КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2016 р. Справа№ 910/5395/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Корсакової Г.В.

за участю представників:

від позивача (апелянта): Римар С.Ю., Войцехівський О.В.;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Компанія РАЙЗ" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16 (суддя: Ковтун С.А.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Компанія "РАЙЗ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Дікманн Сідс Україна"

про визнання недійсним пункту 2.2 договору купівлі- продажу насіння № 108/2013 від 20.03.2013 та пункту 2 додатку 1 до цього договору

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16, у задоволенні позову ПАТ "Компанія "РАЙЗ"до ТОВ "Дікманн Сідс Україна" про визнання недійсними пункту 2.2 Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013 та пункту 2 Додатку № 1 до Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013, укладених між позивачем та відповідачем - відмовлено повністю.

Рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що обумовлені ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України підстави для визнання недійсними оспорюваних позивачем пункту 2.2 Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013 та пункту 2 Додатку № 1 до Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013 - відсутні.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16 - скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю: визнати недійсними визнати недійсним пункт 2.2 Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013 та пункт 2 Додатку № 1 до Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Зокрема, апелянт вказував на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано те, що визначивши в п. 2.2. договору ціну в еквіваленті до Євро по середньому міжбанківському курсу цієї грошової одиниці до гривні та встановивши формулу розрахунку ціни загалом та кожного платежу зокрема, в подальшому уклавши специфікацію - додаток 1 до договору сторони фактично змінили порядок формування ціни договору, встановивши її у валюті України. Визначення в цій специфікації суми в Євро (п.4) не може вважатися ціною товару, а лише свідчить, що на момент укладання цієї специфікації сума, яку мало сплатити по договору ПАТ "Компанія "Райз" у валюті України була рівнозначна певній визначеній кількості грошових одиниць в іноземній валюті. Неможливість використання суми в Євро саме як ціни товару, за твердженням позивача, вбачається також з таких обставин:

- визначення ціни відбулося з порушенням порядку її вирахування, встановленої договором, згідно з яким ціна у національній валюті визначається на дату першого платежу, або дату поставки, в залежності від того, яка подія відбудеться раніше. Натомість, сторони визначили ціну договору в національній валюті на дату укладання специфікації, тобто 20.03.2013, проте перший платіж по договору був здійснений 03.04.2013, а перша поставка - 09.04.2013. Очевидно, що визначаючи ціну договору в валюті України та зазначаючи її в специфікації, сторони не могли знати курс Євро до гривні на момент першого платежу/поставки;

- встановлення еквіваленту в Євро відбулося не за середнім міжбанківським курсом цієї валюти до гривні станом на дату підписання специфікації, а за довільно обраним курсом Євро до гривні на міжбанківському ринку в цей день;

- в пункті 1 специфікації - додатку 1 до договору сторони зазначили перелік продукції, одиницю вимірювання, її кількість, ціна за одиницю та загальну партію товару одного виду продукції. При цьому, як вбачається з таблиці, ціна товару зазначена лише в гривнях без зазначення її в еквіваленті в Євро;

- за весь період, що минув з моменту укладання договору, ТОВ "Дікманн Сідс Україна" не звертався до ПАТ "Компанія "Райз" з претензіями, листами щодо необхідності перерахунку ціни договору у зв'язку із збільшенням курсу гривні до Євро. Таким чином, правом, передбаченим п.2.2 договору, щодо односторонньої зміни ціни договору, яким був наділений позивач, останній на момент подання цього позову не скористався.

Позивач вважає, що сторони своїми діями, зафіксованими в специфікації - додатку 1 до договору, фактично відійшли від положень, передбачених пунктом 2.2 договору щодо визначення ціни договору в еквіваленті до Євро та здійснення розрахунку в гривнях по середньому міжбанківському курсу на дату кожного платежу. Позивач також вказує, що зважаючи на те що підписання сторонами вищезазначеної специфікації - додатку 1 до договору відбувалося фактично одночасно з підписанням договору, вбачається що сторони підписуючи зазначені документи досягли домовленості що положення, зафіксоване в п.2.2 договору щодо визначення ціни товару в еквіваленті до Євро, а також порядку розрахунку ціни договору у випадку збільшення курсу Євро, не застосовуватиметься до взаємовідносин між ТОВ "Дікманн Сідс Україна" та ПАТ "Компанія "Райз" по цьому договору.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Компанія РАЙЗ" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16 розподілено для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Ільєнок Т.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2016 апеляційну скаргу ПАТ "Компанія "РАЙЗ" прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 20.09.2016.

