ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.09.2016 Справа № 907/371/16

За позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця"

до відповідача 1 Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, Тячівський район, с.Грушово

до відповідача 2 фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, управління Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області, м.Тячів

про визнання незаконними рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради Тячівського району від 16.01.2001 №42 та рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради Тячівського району від 25.07.2001 №38

Головуючий суддя - Івашкович І.В.

за участі представників:

від позивача - Шинкова Л.С., довіреність №3677 від 18.05.2016

від відповідача 1- не з"явився

від відповідача 2 - ОСОБА_2, фізична особа-підприємець

від третьої особи - не з"явився

У судовому засіданні 19.09.2016р. за участю представників: від позивача - Шинкова Л.С., довіреність №3677 від 18.05.2016; від відповідача 1 - Опріш В.М., сільський голова; відповідача 2 - ОСОБА_2, ФОП; від третьої особи - Решетар В.В., довіреність від 24.12.2015р., оголошувалась перерва до 26.09.2016р. 12:00 год.

Суть спору: публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" ПАТ "Українська залізниця" звернулося з позовом до відповідача Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області, Тячівський район, с.Грушово про визнання незаконними рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради Тячівського району від 16.01.2001 №42 та рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради Тячівського району від 25.07.2001 №38.

Ухвалою господарського суду від 14.07.2016р. до участі у справі залучено відповідача фізичну особу-підприємця ОСОБА_2.

Позов мотивовано тим, що під час розгляду господарським судом Закарпатської області справи №907/168/16 за позовом ПАТ "Українська залізниця" до ФОП ОСОБА_2, Грушівської сільської ради про визнання незаконним рішення Грушівської сільської ради, визнання недійсним договору оренди землі та усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою, позивачу стало відомо про наявність рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради №42 від 16.01.2001р. про вилучення земельної ділянки від Хустської дистанції колії та рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради №38 від 25.07.2001р. про виділення земельної ділянки в довгострокове користування ОСОБА_2

Позивач вважає вказані рішення незаконними, такими, що порушують його право на користування земельною ділянкою. Зазначає при цьому, що ПАТ "Українська залізниця", як правонаступник Укрзалізниці, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЗК011 №000396 від 16.07.1996р. є користувачем земельної ділянки площею 113,92 га в межах Тячівського району Закарпатської області. Однак, рішенням виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16.01.2001 №42 вилучено земельну ділянку, що розташована за адресою: Закарпатська область, с.Грушово, вул. Леніна, б/н, біля залізничного вокзалу на 127 км 6 ПК, на підставі листа начальника Хустської дистанції колії від 04.12 2000р. №263 про надання згоди на вилучення земельної ділянки. В подальшому, рішенням виконавчого комітету Грушівської сільської ради №38 від 25.07.2001р. вказану земельну ділянку виділено в довгострокове користування ФОП ОСОБА_2

Позивач стверджує, що виконкомом Грушівської сільської ради не дотримано встановленого порядку вилучення землі у належного користувача, оскільки вилучення відбулося на підставі погодження неуповноваженої особи. Згідно чинного на той час Положення Хустської дистанції Львівської залізниці, затвердженого у липні 2000р., Хустська дистанція діяла як структурний підрозділ залізниці без права юридичної особи та, відповідно, не вважалася землекористувачем, а тому начальник Хустської дистанції колії не був уповноважений надавати згоду на вилучення земельної ділянки залізниці, яка відноситься до земель державної власності.

Вказує також на порушення вказівок згідно чинних на той час Інструктивних вказівок про порядок погодження вилучення земель смуги відводу залізничних доріг України, затверджених наказом Укрзалізниці №64-Ц від 27.03.1997р.

Зазначає, що в порушення Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право приватної власності на землю, право колективної власності на землю, право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (у тому числі на правах оренди) та договорів оренди землі" (затвердж. наказом Державного Комітету України по земельних ресурсах від 04.05.99 №43, в чинній редакції на час вилучення земельної ділянки), не внесено відповідні зміни до державного акта на право постійного користування земельною ділянкою. Виконкомом Грушівської сільської ради не дотримано встановленого порядку вилучення земельної ділянки у землекористувача - Львівської залізниці, а отже, і порядку надання цієї земельної ділянки в оренду.

Наголошує, що залізниця користується земельною ділянкою на підставі Державного акту на право постійного користування землею ІІ-ЗК011 №000396, сплачує земельний податок за вказану земельну ділянку, а вилучення спірної земельної ділянки відбулося без згоди землекористувача в порушення норм ст.31 чинного на той час Земельного кодексу України 1990р.

