РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2016Справа №910/14440/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Сагрул»
доУправління державної казначейської служби України у Шевченківському районі м.Києва
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві
простягнення 4243,14 грн

Суддя Смирнова Ю.М.

Представники:

від позивачане з'явився
від відповідачаМельниченко К.Г. - представник
від третьої особине з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Сагрул» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Державного бюджету України через Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м.Києва 4243,14 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що у зв'язку з тривалим, безпідставним та незаконним невиконанням рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2013 у справі №910/22414/13 Шевченківським районним відділом державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві завдано позивачу шкоди у розмірі 4243,14 грн , що становить собою суму нарахованих інфляційних втрат і 3% річних на присуджену до стягнення вказаним рішенням суму коштів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.08.2016 за вказаним позовом порушено провадження у справі №910/14440/16 та призначено розгляд справи на 07.09.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 07.09.2016 залучено до участі у справі Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача та відкладено розгляд справи на 28.09.2016.

В судове засідання, призначене на 28.09.2016, з'явився представник відповідача, який проти задоволення позову заперечив. В обґрунтування заперечень проти позову відповідач вказує, що оскільки спірні правовідносини виникли у зв'язку з виконанням судового рішення, то до них не можуть застосовуватись норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за виконання грошового зобов'язання (ст. 625 Цивільного кодексу України).

Представники позивача в судове засідання не з'явилися. Оскільки про час та місце судового засідання позивач був належним чином повідомлений, справа може бути розглянута за наявними в ній документами.

Третя особа представників в судове засідання не направила, пояснень по справі не надала, своїм правом не скористалась.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2013 у справі №910/22414/13 позов задоволено повністю, присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Технології» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лукаут» 9214,49 грн боргу, 1720,50 грн судового збору.

09.01.2014 на виконання вказаного рішення Господарським судом міста Києва видано відповідний наказ.

Відповідно до ст. 25 Господарського процесуального кодексу України у разі смерті або оголошення фізичної особи померлою, припинення діяльності суб'єкта господарювання шляхом реорганізації (злиття, приєднання, поділу, перетворення), заміни кредитора чи боржника в зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, господарський суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в судовому процесі до вступу у справу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку правонаступник замінив.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.03.2014 замінено позивача у справі №910/22414/13 (стягувача у виконавчому провадженні) - Товариства з обмеженою відповідальністю «Лукаут» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Сагрул».

Постановою Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві від 18.02.2015 на підставі наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2014 у справі №910/22414/13 відкрито виконавче провадження ВП №46569835 та вказано боржнику на необхідність самостійного виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови.

Докази самостійного виконання боржником рішення суду у строк, що наведений у постанові про відкриття виконавчого провадження, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що примусове виконання рішень в Україні покладається на Державну виконавчу службу.

Згідно зі ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби. Державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. Копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Згідно з ч. 1 ст. 27 Закону України «Про виконавче провадження», у разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Виконавчі дії - це заходи примусового виконання, перелік яких міститься в ст. 32 названого Закону, а саме: 1) звернення стягнення на майно боржника; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення у боржника і передача стягувачеві певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням. Стягнення за виконавчими документами в першу чергу звертається на кошти боржника в гривнях та іноземній валюті, інші цінності, в тому числі кошти на рахунках та вкладах боржника в установах банків та інших кредитних організаціях, на рахунки в цінних паперах у депозитаріях цінних паперів. За наявності даних про кошти та інші цінності боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах та на зберіганні в банках чи інших кредитних організаціях, на них накладається арешт.

Постановою державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві від 27.07.2016 виконавчий документ (наказ Господарського суду міста Києва від 09.01.2014 у справі №910/22414/13) повернуто стягувачу на підставі п.2 ч.1 ст. 47, ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 у справі №910/22414/13 постанову Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві від 27.07.2016 про повернення виконавчого документа стягувачу визнано недійсною та скасовано.