У зв'язку з перебуванням судді Ільєнок Т.В. яка входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, у відрядженні, а суддя Хрипун О.О., який входить до складу колегії суддів і не є суддею-доповідачем, приймає участь у засіданні членів робочої групи, розпорядженням від 20.09.2016 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів, справу № 910/5395/16 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Компанія РАЙЗ" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16 розподілено для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2016 справу № 910/5395/16 за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства "Компанія РАЙЗ" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16 прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Корсакова Г.В. , розгляд апеляційної скарги вирішено здійснювати в судовому засіданні 20.09.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2016 розгляд справи відкладено до 05.10.2016.

В судовому засіданні 05.10.2016 представники апелянта (позивача) доводи апеляційної скарги підтримали, просили суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16 - скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю, а саме: визнати недійсними пункту 2.2 Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013 та пункту 2 Додатку № 1 до Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013.

Відповідач в судове засідання 05.10.2016 представників не направив, про розгляд справи повідомлений належним чином за адресою свого місцезнаходження.

Дослідивши наявні матеріали, враховуючи те, що усі сторони були повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, неявка представників відповідача не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, з метою дотримання процесуальних строків розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, визначених ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія вважає за можливе розглянути справу у відсутності представників відповідача-1 за наявними у справі матеріалами.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, і що підтверджується наявними матеріалами справи, 20.03.2013 ПАТ "Компанія "Райз" (покупець) та ТОВ "Дікманн Сідс Україна" (продавець) уклали договір купівлі- продажу насіння за №108/2013 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупця товар (насіння) згідно зі специфікаціями - додатками до Договору, що становлять його невід'ємну частину, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його вартість згідно з умовами Договору.

Пунктом 2.2 Договору передбачено, що на дату поставки товару ціна визначається в еквіваленті Євро до гривні та вказується в гривні. Ціна товару також може бути змінена в односторонньому порядку у випадку зростання міжбанківського курсу придбання Євро до національної валюти України на 1 (один) або більше процентів, діючого на дату кожного фактичного платежу, відносно міжбанківського курсу придбання Євро до національної валюти України, що діяв на дату першого платежу за Договором/або поставки товару (в залежності від того, яка подія відбувається першою). У випадку проведення часткової попередньої оплати за товар наступні оплати за Договором у разі зміни в сторону зменшення міжбанківського курсу Євро відносно гривні здійснюються за міжбанківським курсом Євро, визначеним на день першої оплати. У випадку проведення часткової або повної попередньої оплати - ціна товару/партії товару, який відпускається покупцю, перераховується за ціною на день проведення попередньої оплати за нього.

Вартість товару розраховується за формулою та сплачується в гривні:

Х2 = (Y2/Y1) * X1, де

X1 - вартість товару у національній валюті України на дату першого платежу за Договором/або поставки товару (в залежності від того, яка подія відбувається першою)

Y1 - міжбанківський курс придбання Євро до національної валюти України який визначається як середній на міжбанківському валютному ринку за Договором/або поставки товару (в залежності від того, яка подія відбувається першою)

Y2 - міжбанківський курс придбання Євро до національної валюти України, який визначається як середній на міжбанківському валютному ринку в день, що передує дню фактичних розрахунків по даному Договору

Х2 - кінцева вартість товару у національній валюті України до сплати.

При цьому загальна ціна товару, підрахована з урахуванням результатів коригування ціни на товар на дату здійснення кожного фактичного платежу,- є фактичною загальною ціною товару по цьому Договору, яку покупець зобов'язаний оплатити. У випадку несвоєчасної оплати, покупець оплачує повну вартість придбаного товару з урахуванням п. 2.2 цього Договору. При цьому ціна за товар визначається на дату здійснення фактичного платежу. Курси валют та їх співвідношення визначається згідно даних, вказаних на сайті www.udinform.com.

Пунктом 2.5 Договору встановлено що оплата здійснюється шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок продавця або векселем.

Згідно з п. 8.4 Договору додаткові угоди, додатки, зміни та доповнення до цього Договору є його невід'ємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані уповноваженими на те представниками сторін та скріплені їх печатками.

