ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 922/2052/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Івакіна В.О. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю б/н від 22 квітня 2015 року,

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 21 липня 2016 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. № 2230 Х/1-6) на рішення Господарського суду Харківської області від 01 серпня 2016 року у справі №922/2052/16

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство Велес-Агро, с. Руські Тишки, Харківська область

до Юридично-комерційної приватної фірми Центр сприяння розвитку сільського господарства регіону, с. Перемога, Харківська область

про стягнення 91 983,98 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням Господарського суду Харківської області від 01 серпня 2016 року у справі № 922/2052/16 (суддя Лаврова Л.С.), з урахуванням ухвал про виправлення описки від 03 серпня 2016 року та 09 серпня 2016 року, позов задоволено частково.

Стягнуто з Юридично-комерційної приватної фірми "Центр сприяння розвитку сільського господарства регіону" на користь ТОВ "Сільськогосподарське підприємство "Велес-Агро" суму основного боргу 35443,00 грн., 3 % річних у сумі 2656,83 грн., інфляційні втрати у розмірі 24349,35 грн., пеню у розмірі 8266,47 грн., судовий збір у сумі 1378,00 грн. В частині стягнення пені у розмірі 21268,33 грн. відмовлено.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення Господарського суду Харківської області від 01 серпня 2016 року скасувати в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 8266,47 грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні позову про стягнення пені відмовити. В іншій частині залишити оскаржуване рішення без змін.

В апеляційній скарзі зазначив, зокрема, що суд першої інстанції необґрунтовано стягнув з відповідача пеню в розмірі 8266,77 грн., розраховану судом за шість місяців. Вважає, що умови договору про надання послуг №01-11/05-13 від 11.05.2013 р., не містять прямої вказівки на те, що сторони дійшли згоди щодо подовження строків нарахування та строків спеціальної позовної давності про стягнення пені. Посилаючись на положення статей 253, 258 Цивільного кодексу України, вважає, що законодавчо встановлений строк звернення позивача до суду з вимогами про стягнення штрафних санкцій (пені) закінчився 23.07.2014р. Умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобовязання не може розцінюватися як установлення цим договору іншого, ніж передбачено частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу вважає рішення суду законним та обґрунтованим, прийнятим відповідно до норм чинного законодавства, надав заперечення на апеляційну скаргу, в якому просить рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що укладаючи договір про надання послуг №01-11/05-13 від 11.05.2013р., сторони погодили в ньому окрему умову щодо нарахування пені з дня порушення умов оплати до дня повного погашення заборгованості зі сплати за надані послуги.

Вважає, що пеня за прострочення виконання зобов'язання за договором має бути розрахована з дати настання терміну виконання зобов'язання - з 23.07.2013р. по дату звернення з позовом до суду. На думку відповідача, строк позовної давності застосований бути не може, оскільки стосовно пені, виходячи з умов пункту 4.3 договору про надання послуг №01-11/05-13 від 11.05.2013р., перебіг строку позовної давності починається з дати звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості.

У судове засідання 06 вересня 2016 року сторони не зявились, про час та місце судового засідання були повідомлені належним чином.

06 вересня 2016 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з неможливістю прибуття в судове засідання (вх.8697).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06 вересня 2016 року задоволено клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та відкладено розгляд справи на 11.10.2016р.

У судовому засіданні 11 жовтня 2016 року представник позивача заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Харківської області від 01 серпня 2016 року у справі № 922/2052/16 залишити без змін.

Представник відповідача просив апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду Харківської області від 01 серпня 2016 року у справі № 922/2052/16 скасувати в частині задоволення вимог про стягнення пені та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в частині стягнення пені.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Позивач -ТОВ Сільськогосподарське підприємство Велес-Агро, звернувся з позовом до Юридично-комерційної приватної фірми Центр сприяння розвитку сільського господарства регіону про стягнення заборгованості в розмірі 91983,98грн., яка складається з основного боргу у сумі 35443,00 грн., 3 % річних у розмірі 2656,83грн., інфляційних втрат у сумі 24349,35 грн., пені за період з 23.07.2013 року по 22.02.2016 року у сумі 29534,80 грн. та судового збору у сумі 1379,76 грн.