Посилаючись на викладені у позовній заяві обставини, обгрунтовує наявність підстав для захисту в судовому порядку свого порушеного права на користування спірною земельною ділянкою відповідно до ст. ст. 59, 77 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", ст. ст. 152, 155 Земельного кодексу України, ст. ст. 15, 16 Цивільного кодексу України шляхом визнання незаконними рішень виконавчого комітету Грушівської сільської ради №42 від 16.01.2001р., №38 від 25.07.2001р.

Уповноваженим представником позивача в процесі судового розгляду справи позовні вимоги підтримано повністю. В обгрунтування та підтвердження підстав позовних вимог посилається на викладені у позовній заяві та додатково наданих поясненнях обставини, а також додані документальні докази.

Відповідач 1 Грушівська сільська рада згідно з відзивом на позов позовні вимоги заперечив в повному обсязі. Наголошує, що відповідно до листа відокремленого підрозділу "Хустська дистанція колії" ДТГО "Львівська залізниця" від 04.12.2000р. №263, адресованого голові Грушівської сільської ради Тячівського району Мельнику М.В., керівництво Хустської дистанції надало згоду на вилучення земельної ділянки в розмірі 0,028 га в с.Грушево, на 127 км ПК ліва сторона по ходу кілометрів. До листа додана абрис-схема полоси відводу. Виконкомом Грушівської сільської ради відповідно до повноважень, наданих рішенням Грушівської сільської ради від 14.02.1992р., прийнято рішення від 16.01.2001р. №42 "Про вилучення земельної ділянки на 127 км 6 ПК від Хустської дистанції колії Львівської залізниці", яким на підставі відношення Хустської дистанції колії №263 від 04.12.2000р. про надання згоди на вилучення земельної ділянки розміром 0,028 га вирішено вилучити вказану земельну ділянку в резервний фонд земель запасу сільської ради.

Відповідач 1 вважає, що рішення виконкому Грушівської сільської ради від 16.01.2001р. № 42 прийнято з дотриманням вимог чинного на той час законодавства, зокрема, ст.31 Земельного кодексу України 1990р. Зазначає, що в подальшому рішенням виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 25.07.2001р. №38 "Про виділення земельної ділянки в довгострокове користування п. ОСОБА_2. жителю АДРЕСА_1" виділено вищевказану земельну ділянку в довгострокове користування строком на 25 років. На підставі вказаного рішення Тячівською філією Закарпатського регіонального центру земельного кадастру розроблена кадастрова справа №1 на оренду земельної ділянку. На викопіровці (викопіюванні) з генерального плану с.Грушево для розміщення магазину, кафе, перукарні ОСОБА_2 по вул. Леніна, що є складовою кадастрової справи, наявне погодження начальника Хустської дистанції колії ОСОБА_7

В подальшому рішенням виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 22.01.2002р. №68 "Про затвердження проекту відводу земельної ділянки, яка надається на умовах оренди приватному підприємцю ОСОБА_2" затверджено проект відводу земельної ділянки загальною площею 0,03 га по вул. Леніна біля ЖД вокзалу на 127 км 6ПК, ліва сторона по ходу кілометрів та надано ПП ОСОБА_8 вказану земельну ділянку на умовах оренди строком на 25 років з подальшим правом викупу для здійснення підприємницької діяльності. 03.12.2002р. між Грушівською сільською радою та ФОП ОСОБА_2 укладено договір оренди серії ВАС №217831 (посвідчено нотаріально за номером в реєстрі 7794). ФОП ОСОБА_2 використовує земельну ділянку згідно умов договору оренди, відповідно до законодавства.

Посилаючись на рішення Європейського суду з прав людини у справі "Стреч проти Сполученого Королівства", вказує на неприпустимість позбавлення майна особи у разі наявності порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо цього майна.

Відповідач 2 фізична особа-підприємець ОСОБА_2 подав відзив на позов, згідно з яким позовні вимоги заперечує повністю. В обгрунтування заперечень посилається на обставини та підстави, аналогічні до наведених у відзиві відповідача 1.

Уповноваженим представником відповідача 1 та відповідачем 2 в ході судового розгляду справи заперечення проти позову підтримано в повному обсязі.

Третьою особою управлінням Держгеокадастру у Тячівському районі Закарпатської області подано пояснення по суті спору. Згідно із поясненнями третя особа стверджує, що рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16.01.2001р. №42 та від 25.07.2001р. №38 прийнято у відповідності до чинного на той час земельного законодавства, зокрема, ст.31 Земельного кодексу України 1990 року. Наголошено, що ні до відділу земельних ресірсів, ні до управління Держкомзему у Тячівському районі ніхто не звертався щодо внесення змін у розташуванні земельної ділянки, як це передбачено п.3.9 наказу Держкомзему України від 04.05.2999р. №43. Вказано на те, що начальником відділу земельних ресурсів Тячівського району було погоджено кадастрову справу №1 на оренду земельної ділянки ОСОБА_2, що стало підставою для укладення між Грушівською сільською радою та ФОП ОСОБА_2 договору оренди земельної ділянки Бланк серії ВАС №217831 (посвідчено нотаріально та зареєстровано в реєстрі за №7794).