В день укладання Договору сторонами також було укладено специфікацію до нього - додаток №1. В зазначеній специфікації визначено найменування товару, його кількість та вартість. При цьому вартість товару в таблиці у специфікації (пункт 1) визначена у валюті України та становила 22755285,00 грн.

Пункт 2 специфікації містить умову, згідно якої ціна одиниці товару в гривнях визначається у видатковій накладній за формулою:

Х2 = (Y2/Y1) * X1, де

X1 - вартість товару у національній валюті України на дату першого платежу за Договором/або поставки товару (в залежності від того, яка подія відбувається першою)

Y1 - міжбанківський курс придбання Євро до національної валюти України який визначається як середній на міжбанківському валютному ринку за Договором/або поставки товару (в залежності від того, яка подія відбувається першою)

Y2 - міжбанківський курс придбання Євро до національної валюти України, який визначається як середній на міжбанківському валютному ринку в день, що передує дню фактичних розрахунків по даному Договору

Х2 - кінцева вартість товару у національній валюті України до сплати.

При цьому загальна ціна товару, підрахована з урахуванням результатів коригування ціни на товар на дату здійснення кожного фактичного платежу,- є фактичною загальною ціною товару по цьому Договору, яку покупець зобов'язаний оплатити. Курси валют та їх співвідношення визначається згідно даних, вказаних на сайті www.udinform.com.

Згідно з пунктом 4 специфікації, оплата здійснюється на поточний банківський рахунок постачальника таким чином: оплата в сумі 22755285,00 грн., що є еквівалентом 2167170,00 Євро (без ПДВ) (по міжбанківському курсу придбання Євро до національної валюти України, який визначається як середній на міжбанківському валютному ринку на дату видачі видаткової накладної, за наступним графіком: 30% зазначеної суми в строк до 31.05.2013, 70% - до 31.10.2013.

Крім того, судом апеляційної інстанції встановлено, що в матеріалах справи містяться видаткові накладні № РН-0000035 від 03.05.2013 на суму 6 816 096,00 грн., № РН-0000048 від 10.06.2013 на суму 12 115 359,65 грн., № РН-0000036 від 15.05.2013 на суму 7 555957,50 грн., № РН-0000016 від 15.04.2013 на суму 2 169 856,50 грн., № РН-0000012 від 09.04.2013 на суму 6 214 275,00 грн., згідно яких між сторонами зафіксовано приймання - передачу товару згідно Договору.

Також, позивачем було здійснено оплату вартості отриманого товару по Договору, на підтвердження чого ним подано платіжні доручення за період з 03.04.2013 по 17.09.2015 загалом на суму 19 305 582,87 грн., з відмітками банку про проведення вказаних у них сум оплат за Договором, а також в рахунок оплати частини боргу передано векселі за актами приймання - передачі загалом на суму 3 450 602,13 грн., а загалом позивачем проведено розрахунок за отриманий товар в сумі 22 756 185,00 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивач в обгрунтування позову посилався на те, що визначивши в п. 2.2. договору ціну в еквіваленті до Євро по середньому міжбанківському курсу цієї грошової одиниці до гривні та встановивши формулу розрахунку ціни загалом та кожного платежу зокрема, в подальшому уклавши специфікацію - додаток 1 до договору сторони фактично змінили порядок формування ціни договору, встановивши її у валюті України. Визначення в цій специфікації суми в Євро (п.4) не може вважатися ціною товару, а лише свідчить, що на момент укладання цієї специфікації сума, яку мало сплатити по договору ПАТ "Компанія "Райз" у валюті України була рівнозначна певній визначеній кількості грошових одиниць в іноземній валюті.

Неможливість використання суми в Євро саме як ціни товару, за твердженням позивача, вбачається також з таких обставин:

- визначення ціни відбулося з порушенням порядку її вирахування, встановленої договором, згідно з яким ціна у національній валюті визначається на дату першого платежу, або дату поставки, в залежності від того, яка подія відбудеться раніше. Натомість, сторони визначили ціну договору в національній валюті на дату укладання специфікації, тобто 20.03.2013, проте перший платіж по договору був здійснений 03.04.2013, а перша поставка - 09.04.2013. Очевидно, що визначаючи ціну договору в валюті України та зазначаючи її в специфікації, сторони не могли знати курс Євро до гривні на момент першого платежу/поставки;