Як убачається із матеріалів справи, 11.05.2013р. між Юридично-комерційною фірмою "Центр сприяння розвитку сільськогосподарського регіону" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Сільськогосподарське підприємство "Велес-Агро" (виконавець) укладений договір про надання послуг № 01-11/05-13, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобовязується надати сільськогосподарські послуги внесення засобів захисту рослин, а замовник зобовязується оплатити надані послуги ( а.с. 10-11).

У розділі 3 Договору сторони врегулювали оплату послуг та порядок їх приймання.

Так, згідно пункту 3.1 за надання передбачених договором послуг замовник виплачує виконавцю 67,00грн. за один га, у тому числі ПДВ 11,17 га.

Пунктом 3.2 договору встановлено, що загальна вартість наданих послуг визначається виходячи з фактично обробленої площі земельних ділянок, про що сторони зазначають в акті приймання-передачі наданих послуг.

Відповідно до пункту 3.3 договору, замовник оплачує виконавцю за надані послуги не пізніше 3-х банківських днів з дня підписання акту приймання-передачі наданих послуг або шляхом передплати на поточний рахунок виконавця, вказаний у договорі.

У розділі 4 договору сторони передбачили відповідальність сторін за порушення договору, зокрема, пунктом 4.2, 4.3 встановлено, що у випадку порушення Договору сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України; у разі прострочення оплати послуг, наданих виконавцем, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за термін з дня порушення умов оплати до дня повного погашення заборгованості зі сплати за надані послуги.

Договір вважаються укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін (пункт 6.1 договору).

Вказаний договір підписаний директорами позивача та відповідача, а також скріплений печатками сторін.

18.07.2013р. сторонами складено акт приймання-передачі наданих послуг до договору про надання послуг № 01-11/05-13 від 11.05.2013р., яким замовник підтверджує, що при наданні послуг з внесення засобів захисту рослин виконавцем було оброблено 529,00га землі на території Терновської сільської ради Харківського району Харківської області, що є підставою для розрахунку оплати наданих послуг. Загальна вартість наданих послуг становить 35 443,00грн, у т.ч. ПДВ 5907,17грн.

22.02.2016р. позивач звернувся до відповідача з претензією про сплату заборгованості за договором у загальному розмірі 91983,98грн., з урахуванням 3% річних у сумі 2656,83грн., інфляційних втрат у сумі 24349,35грн. та пені у сумі 29534,80грн.

Проте відповідачем зазначена претензія була проігнорована, у звязку з чим позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за вказаним договором у загальному розмірі 91983,98грн.

Згідно із статей 526, 629 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 193 Господарського кодексу України також встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Статтею 901 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вже було зазначено, між позивачем та відповідачем укладено договір про надання послуг № 01-11/05-13 від 11.05.2013р., відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобовязується надати сільськогосподарські послуги внесення засобів захисту рослин, а замовник зобовязується оплатити надані послуги.

При цьому, відповідно до пункту 3.2 договору загальна вартість наданих послуг визначається виходячи з фактично обробленої площі земельних ділянок, про що сторони зазначають в акті приймання-передачі наданих послуг.

У пункті 3.3 договору встановлено, що замовник оплачує виконавцю за надані послуги не пізніше 3-х банківських днів з дня підписання акту приймання-передачі наданих послуг або шляхом передплати на поточний рахунок виконавця, вказаний у договорі.

З акту приймання-передачі наданих послуг від 18.07.2013р., вбачається, що позивач належним чином виконав зобов'язання за вищезазначеним договором щодо надання послуг з внесення засобів захисту рослин шляхом обробки 529,00га землі на території Терновської сільської ради Харківського району Харківської області та загальна вартість наданих послуг становить 35443,00грн.

Враховуючи, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 35443,00грн. основного боргу підтверджені документально та нормативно обґрунтовані, відповідачем не спростовані, а тому суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо їх задоволення.

У зв'язку із порушенням відповідачем умов Договору щодо своєчасного та у повному обсязі виконання зобов'язання з оплати за надані послуги, позивач також просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням 3% річних та інфляційних.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові

Відповідно до пункту 1.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 27 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

При цьому, грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Індекс інфляції є статистичною інформацією, яка щомісячно надається Держкомстатом та публікується в газеті "Урядовий кур'єр" та на офіційному веб-сайті Державного комітету статистики України (http://www. ukrstat.gov.ua).