Заслухавши доводи та заперечення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд надає правову оцінку з"ясовних фактичних обставин справи в їх сукупності та констатує висновки наступні.

Державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-ЗК011 №000396 від 16.07.1996р., виданим Львівській залізниці на Хустську дистанцію колії, посвідчено право постійного користування зазначеного землекористувача земельною ділянкою площею 113,92 га в межах згідно з планом землекористування.

Землю надано у постійне користування для розташування об"єктів залізничного транспорту відповідно до розпорядження голови Тячівської районної державної адміністрації від 16 липня 1996року №546. Акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за №146.

Згідно Статуту публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", затвердженого постановою КМУ від 02.09.2015р. №735, ПАТ "Українська залізниця" є правонаступником Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Звернення з даним позовом про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16.01.2001р. №42 та від 25.07.2001р. №38 позивач обгрунтовує необхідністю захисту свого посвідченого вищевказаним державним актом права постійного користування на спірну земельну ділянку, яке вважає порушеним у зв"язку з прийняттям таких рішень.

Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України закріплює право кожної особи на захист свого права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті ґрунтуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55).

Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника.

Судовий захист порушеного права відбуваться лише за наявності правових підстав для відновлення становища особи, яке існувало до порушення його прав.

Зазначені положення відповідають змісту гарантованого статтею 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та основоположних свобод права на справедливий суд, що передбачає наявність у сторін судового розгляду ефективного судового захисту з метою захисту цивільних прав (справа ЄСПЛ "Белеш та інші проти Чеської Республіки").

Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам.

Ст. 152 Земельного кодексу України врегламентовано правові засади захисту прав на земельні ділянки та передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Застосування такого способу захисту порушеного права, як визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування є ефективним лише у разі, якщо сам факт визнання судом недійсним та скасування такого рішення призведе до відновлення прав позивача, тобто, до відновлення становища, яке існувало до прийняття такого рішення.

Відповідно до правового висновку, наведеному у рішенні Конституційного Суду України від 16.04.2009 р. №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування), рішення органу місцевого самоврядування є ненормативним актом органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

У зв'язку з прийняттям рішень органу місцевого самоврядування виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, у тому числі укладенням договору оренди землі.

В даному випадку рішенням виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16.01.2001р. №42 вилучено земельну ділянку розміром 0,028 га від Хустської дистанції Львівської залізниці в резервний фонд запасу земель сільської ради.

Відповідно до ст.31 чинного на той час Земельного кодексу України (1990р.) передбачалось, що вилучення (викуп) земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів на підставі рішення Верховної Ради України, місцевих Рад народних депутатів. Тобто, законодавчо був встановлений порядок, за якого вилучення земельних ділянок відбувалось для подальшої їх передачі у власність або користування відповідним особам.

Із фактичних обставин і матеріалів справи слідує, що в подальшому спірна земельна ділянка на підставі рішення Грушівської сільської ради від 22.01.2002р. №68 та договору оренди земельної ділянки від 03.12.2002р. (посвідчено нотаріально 03.12.2002р. зареєстровано в реєстрі за №7794) передана в оренду фізичній особі-підприємцю ОСОБА_2 (відповідач 2).

З наведеного вбачаються підстави для висновку про те, що оспорювані за даним позовом рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16.01.2001р. №42, від 25.07.2001р. №38, як акти ненормативного характеру вичерпали свою дію фактом їх виконання. З прийняттям таких рішень виникли правовідносини цивільно-правового характеру, а саме: правовідносини з передачі земельної ділянки фізичній особі-підприємцю на правах оренди. Таким чином, визнання незаконними та скасування таких рішень не призведе до реального захисту прав позивача, оскільки у такому випадку не виникатиме жодних правових наслідків для особи (відповідача 2), у фактичному володіння якої перебуває земельна ділянка (на правах оренди).

У постанові Верховного Суду України від 30.09.2015р. справа №3-553гс15 наведено правовий висновок про те, що самостійний позов про визнання незаконними та скасування рішень органів місцевого самоврядування про передачу земельних ділянок дійсно не виконує функції захисту прав особи, оскільки не впливає на права та обов'язки сторін таких правовідносин (у зв'язку з тим, що дія цих ненормативних актів вичерпується фактом їх виконання), що однак не виключає можливості оскарження зазначених актів у комплексному поєднанні із вимогами про визнання недійсними правовстановлюючих документів, виданих на підставі цих оскаржуваних актів.

