РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2016Справа №910/16021/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АТМА"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліал Україна"

про стягнення 9912,69 грн.

Суддя Усатенко І.В.

Представники сторін:

від позивача Рій О.В. (за дов.)

від відповідача не з'явились

На підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України в судовому засіданні 06.10.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось з позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "АТМА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліал Україна" про стягнення 3% річних, штрафу та пені прострочення виконання зобов'язань за договором поставки № 72/2ПО від 03.03.2015 в сумі 9912,69 грн., з яких: 1957,64 грн. пеня, 7779,05 грн. штраф, 176,00 грн. 3% річних.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що він поставив відповідачеві товар, який останній оплатив з простроченням платежу, в зв'язку з чим позивач нарахував відповідачу штрафні санкції.

Ухвалою суду від 05.09.2016 порушено провадження у справі № 910/16021/16, розгляд останньої призначено на 06.10.2016.

Через загальний відділ діловодства суду 16.09.2016 від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі.

В судовому засіданні 06.10.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача в судове засідання 06.10.2016 не з'явився, копія ухвали суду про порушення провадження у справі була отримана повноважним представником відповідача 08.09.2016, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 01 5. Тобто відповідач був належним чином повідомлений про судовий розгляд за місяць до судового засідання. Причин неявки суду не повідомив, обґрунтованих клопотань про відкладення розгляду справи не подав.

Сторони зобов'язані сумлінно користуватись своїми правами. Відповідач не скористався своїм правом, забезпеченим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, відзив суду не надав.

Відповідно до положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд м. Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

03.03.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТМА" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Поліал Україна" (покупець) укладено договір поставки товару № 72/2ПО.

Відповідно до п.1.1 договору, постачальник зобов'язується поставити на умовах цього договору, а покупець прийняти і оплатити санітарно-гігієнічне та професійне притиральне обладнання (товар) у кількості, асортименті та строки обумовлені сторонами в даному договорі та в специфікаціях, рахунках-фактурах, які є невід'ємною частиною договору.

Якість і комплектність товару повинні відповідати чинним нормативним документам (ДСТУ, ТУ та іншим умовам виробника). Товар постачається в тарі та в упаковці, яка забезпечує якісне транспортування. Постачальник зобов'язаний надати покупцю на кожну партію товару накладну (товарно-транспортну накладну) на відпуск товару. Право власності на товар постачальника переходить до покупця з моменту передачі товару на складі покупця та оформлення видаткової накладної. (п. 2.1, 2.4, 3.4, 4.6 договору).

На підтвердження факту поставки товару відповідачу позивач долучив до матеріалів справи копії видаткових накладних: № АА-00077000 від 08.06.2016 на суму 25780,68 грн. (товар оплачений 22.07.2016); № АА-0007701 від 10.06.2016 на суму 11257,38 грн. (товар оплачений 20.07.2016); № АА-0007799 від 14.06.2016 на суму 1198,80 грн. (товар оплачений 20.07.2016); № АА-0007907 від 16.06.2016 на суму 19083,06 грн. (товар оплачений 26.07.2016); № АА-0008152 від 23.06.2016 на суму 20470,32 грн. (товар оплачений 28.07.2016).

Крім того на підтвердження факту отримання товару повноважною особою покупця до матеріалів справи долучені копії довіреностей, виданих керівнику відділу забезпечення ОСОБА_3. Прізвище, підпис та реквізити довіреностей отримувача вказані у видаткових накладних, що містяться в матеріалах справи.

Доказів виставлення претензій відповідачем позивачу з приводу якості та комплектності поставленого товару суду не надано.

Ціна товару погоджується між сторонами на кожну партію товару і визначається в специфікаціях, рахунках-фактурах та видаткових накладних. Оплата отриманого товару проводиться протягом 7 банківських днів з моменту отримання товару покупцем на розрахунковий рахунок продавця. Оплата за товар проводиться в грошовій формі шляхом зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника. За погодженням сторін можливі інші форми розрахунків, що оформляється у вигляді додаткової угоди до цього договору. Товар вважається оплаченим з моменту зарахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника, оприбуткування готівки в касу постачальника або підписання обома сторонами документу, що свідчить про проведені розрахунки, які не заборонені законодавством України (п. 4.1, 4.3, 4.4, 4.5 договору).

