позивачем на підставі листів відповідача на поточний рахунок за спірним договором з рахунку за договором №13/3550-БО-17 від 30.01.2013 коштів у наступному порядку: 17.05.2013 перенесено 15 113,19 грн, 21.11.2013 - 46 376,34 грн, 22.11.2013 - 30 977,21 грн, 29.11.2013 - 93 941,10 грн, 30.05.2014 - 1 959,47 грн.

З огляду на вищевикладене, підписання відповідачем актів приймання-передачі природного газу за жовтень-грудень 2012 року без будь-яких заперечень щодо обсягу поставленого газу свідчить про прийняття відповідачем цього газу та, відповідно, породжує для останнього обов'язок щодо його оплати у повному обсязі у строки, встановлені пунктом 6.1. договору - до 14.11.2012, до 14.12.2012 та до 14.01.2012 відповідно.

У зв'язку з простроченням виконання грошових зобов'язань за договором, позивач просив суд стягнути з відповідача 13 489,81 грн пені, нарахованої з урахуванням здійснених часткових оплат за наступні періоди: з 14.01.2013 по 16.05.2013 на суму 188 367,31 грн та з 17.05.2013 по 13.07.2013 на суму 173 254,12 грн.

Відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, зокрема, стягнення пені та порядок її нарахування, передбачено статтею 549 Цивільного кодексу України, статтями 230-232 Господарського кодексу України, а також Законом України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарського кодексу України).

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

За приписами частини 6 вказаної статті штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" вiд 22.11.1996 № 543/96-ВР платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано, якщо інше не встановлено законом або договором.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору він зобов'язується, крім суми заборгованості, сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 (семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Враховуючи прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання за договором, перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені з урахуванням часткових сплат, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що правильний розмір пені становить 13 489,81 грн, а тому вказана позовна вимога підлягає задоволенню у повному обсязі.

Водночас, позивач відповідно до пункту 7.2. договору заявив до стягнення з відповідача штрафу в розмірі 7 % від суми простроченого платежу, який за розрахунком позивача склав 13 185,71 грн.

Колегія суддів зазначає, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується зі свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Крім того, відповідно до частин 1, 2 статті 67, частини 4 статті 179 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України. При укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Враховуючи те, що судом встановлено факт прострочення платежу за договором понад 30 днів на суму 188 367,31 грн, що є підставою для нарахування штрафу в порядку пункту 7.2. договору, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про задоволення позовної вимоги про стягнення з відповідача 13 185,71 грн штрафу в повному обсязі.

Крім того, позивач заявляє до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 4 676,37 грн та інфляційних втрат у розмірі 241,98 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3 % річних (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, нарахованих спадаючим підсумком з урахуванням часткових оплат за наступні періоди: з 14.01.2013 по 16.05.2013 на суму 188 367,31 грн, з 17.05.2013 по 20.11.2013 на суму 173 254,12 грн, з 21.11.2013 по 21.11.2013 на суму 126 877,78 грн, з 22.11.2013 по 28.11.2013 на суму 95 900,57 грн, з 29.11.2013 по 29.05.2014 на суму 1 959,47 грн, колегія суддів встановила, що вказаний розрахунок є арифметично правильним, а тому позовна вимога підлягає задоволенню у обсязі, заявленому позивачем - 4 676,37 грн.

В той же час, місцевим господарським судом правильно встановлено, що позивачем безпідставно включено до періоду розрахунку інфляційних втрат дні фактичної сплати заборгованості та суми погашеної заборгованості.

Таким чином, правильний розмір інфляційних втрат в межах визначених позивачем періодів становить 240,15 грн, а тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що позовна вимога підлягає частковому задоволенню.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, апелянт вказав, що Квартирно-експлуатаційний відділ м. Біла Церква є бюджетною організацією та утримується за рахунок асигнувань Державного бюджету України, всі розрахунки за отримані послуги здійснюються відповідачем через Державну казначейську службу України.

Враховуючи вказані обставини, а також те, що у Державному бюджеті України не передбачено таку статтю витрат як виплата штрафних санкцій, на думку скаржника, відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів відхиляє дані твердження апелянта, виходячи з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 96 Цивільного кодексу України, юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 Цивільного кодексу України і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 у справі № 11/446 та рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутність бюджетних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

В апеляційній скарзі апелянт також вказує, що враховуючи відсутність вини боржника у простроченні виконання грошового зобов'язання, обмеженість бюджетного фінансування, суд першої інстанції мав застосувати у даній справі пункт 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України та зменшити розмір неустойки, яка підлягає стягненню.

Право господарського суду зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, встановлено в пункті 3 частини 1 статті 83 ГПК України, а саме, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Оскільки відповідач не подавав до суду першої інстанції клопотання про зменшення розміру штрафних санкцій з належним його обґрунтуванням та підтвердженням відповідними доказами, колегія суддів дійшла висновку, що місцевий суд правомірно не скористався своїм правом, передбаченим пунктом 3 частини 1 статті 83 ГПК України.

Колегія суддів відхиляє як безпідставні твердження апелянта про те, що позивач до моменту подання даного позову не звертався до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква з вимогами про оплату пені, 3 % річних та інфляційних втрат, а також не було виставленого жодного рахунку на оплату вказаних нарахувань, виходячи з наступного.

Чинним законодавством України не передбачена заборона звертатись з позовом до суду у випадку порушень договірних зобов'язань контрагентом без попереднього пред'явлення претензії.

Рішенням Конституційного суду України від 09.07.2002 у справі №1-2/2002 щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) встановлено, що обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур , однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Згідно статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарським судом Київської області від 26.07.2016 у справі №911/1684/16 прийнято з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги обґрунтованих висновків суду не спростовують, у зв'язку з чим оскаржуване рішення має бути залишеним без змін, а апеляційна скарга Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 96, 99, 101 - 106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Квартирно-експлуатаційного відділу м. Біла Церква на рішення Господарського суду Київського області від 26.07.2016 у справі №911/1684/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київського області від 26.07.2016 у справі №911/1684/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1684/16 повернути до Господарського суду Київського області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді С.Я. Дикунська

Г.А. Жук