На даний час між цими ж сторонами вирішується в судовому порядку спір про визнання незаконним рішення Грушівської сільської ради від 22.01.2002р. №68, недійсним договору оренди земельної ділянки від 03.12.2002р. (посвідчено нотаріально 03.12.2002р. зареєстровано в реєстрі за №7794), усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою (справа №907/168/16).

Виходячи з вищевикладеного, суд констатує, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме, звернення із самостійним позовом про визнання незаконними рішень виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16.01.2001р. №42 від 25.07.2001р. №38, не є належним способом захисту порушеного права, оскільки не забезпечує реального захисту прав позивача та не призведе до відновлення правового статусу земельної ділянки, який існував до прийняття вказаних рішень.

Окрім того, суд вважає необхідним вказати на наступне.

За змістом норм чинного на час прийняття спірних рішень Земельного кодексу України (1990р.) передбачалось, що вилучення земельних ділянок з метою передачі їх у власність або надання у користування громадянам, підприємствам, установам і організаціям провадиться за згодою власників землі і землекористувачів ( ст.31).

Позивач згідно з позовом стверджує, що рішення від 16.01.2001р. №42 про вилучення земельної ділянки прийнято без згоди землекористувача - юридичної особи Львівської залізниці.

Матеріалами справи підтверджено, що рішення виконавчого комітету Грушівської сільської ради від 16.01.2001р. №42 прийнято за наявності попереднього погодження начальника Хустської дистанції колії Львівської залізниці (лист №263 від 04.12.2000р.). Хустська дистанція колії Львівської залізниці діяла на правах відособленого підрозділу Львівської державної залізниці згідно Положення Хустської дистанції колії Львівської залізниці (затв. начальником Львівської залізниці 04.07.2000р.).

Позивач стверджує про відсутність на той час у начальника Хустської дистанції колії повноважень на надання згоди на вилучення земель залізниці, які перебували на праві постійного користування.

Відповідно до ст.31 чинного на той час Цивільного кодексу УРСР врегульовано, що юридична особа може відкривати філіали та представництва у встановленому законодавством порядку. Керівник філіалу або представництва діє на підставі довіреності, одержаної від відповідної юридичної особи.

Відповідно до вказаних правових норм у Положенні про Хустську дистанцію колії Львівської залізниці було передбачено, що начальник дистанції діє по довіреності, від імені Залізниці, представляє Дистанцію в усіх установах та організаціях.

Таким чином, на той час вчинення начальником Хустської дистанції колії будь-яких юридично значимих дій від імені юридичної особи мало відбуватися за обов"язкової наявності довіреності від імені Залізниці. Така довіреність мала бути наявна для виконання начальником Дистанції від імені юридичної особи будь-яких юридично значимих дій, пов"язаних із забезпеченням діяльності Дистанції, в т.ч. і у відносинах землекористування.

Натомість позивач, заперечуючи наявність у начальника Хустської дистанції колії відповідних повноважень на погодження вилучення земельної ділянки, не надав суду жодної виданої від імені юридичної особи на начальника Хустської дистанції колії довіреності, яка була чинна на час надання ним відповідного погодження та прийняття спірних рішень. Відсутність у начальника Хустської дистанції колії відповідних повноважень на погодження вилучення земельної ділянки достовірно може бути встановлена лише при дослідженні змісту чинної на той час довіреності, яка обов"язково мала бути наявна.

За правилами ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Суд констатує, що оскільки позивач не надав чинну на час прийняття спірних рішень довіреність, видану від імені Львівської залізниці на начальника Хустської дистанції колії, доводи позивача про відсутність відповідних повноважень начальника Хустської дистанції колії слід вважати не підтвердженими належним чином.

Посилання позивача на положення Інструктивних вказівок про порядок погодження вилучення земель смуги відводу залізничних доріг України, затверджених наказом Укрзалізниці №64-Ц від 27.03.1997р., суд до уваги не бере, оскільки зазначений акт носить відомчий характер, не має нормативного значення, а отже не застосовується як акт в сфері правового врегулювання спірних правовідносин.

Виходячи з вищевикладених обгрунтувань, позовні вимоги слід визнати безпідставними. В позові слід відмовити повністю.

За правилами ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати по сплаті судового збору слід покласти на позивача.

Керуючись ст. ст. 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Судові витрати по сплаті судового збору покласти на позивача..

Рішення може бути оскаржено в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Повний текст рішення складено 03.10.16

Суддя Івашкович І.В.