ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

"06" жовтня 2016 р. Справа № 911/3948/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Білоцерківський міськбуд

до відповідачів ОСОБА_1 підприємства ШРБУ №100 Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України

про зобовязання вчинити певні дії

по скарзі ОСОБА_1 підприємства ШРБУ №100 Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області під час виконання наказів господарського суду Київської області від 22.10.2015 у справі №911/3948/15

Суддя С.І. Чонгова

Представники сторін:

від позивача не зявився;

від відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 11.08.2016);

від органу ВДВС не зявився.

ВСТАНОВИВ

Рішенням господарського суду Київської області від 06.10.2015 позов Товариства з обмеженою відповідальністю Білоцерківський міськбуд задоволено та постановлено:

- зобовязати Дочірнє підприємство ШРБУ №100 Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України повернути Товариству з обмеженою відповідальністю Білоцерківський міськбуд матеріал від фрезерування у кількості 54 тони.

- стягнути з ОСОБА_1 підприємства ШРБУ №100 Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Білоцерківський міськбуд 1 827 (одну тисячу вісімсот двадцять сім) грн 00 коп. судового збору.

22.10.2015 на виконання рішення у даній справі видані накази.

16.08.2016 до господарського суду Київської області надійшла скарга ОСОБА_1 підприємства ШРБУ №100 Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України щодо винесення постанови відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.08.2016 постанови у виконавчому провадженні № 45080204 про арешт коштів боржника, що здійснено в рамках зведеного виконавчого провадження №49718217, яке включає в матеріали виконавчого провадження з виконання наказу від 22.10.2015 у даній справі щодо стягнення з боржника на користь стягувача судового збору в розмірі 1 827,00грн.

Ухвалою господарського суду Київської області від 17.08.2016 розгляд вказаної скарги призначено у судовому засіданні на 12.09.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 12.09.2016 розгляд вказаної скарги відкладено на 06.10.2016.

В судове засідання 06.10.2016 представник позивача та Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області не зявились, про причини неявки суд не повідомили, про час і місце судового засідання повідомленні шляхом направлення копії ухвали від 12.09.2016.

Як встановлено судом, головним державним виконавцем органу ДВС при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження № 49718217 винесена постанова від 05.08.2016 ВП № 45080204 про арешт коштів, що містяться на рахунку(ах) Філії Бобринецький автодор боржника та інших цінностей, що належать боржнику та містяться на всіх рахунках та вкладах чи на зберіганні у банках або фінансових установах.

Зазначена постанова від 05.08.2016 ВП№ 45080204 мотивована невиконанням боржником рішень господарських судів, на підставі яких видано судові накази, які входять до складу зведеного виконавчого провадження № 49718217, в тому числі і спірного судового рішення у справі №911/3948/15.

Також, за змістом наведеної постанови зазначено, що згідно листа боржника та виписок сум заборгованості, за зведеним виконавчим провадженням заборгованість частково погашена в сумі 2 010 000,00грн, проте, з вказаної постанови не вбачається, які суми та в яких провадженнях погашені боржником. Не зазначено про це і самим боржником під час розгляду скарги.

Дочірнє підприємство ШРБУ № 100 ВАТ ДАК Автомобільні дороги України вважає постанову органу ДВС від 05.08.2016 ВП № 45080204 про арешт коштів філії боржника такою, що підлягає скасуванню у звязку із її незаконністю, виходячи з того, що оскаржувана постанова порушує встановлений порядок звернення стягнень на майно підприємств із державною часткою у статутному фонді.

Зокрема, боржник стверджує, що оскільки його засновником і власником є Публічне акціонерне товариство ДАК Автомобільні дороги України, яке перебуває у державній власності, боржник також належить до державних підприємств.

Нормами ст. 1 Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

У звязку з чим, божник стверджує, що в розумінні статті 52 Закону України Про виконавче провадження грошові кошти є майном боржника, на примусову реалізацію якого Законом України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій.

Оскільки, накладення арешту на кошти та майно боржника є одним з заходів примусовго виконання рішення суду, відповідні дії державного виконавця також підпадають під дію мораторію.

У звязку з чим, боржник просить в скарзі визнати протиправними дії Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області з винесення постанови від 05.08.2016 про арешт коштів боржника та скасувати постанову Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.08.2016 ВП № 45080204 про арешт коштів боржника.