- встановлення еквіваленту в Євро відбулося не за середнім міжбанківським курсом цієї валюти до гривні станом на дату підписання специфікації, а за довільно обраним курсом Євро до гривні на міжбанківському ринку в цей день;

- в пункті 1 специфікації - додатку 1 до договору сторони зазначили перелік продукції, одиницю вимірювання, її кількість, ціна за одиницю та загальну партію товару одного виду продукції. При цьому, як вбачається з таблиці, ціна товару зазначена лише в гривнях без зазначення її в еквіваленті в Євро;

- за весь період, що минув з моменту укладання договору, ТОВ "Дікманн Сідс Україна" не звертався до ПАТ "Компанія "Райз" з претензіями, листами щодо необхідності перерахунку ціни договору у зв'язку із збільшенням курсу гривні до Євро. Таким чином, правом, передбаченим п.2.2 договору, щодо односторонньої зміни ціни договору, яким був наділений позивач, останній на момент подання цього позову не скористався.

Позивач вважає, що сторони своїми діями, зафіксованими в специфікації - додатку 1 до договору, фактично відійшли від положень, передбачених пунктом 2.2 договору щодо визначення ціни договору в еквіваленті до Євро та здійснення розрахунку в гривнях по середньому міжбанківському курсу на дату кожного платежу.

Позивач також вказує, що зважаючи на те що підписання сторонами вищезазначеної специфікації - додатку 1 до договору відбувалося фактично одночасно з підписанням договору, вбачається що сторони підписуючи зазначені документи досягли домовленості що положення, зафіксоване в п.2.2 договору щодо визначення ціни товару в еквіваленті до Євро, а також порядку розрахунку ціни договору у випадку збільшення курсу Євро, не застосовуватиметься до взаємовідносин між ТОВ "Дікманн Сідс Україна" та ПАТ "Компанія "Райз" по цьому договору.

Наведені вище обставини, на думку позивача, є підставами для визнання в силу вимог ст. 203, 215 Цивільного кодексу України недійсними окремих частин укладеного між ними правочину, а саме: пункту 2.2 Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013 та пункту 2 Додатку № 1 до Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013. Нормативно в обґрунтування позовних вимог позивач посилався на приписи ст.ст. 627, 638, 654 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договору даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Статтею 180 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк договору.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Згідно із ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Пунктом 2.11. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Положеннями статей 6, 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно зі ст. 99 Конституції України національною грошовою одиницею України є гривня. Тому Цивільний кодекс України встановлює як валюту виконання зобов'язань саме гривню, що застосовується при здійсненні як готівкових, так і безготівкових розрахунків. Відповідний припис містить частина 1 статті 533 Цивільного кодексу України, в якій зазначено, що грошове зобов'язання має бути виконано у гривнях. Також гривня як грошова одиниця України (національна валюта), що є єдиним законним платіжним засобом в Україні, яка приймається усіма фізичним та юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України для проведення переказів, передбачена Законом України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" від 05.04.2001 р. №2346-ІІІ (ст. 3 даного Закону).

Водночас Цивільний кодекс України закріплює можливість визначення грошового еквіваленту в іноземній валюті, при цьому сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (ч. 3 ст. 533 ЦК України).

Тобто, закон розмежовує категорію "виконання грошового зобов'язання" від категорії "визначення розміру грошового зобов'язання", які не є тотожними, надаючи право сторонам при визначенні розміру грошового зобов'язання застосувати "валютне застереження".

Таким чином, законодавство України хоч і передбачає обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, але не містить заборони визначення грошового еквіваленту зобов'язань в іноземній валюті.

Жодне з положень Договору не встановлює можливість використання іноземної валюти як платіжного засобу за Договором. Оспорювані умови Договору стосуються виключно права здійснення коригування платежів, в основі якого лежить зміна курсової різниці (зміна курсу гривні відносно Євро), тобто є умовами щодо визначення грошового еквіваленту, який підлягає сплаті у гривні. Застосування даного механізму визначення розміру платежу не суперечить законодавству України.