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується (пункт „2" листа Вищого господарського суду України від 17 липня 2012 року №01-06/950/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права").

Отже, за наявності встановленого факту несплати відповідачем за надані позивачем послуги згідно договору про надання послуг № 01-11/05-13 від 11.05.2013р., перевіривши арифметичний розрахунок 3% річних та інфляційних за допомогою програми Калькулятор Ліга, враховуючи рекомендації Пленуму Вищого господарського суду України, викладені у постанові № 14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань, інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17 липня 2012 року, колегія суддів зазначає, що судом першої інстанції правомірно стягнуто з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 3063,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 26542,42 грн.

Позивач, посилаючись на пункт 4.3 договору, також просив стягнути з відповідача пеню у розмірі 29534,80грн., нараховану за період з 23 липня 2013 року по 22 лютого 2016 року.

Суд першої інстанції, перевіривши розрахунок позивача заявленої до стягнення пені, здійснив перерахунок за 6 місяців та дійшов висновку про стягнення пені за період з 22.08.2015р. по 22.02.2016р. у розмірі 8266,47 грн.

Колегія суддів такий висновок місцевого господарського суду вважає помилковим, виходячи з наступного.

В силу статей 611 Цивільного кодексу України та 230 Господарського кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до статей 1, 2 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як розяснив Вищий господарський суд України в пункті 2.5 постанови Пленуму №14 від 17 грудня 2013 року Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

У пункті 4.3 договору сторони обумовили, що у разі прострочення оплати послуг, наданих виконавцем, замовник сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожен день прострочення за термін з дня порушення умов оплати до дня повного погашення заборгованості зі сплати за надані послуги.

З матеріалів справи вбачається, що 22.07.2016р. відповідачем до господарського суду подано клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України).

Статтею 253 Цивільного кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Так, стаття 259 Цивільного кодексу України надає сторонам право за взаємною домовленістю збільшувати позовну давність, яка встановлена законом, а не визначати початок перебігу позовної давності, що врегульовано статтею 261 Цивільного кодексу України.

Статтею 261 Цивільного кодексу України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При цьому, апеляційний господарський суд відзначає, що частиною 2 статті 260 Цивільного кодексу України закріплено імперативну норму, відповідно до якої порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

Виходячи зі змісту зазначених норм, початком для нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання буде день наступний за днем, коли воно мало бути виконано, а саме, відповідно до пункту 3.3 договору № 01-11/05-13 від 11.05.2013р. про надання послуг 24.07.2013р. Нарахування санкцій триває протягом 6 місяців з 24.07.2013р. по 24.01.2014р.

Враховуючи положення статей 253, 258 Цивільного кодексу України, законодавчо встановлений строк звернення позивач до суду з вимогами про стягнення штрафних санкцій (пені) закінчився 23.07.2014 р.

У звязку із зазначеним, судова колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення з відповідача пені.

З огляду на викладене, враховуючи, що при прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд невірно застосував норми матеріального права в частині стягнення штрафних санкцій, то судове рішення в частині задоволення позовних вимог про стягнення пені підлягає скасуванню з прийняттям нового рішення про відмову у задоволенні позову в цій частині.

В іншій частині рішення господарського суду першої інстанції є обґрунтованим та правомірним, у звязку з чим підлягає залишенню без змін.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 2 статті 103, пунктом 4 частини першої статті 104, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Юридично-комерційної приватної фірми Центр сприяння розвитку сільського господарства регіону задовольнити.

Рішення Господарського суду Харківської області від 01 серпня 2016 року у справі № 922/2052/16 скасувати в частині задоволення позовних вимог про стягнення з Юридично-комерційної приватної фірми Центр сприяння розвитку сільського господарства регіону на користь Товариство з обмеженою відповідальністю Сільськогосподарське підприємство Велес-Агро пені у розмірі 8266,77грн. та прийняти в цій частині нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в частині стягнення пені.

В решті рішення залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 17.10.2016 р.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Івакіна В.О.

Суддя Пелипенко Н.М.