Вказаною ухвалою суду визнано незаконною бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м.Києві під час примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2014 у справі №910/22414/13.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що у зв'язку з тривалим, безпідставним та незаконним невиконанням рішення Господарського суду міста Києва від 09.12.2013 у справі №910/22414/13 йому було завдано збитків у розмірі 4243,14 грн, що становить собою суму інфляційних втрат та 3% річних, нарахованих на присуджену до стягнення даним судовим рішенням суму грошових коштів.

В силу ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Відповідно до ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У відповідності до ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

За приписами ст. 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Як вказує позивач, понесені ним збитки є втратою від знецінення грошових коштів, які виразились в неотриманні позивачем в строки при виконанні вказівок закону на вчинення ряду виконавчих дій грошових коштів у виконавчому провадженні №46569835 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 09.01.2014 по справі №910/22414/13 у зв'язку з підтвердженою бездіяльністю Шевченківського районного відділу Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві.

Тобто, фактично сума збитків, заявлена до стягнення в рамках даної справи, є сумою 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих на присуджену до стягнення рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2013 у справі №910/22414/13 суму коштів у розмірі 10934,99 грн.

В свою чергу, рішенням у справі №910/22414/13 присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Технології» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Лукаут» (правонаступником якого у відповідних правовідносинах є позивач) 9214,49 грн боргу за договором купівлі-продажу обладнання №0710-1/10 від 07.10.2010 та договором №0710-2/10 про надання послуг моніторингу від 07.10.2010, а також 1720,50 грн судового збору.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічну правову позицію наведено у Листі б/н від 01.07.2014 Верховного Суду України «Аналіз практики застосування ст.625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» та постановах від 06.06.2012 і від 24.10.2011 Верховного Суду України у справах №6-49цс12 та 6№-38цс11.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних затрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Правову позицію стосовно того, що за своєю правовою природою нарахування, передбачені ст.625 Цивільного кодексу України, є особливим заходом відповідальності, який застосовується саме до боржника та мають компенсаційних характер також наведено у постанові від 25.06.2014 Верховного Суду України по справі №6-25цс14 та постановах від 28.02.2013, від 21.04.2011, від 18.06.2014 Вищого господарського суду України по справах №14/094-12 й №37/403, №910/21089/13.

Отже, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, на підставі якої позивачем здійснено нарахування 3% річних та інфляційних втрат, заявлених до стягнення як збитків, визначено спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань.

За змістом вказаної норми, обов'язок сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми покладається саме на боржника у відповідному грошовому зобов'язанні.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 ст. 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Як зазначено в п. 7.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином. Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В даному випадку, боржником, у розумінні ст. 609, 625 Цивільного кодексу України, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Технології», з якого рішенням Господарського суду міста Києва від 09.12.2013 у справі №910/22414/13 стягнуто грошові кошти, а кредитором (стягувачем) є Товариство з обмеженою відповідальністю «Юридична компанія «Сагрул».

Орган державної виконавчої служби не є боржником у відносинах щодо виконання зобов'язання зі сплати коштів, що виникли між позивачем та Товариством з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Технології», про які йде мова у рішенні Господарського суду міста Києва від 09.12.2013 у справі №910/22414/13, оскільки Шевченківський районний відділ Державної виконавчої служби міста Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві не має обов'язку з особистого виконання грошового зобов'язання перед кредитором, а лише сприяння у такому виконанні шляхом застосуванням відповідних передбачених Законом України «Про виконавче провадження» заходів примусу, у випадку відмови боржника від добровільного виконання рішення.

З огляду на викладене, саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Транс-Буд-Технології» (як боржник у відповідному грошовому зобов'язанні) в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України є суб'єктом, який може нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, що полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в зв'язку з користуванням утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем належними та допустимими доказами наявності підстав для стягнення з Державного бюджету України через Управління Державної казначейської служби України у Шевченківському районі м.Києва збитків у розмірі 4243,14 грн не доведено, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 10.10.2016

Суддя Ю.М. Смирнова