На підтвердження вартості товару до матеріалів справи надано рахунки-фактури: № АВ-0014187 від 06.06.2016 на суму 25780,68 грн.; № АВ-0014622 від 09.06.2016 на суму 11257,38 грн.; № АВ-0014758 від 13.06.2016 на суму 1198,80 грн.; № АВ-0015126 від 15.06.2016 на суму 19083,06 грн.; № АВ-0015416 від 17.06.2016 на суму 20470,32 грн.

До матеріалів справи надано докази оплати отриманого товару у повному обсязі у вигляді банківських виписок з рахунку позивача.

Згідно п. 7.1 договору, цей договір набирає чинності з дня його підписання і діє до 31.12.2016, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Станом на день розгляду справи договір є чинним, дійсним, у встановленому законом порядку не оскарженим, доказів зворотного суду не надано.

Судом встановлено, що весь поставлений за наданими до матеріалів справи видатковим накладним був оплачений відповідачем у повному обсязі. Однак, судом встановлено прострочення оплати поставленого позивачем товару по кожній видатковій накладній більше 10 днів.

Позивач звернувся до відповідача з претензією про стягнення штрафних санкцій (пеня, штраф) та 3% річних за договором поставки № 151 від 02.08.2016. Відповідач отримав претензію, що підтверджується матеріалами справи, однак відповіді на неї не надав, суму штрафних санкцій та 3% річних не сплатив.

Відповідно до п. 1. ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст.525, 526 ЦК України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено не належне виконання відповідачем своїх грошових зобов'язань за договором поставки.

У зв'язку з простроченням оплати позивач просить стягнути з відповідача 1957,64 грн. пені, 7779,05 грн. штрафу, 176,00 грн. 3% річних.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Так, згідно ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (ч.1 ст. 230 ГК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно ч. 1, 2 статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 6 статті 232 ГК України передбачає, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Стаття 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачає, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 5.3 договору, в разі порушення покупцем умов, передбачених п. 4.3 договору, покупець сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення.

Положеннями пунктів 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Позивач надав розрахунок пені по кожній видатковій накладній з урахуванням відстрочення платежу на 7 банківських дів. В розрахунку позивача періоди нарахування пені вказані з врахуванням дня фактичної сплати суми заборгованості, однак, при перевірці розрахунку судом встановлено, що день оплати позивачем не врахований при здійсненні розрахунку, що відповідає вимогам законодавства. Однак, позивач не врахував, що 2016 рік, в якому проведено нарахування пені являється високосним і має 366 днів, в зв'язку з цим розрахунок позивача є невірним. Суд здійснив власний перерахунок пені, з врахуванням вказаного вище, згідно якого сума пені становить 1952,27 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до п. 5.4 договору, в разі, якщо покупець прострочить виконання зобов'язання з оплати товару на строк понад 10 робочих днів, покупець зобов'язаний відшкодувати постачальнику на його вимогу понад пеню, передбачену п. 5.3 договору, штраф за завдані таким простроченням збитки, розмір якого складає 10% від простроченої суми.

Оскільки судом встановлено, що по кожній поставці за наданими видатковими накладними було прострочення оплати товару понад 10 робочих днів, суд вважає обґрунтованим стягнення з відповідача суми штрафу, як то передбачено умовами договору. Судом здійснено перерахунок суми штрафу та встановлено, що сума штрафу, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 7779,03 грн. Різниця в розрахунках суми штрафу виникла в зв'язку з невірним округленням цифр здійсненим позивачем.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивач надав до матеріалів справи розрахунок 3% річних на суму 176,00 грн. по кожній видатковій накладній з урахуванням відстрочення платежу на 7 банківських дів, з яким суд погоджується та вважає обґрунтованим, а розраховану суму такою, що підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача пропорційно сумі задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 с. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49, ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Поліал Україна" (02160, місто Київ, вулиця Каунаська, будинок 13, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "АТМА " (02068, місто Київ, вулиця Вербицького, будинок 1, ) суму пені в розмірі 1952 (одна тисяча дев'ятсот п'ятдесят дві) грн. 27 коп., 3% річних у розмірі 176 (сто сімдесят шість) грн. 00 коп., штраф у розмірі 7779 (сім тисяч сімсот сімдесят дев'ять) грн. 03 коп. та судовий збір в розмірі 1377 (одна тисяча триста сімдесят сім) грн. 25 коп.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

4. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 10.10.2016

Суддя І.В. Усатенко