ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р.Справа № 916/515/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Величко Т.А.,

Поліщук Л.В.

при секретарі - Мукієнко О.Ф.

за участю представників:

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

на рішення господарського суду Одеської області

від 27 липня 2016 року

у справі № 916/515/16

за позовом: фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до відповідача: фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

про стягнення 1 714 000 майнової шкоди та 100 000 грн. моральної шкоди

ВСТАНОВИЛА:

У березні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 та з урахуванням заяви про зміну предмета позову від 17.03.2016р. просила господарський суд стягнути з відповідача 1 714 000 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. - моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 20.10.2006р. належить 39/100 частки комплексу - магазину «Торгівельний центр». В 2006 році відповідач передав позивачці даний об'єкт нерухомого майна для здійснення роздрібної торгівлі товарами і в ньому знаходяться належні позивачці товари побутової техніки та хімії, господарські та галантерейні товари. З грудня 2015 року позивачка не може потрапити у приміщення магазину, який відповідач зачинив на замок мотивуючи тим, що товари які знаходяться в магазині є його власністю. З березня 2016 року відповідач здійснює продаж товарів, що належать позивачці, а грошові кошти отримані від їх реалізації звертає на свою користь. Розмір збитків, визначений відповідно до реальної вартості втрачених товарів складає 1 714 015 грн. У зв'язку з цим відповідач повинен відшкодувати позивачці майнову та моральну шкоду. А тому на підставі ст. ст. 11, 16, 23, ч. 3 ст. 386, ст. ст. 1166 та 1167 ЦК України, позивачка просила задовольнити позов.

ФОП ОСОБА_5 позов не визнав посилаючись на його недоведеність та стверджував, що наявний у магазині «Промтовари», власником якого він є, увесь товар належить йому, що підтверджується відповідними накладними поданими до справи.

Рішенням господарського суду Одеської області від 27 липня 2016 року (суддя Никифорчук М.І.) у задоволенні позову ФОП ОСОБА_4 відмовлено повністю з мотивів недоведеності позовних вимог.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ФОП ОСОБА_4 звернулася до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити позов. Апеляційна скарга з урахуванням її змісту обґрунтована неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю викладених у рішенні висновків місцевого суду обставинам справи та порушенням норм матеріального і процесуального права.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач заперечує проти її задоволення посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів і просить оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

В судовому засіданні 11.10.2016р. представником ФОП ОСОБА_4 були заявлені клопотання про надіслання апеляційним судом матеріалів справи № 916/515/16 до органу досудового розслідування та зупинення провадження в ній у зв'язку з внесенням Роздільнянською місцевою прокуратурою відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, про залучення до матеріалів справи № 916/515/16 в обґрунтування вимог позивача про відшкодування матеріальної та моральної шкоди в якості додаткових доказів копій актів про купівлю - продаж товарів від 19-27 вересня 2016р. у кількості 87 арк., а також викликати у судове засідання продавців магазину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для дачі пояснень по справі.

Стосовно заявлених клопотань колегія суддів зазначає наступне.

Зупинення провадження - це тимчасове й повне припинення усіх процесуальних дій у справі, що викликане настанням зазначених у законі причин, що перешкоджають подальшому руху процесу і щодо яких невідомо, коли вони можуть бути усунені. Приписами статті 79 ГПК України унормовано, що господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом, а також у разі звернення господарського суду із судовим дорученням про надання правової допомоги до іноземного суду або іншого компетентного органу іноземної держави. Господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою, зокрема, у випадках надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування. Господарський процесуальний кодекс України передбачає два види зупинення провадження у справі: обов'язкове, передбачене в процесуальному законі, за наявності якого господарський суд зобов'язаний зупинити провадження у справі (частина 1 статті 79 ГПК України); і факультативне (частина 2 статті 79 ГПК України), необов'язкове для господарського суду, яке застосовується на його розсуд, зокрема, надіслання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування. Відтак, виходячи зі змісту частини 2 статті 79 ГПК України, необхідною передумовою для застосування такого необов'язкового виду зупинення провадження у справі мають бути обставини, що перешкоджають її розгляду по суті заявлених позовних вимог. При цьому, надсилання господарським судом матеріалів до слідчих органів за відсутності прямої вказівки на це у законі не може мати на меті ініційоване заявником отримання доказів. Водночас, такі обставини у даному випадку відсутні, у зв'язку з чим заявлене представником позивачки клопотання про надсилання апеляційним судом матеріалів справи № 916/515/16 до органу досудового розслідування та зупинення провадження в ній судом визнано необґрунтованим та відхилено.