З урахуванням вищенаведених приписів чинного законодавства, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що укладаючи Договір, сторони в оспорюваному пункті 2.2 узгодили кінцеву вартість товару у національній валюті України до сплати (за формулою відповідає визначенню Х2), тобто узгодили показники, які беруться при розрахунку кінцевої вартості товару у національній валюті України і відповідний показник продубльовано і у пункті 2 Додатку № 1 до Договору, що не суперечить приписам ст.ст. 627, 638, 654 Цивільного кодексу України, оскільки сторонами шляхом підписання та посвідчення печатками наведених документів підтверджено своє волевиявлення та розумінні умов Договору та укладеного до нього Додатку, а також наслідки узгодження таких умов щодо виникнення у відповідача зобов'язання з поставки товару, а у відповідача - зобов'язання з його оплати, що стосується вже виконання укладеного між сторонами Договору. Проте, умови виконання Договору жодним чином не породжують обставини недійсності певних частин правочину, оскільки недійсність Договору (як і його окремих частин) пов'язується з наявністю його суперечності вимогам закону заме в момент його укладення, а не під час його виконання. А якщо сторона не погоджується з обсягом її зобов'язань за Договором, які виникають під час його виконання, то відповідний спір стосується обсягу цивільних прав та обов'язків сторони у певних правовідносинах.

Суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що узгодження сторонами в договорі істотної умови (ціни) шляхом її визначення за певною формулою в пункті Договору та в пункті Додатку до Договору - не є підставою для визнання недійсним оспорюваних позивачем пунктів згідно ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки недійсність правочину (як і недійсність його певної частини) пов'язується саме з невідповідністю укладеного договору нормам чинного законодавства на момент його укладення, а не з узгодженням між сторонами або різного розуміння істотних його умов (якою є і ціна в розумінні приписів статті 180 Цивільного кодексу України), про що вказується зокрема у п. 2.6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 № 11.

Крім того, згідно з пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 N 11, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем вчинялись дії на виконання умов Договору (приймався товар згідно видаткових накладних, здійснювалась його оплата), що свідчить про волевиявлення особи на укладення правочину та настання відповідних правових наслідків підтверджується його схваленням, що узгоджується і з приписами п.3.4 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", згідно якого доказами схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначає і про те, що існуюча суперечність, на думку позивача, між умовами Договору і додатку щодо формування ціни Договору - не є підставою для визнання його недійсним згідно приписами ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки це стосується умов виконання укладеного правочину, а не обумовлених законом підстав його недійсності. Позивач, заявляючи вимоги про визнання недійсним умов Договору, не погоджується саме з формулою розрахунку ціни, що стосується умов виконання сторонами взятих на себе зобов'язань. При цьому, сторони договору не позбавлені можливості у встановленому законом порядку та при наявності обумовлених законом підстав реалізувати свої права на розірвання та/або зміну умов договору, та/або тлумачення його умов, тощо згідно з Цивільним та Господарським кодексами України, тобто змінити свої зобов'язання у встановленому законом порядку. При цьому, вимогами чинного законодавства не передбачено підстав зміни взятих на себе зобов'язань по Договору шляхом визнання недійсними його окремих умов, з якими сторона не погоджується саме внаслідок того, що це впливає на обсяг її зобов'язань по договору перед контрагентом.

Належних та допустимих доказів протилежного в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України ні суду першої інстанції, ні суду апеляційної інстанції позивачем, як особою, на яку процесуальним законом покладено обов'язок доведення своїх позовних вимог - не надано.

Враховуючи наведене вище, судом апеляційної інстанції за наслідками перегляду справи в апеляційному порядку встановлено, що оспорюваний правочин при його укладенні сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, він не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства, інтересам сторін або порушували публічний порядок, а також жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину було вільне і відповідало їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, оспорюваний договір не суперечить приписам , сторонами виконувались взяті на себе зобов'язання за ним, а тому підстави для визнання його недійсним згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду апеляційної інстанції також відсутні.

Приймаючи до уваги вищенаведені обставини, оцінку яких здійснено судом апеляційної інстанції за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, виходячи зі змісту норм Цивільного кодексу України, Господарського суду України та прийнятих у відповідності до них нормативних актів, суд апеляційної інстанції дійшов висновку що доводи позивача щодо невідповідності пункту 2.2 Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013 та пункту 2 Додатку № 1 до Договору купівлі - продажу насіння за № 108/2013 від 20.03.2013 не знайшли свого підтвердження як під час розгляду справи судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду справи та спростовуються вищевикладеними обставинами, а тому позов задоволенню не підлягає.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позову - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Компанія РАЙЗ" на рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 09.06.2016 по справі №910/5395/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/5395/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

Г.В. Корсакова