В ході розгляду скарги судом встановлено, що спірною постановою Відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області від 05.08.2016 ВП № 45080204 накладено арешт на кошти боржника, що містяться на рахунках в ПАТ ВЕРНУМ БАНК № 5532 в межах суми 1 506 909,82грн.

Стаття 52 Закону України Про виконавче провадження визначає загальний порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника та передбачає, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації.

Згідно з ч. 2-4 ст. 52 Закону України Про виконавче провадження стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах.

Забороняється звернення стягнення та накладення арешту на кошти, що перебувають на поточних рахунках із спеціальним режимом використання, відкритих на виконання статей 191 та 261 Закону України Про теплопостачання, статті 151 Закону України Про електроенергетику, та на спеціальному рахунку експлуатуючої організації (оператора) відповідно до Закону України Про впорядкування питань, пов'язаних із забезпеченням ядерної безпеки. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та інші цінності боржника, що перебувають на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт не пізніше наступного робочого дня з моменту їх виявлення. Арешт поширюється також на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту.

Частина 5 ст. ст. 52 Закону України Про виконавче провадження визначає, що у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

В той же час, відповідні ст.ст. 65 та 66 Закону України Про виконавче провадження розрізняють підстави та порядок звернення стягнення на кошти та інше майно боржника - юридичної особи.

Зокрема, ст. 65 Закону України Про виконавче провадження стосується виключно грошових коштів, як готівкових, так і тих, що перебувають на рахунках у банках або інших фінансових установах, у порядку, встановленому цим Законом.

В свою чергу, ст. 66 Закону України Про виконавче провадження регулює підстави та порядок звернення стягнення на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

Так у відповідності до ч. 1 вказаної статті, у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

Крім того, у відповідності до ч. 3 цієї статті, у разі накладення арешту на майно другої черги (у другу чергу - об'єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві), що належить боржникові - юридичній особі, частка держави у статутному фонді якої становить не менш як 25 відсотків, чи накладення арешту на майно підприємств-боржників, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, державний виконавець протягом трьох робочих днів повідомляє центральному органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно, або Фонду державного майна України про накладення арешту на майно такого боржника та подає відомості про склад і вартість майна, на яке накладено арешт, а також про розмір вимог стягувача.

З огляду на норми Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна, цей Закон спрямований на забезпечення економічної безпеки держави, недопущення руйнування цілісних майнових комплексів державних підприємств, захисту інтересів держави під час реалізації майна господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків.

Згідно зі ст. 1 Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (далі - підприємства), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

Дія мораторію, встановлена частиною першою цієї статті, не поширюється на застосування примусової реалізації майна (за виключенням об'єктів, що відповідно до закону не підлягають приватизації, а також підприємств, перед якими у держави є підтверджена в установленому порядку заборгованість з відшкодування різниці в тарифах на теплову енергію та послуги з опалення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню) для погашення заборгованості перед Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" та її дочірніми підприємствами, що здійснювали постачання природного газу на підставі ліцензії. Порядок реалізації майна встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ст. 2 Закону України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою, крім рішень щодо виплати заробітної плати та інших виплат, що належать працівнику у зв'язку із трудовими відносинами, та рішень щодо зобов'язань боржника з перерахування фондам загальнообов'язкового державного соціального страхування заборгованості із сплати внесків до цих фондів, яка виникла до 1 січня 2011 року, та з перерахування органам Пенсійного фонду України заборгованості із сплати єдиного внеску на загальнообов'язкове державне соціальне страхування.

Відповідно до абзацу 2 пункту 3.6 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 10.06.2003 у справі N 1-11/2003 про мораторій на примусову реалізацію майна зазначено: Конституційний Суд України виходить із того, що Закон не порушує конституційної вимоги обов'язковості судових рішень. Рішення судів про примусове відчуження майна підприємств, ухвалені до і після прийняття Закону, ним не скасовуються, вони залишаються в силі, а їх виконання призупиняється до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. Тобто Законом встановлюється подовжений на цей період строк їх виконання.

З огляду на п. 6 ОСОБА_3 господарського суду від 18.05.2006 № 01-8/1114 Про Закон України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна відповідно до частини першої статті 2 Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств.

Згідно з приписом частини 1 статті 181 Цивільного кодексу України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Режим нерухомої речі може бути поширений законом на повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти, а також інші речі, права на які підлягають державній реєстрації.

До інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності підприємства, слід відносити лише ті майнові активи, які обліковуються як необоротні згідно з положенням (стандартом) бухгалтерського обліку 2 "Баланс", затвердженим наказом Міністерства фінансів України від 31.03.99 N 87 (з подальшими змінами і доповненнями). Дія мораторію не поширюється на ту частину майнових активів підприємства, що обліковуються як оборотні активи, а саме грошові кошти та їх еквіваленти, що не обмежені у використанні, а також інші активи, призначені для реалізації чи споживання протягом операційного циклу або протягом дванадцяти місяців з дати складання балансу. Отже, оборотні активи підприємств може бути примусово реалізовано для задоволення вимог кредиторів.

До акцій, що належать державі в майні господарських товариств і переданих до статутних фондів підприємств, слід відносити усі види акцій, що зазначені у статті 4 Закону України Про цінні папери і фондову біржу і емітовані іншими акціонерними товариствами. За змістом статті 2 Закону дія мораторію не поширюється на облігації підприємств та векселі, передані державою в установленому порядку до статутного фонду підприємств, зазначених у статті 1 Закону.

Також, як визначив Вищий господарський суд в постанові від 29.11.2005 № 8/914 Про розгляд скарги на дії державної виконавчої служби, відповідно до ст. 1 Закон України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних фондах яких частка держави становить не менше 25 %, до вдосконалення механізму примусової реалізації майна. При цьому, в силу ст. 2 Закону, під примусовою реалізацією розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних фондів цих підприємств, якщо таке відчуження здійснюється шляхом: звернення стягнення на майно боржника за рішеннями, що підлягають виконанню Державною виконавчою службою; продажу майна в процесі провадження справи про банкрутство.

Таким чином, мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств не розповсюджується на оборотні активи підприємства, а також грошові кошти на всіх без винятку рахунках.

З огляду на викладене, враховуючи, що як Закон України Про виконавче провадження, так і Закон України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна, розрізняють поняття грошових коштів та іншого майна боржника, твердження скаржника про те, що грошові кошти є майном, на яке Законом України Про введення мораторію на примусову реалізацію майна встановлено мораторій на реалізацію, безпідставні.

Чинне законодавство не містить заборони звернення стягнення на кошти боржника на рахунках в банківських установах не залежно від форми власності за виключенням випадків, встановлених ч. 2 ст. 52 Закону України Про виконавче провадження, до яких спірний рахунок не відноситься.

Таким чином, винесення Відділом примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області постанови від 05.08.2016 про арешт коштів боржника не суперечить чинному законодавству і не мстить ознак протиправності.

Крім того, суд звертає увагу заявника (боржника/відповідача), що звертаючись з даною скаргою він просить суд скасувати постанову від 05.08.2016 ВП « 45080204 про арешт котів боржника в цілому, хоча така постанова винесена за трьома виконавчими документами а саме у справах господарського суду Київської області №911/2596/14, №1987/15, №3948/15 та винесена при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження ЗВП №29718217.

При цьому у відповідності до п. 9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України №9 від 17.10.2012 (із змінами та доповненнями), якщо у відповідній скарзі йдеться про оскарження дій (бездіяльності) органу Державної виконавчої служби у зведеному виконавчому провадженні, то вона піддягає розглядові господарським судом у тій частині, яка стосується виконання рішення (ухвали, постанови) господарського суду, але не загального суду чи іншого органу, який видав виконавчий документ, а в іншій частині господарський суд відмовляє в прийнятті скарги на підставі пункту 1 частини першої статті 62 і статті 121-2 ГПК.

Таким чином, заявником (боржником/відповідачем) у даній скарзі мало б ставитись питання про скасування постанови про арешт, саме в частині стягнення з нього у даній справі судового збору.

Як зазначено у п. 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Таким чином, скарга ОСОБА_1 підприємства ШРБУ № 100 ВАТ Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Київській області задоволенню не підлягає, як не обґрунтована та безпідставна.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 86, 1212 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ :

1. Скаргу ОСОБА_1 підприємства ШРБУ №100 Відкритого акціонерного товариства Державна акціонерна компанія Автомобільні дороги України на дії Управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області під час виконання наказів господарського суду Київської області від 22.10.2015 у справі №911/3948/15, залишити без задоволення.

2. Дану ухвалу направити на адресу сторін, третіх осіб та Криворізькому відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області (53032, Дніпропетровська обл., Криворізький р-н, с. Вільне, вул. Шевченка, 9).

Суддя С.І. Чонгова