За змістом ст. 101 ГПК України додаткові докази можуть бути прийняті апеляційним господарським судом лише у тому разі, якщо заявник обґрунтує неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Разом з тим, ніщо не заважало заявнику виготовити раніше та подати суду першої інстанції такі акти про купівлю - продаж товарів. Окрім того, ч. 2 ст. 36 ГПК України унормовано, що письмові докази подаються до суду в оригіналі або належним чином засвідченій копії. Водночас подані заявником до апеляційного суду фотокопії вищезгаданих актів не відповідають вказаним вимогам, у зв'язку з чим не вважаються належними і допустимими доказами і не можуть бути прийняті судом до уваги при вирішенні спору. Тому заявлене представником позивачки клопотання про залучення до матеріалів справи в якості додаткових доказів належним чином не засвідчених копій актів про купівлю - продаж товарів у кількості 87 арк. також судом визнано необґрунтованим та відхилено.

Клопотання заявника викликати у судове засідання продавців магазину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для дачі пояснень по справі судом відхилено з огляду на те, що письмові пояснення цих осіб, подані як позивачкою, так і відповідачем, містяться в матеріалах справи і підлягають оцінці судом у сукупності з іншими доказами наявними в справі. Чинним Господарським процесуальним кодексом України не передбачено можливості допиту свідків у господарському процесі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при винесенні оскаржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань від 09.03.2016р., що міститься в справі, 30.03.2006 року ОСОБА_5 було зареєстровано фізичною особою - підприємцем за видами діяльності: 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах, 47.51 Роздрібна торгівля текстильними товарами в спеціалізованих магазинах, 47.52 Роздрібна торгівля залізними виробами, будівельними матеріалами та санітарно-технічними виробами в спеціалізованих магазинах, 47.53 Роздрібна торгівля килимами, килимовими виробами, покриттям для стін і підлоги в спеціалізованих магазинах, 47.54 Роздрібна торгівля побутовими електротоварами в спеціалізованих магазинах, 47.59 Роздрібна торгівля меблями, освітлювальним приладдям та іншими товарами для дому в спеціалізованих магазинах, 47.65 Роздрібна торгівля іграми та іграшками в спеціалізованих магазинах, 47.71 Роздрібна торгівля одягом у спеціалізованих магазинах, 47.72 Роздрібна торгівля взуттям і шкіряними виробами в спеціалізованих магазинах, 47.75 Роздрібна торгівля косметичними товарами та туалетними приналежностями в спеціалізованих магазинах, 47.77 Роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спеціалізованих магазинах, 47.78 Роздрібна торгівля іншими невживаними товарами в спеціалізованих магазинах, 47.79 Роздрібна торгівля уживаними товарами в магазинах, 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна.

05.12.2006 року фізичною особою - підприємцем ОСОБА_5 було укладено трудові договори з працівниками ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для виконання визначеної роботи - продавець промислових товарів, які того ж дня були зареєстровані у Дарницькому районному центрі зайнятості і які є чинними по теперішній час.

Як вбачається зі Спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань станом на 29.02.2016р., що міститься в справі, 21.10.2011 року ОСОБА_4 було зареєстровано фізичною особою - підприємцем за видами діяльності: 47.11 Роздрібна торгівля в неспеціалізованих магазинах переважно продуктами харчування, напоями та тютюновими виробами, 47.19 Інші види роздрібної торгівлі в неспеціалізованих магазинах.

На підставі рішення виконавчого комітету Затишанської селищної ради Фрунзівського району Одеської області № 62 від 26.10.2006р. ФОП ОСОБА_5 30.10.2006 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - 39/100 частки комплексу, магазину "Торгівельний центр", загальною площею 154,6 кв.м., торгівельною площею 99,6 кв.м., розташоване за адресою: Одеська область, Фрунзівський район, смт. Затишшя, вул. Леніна, б/н, яке того ж дня було зареєстровано Державним комунальним підприємством „Фрунзівське бюро технічної інвентаризації", що підтверджується відповідними витягами наявними в справі.

Предметом даного спору є вимога ФОП ОСОБА_4 стягнути з ФОП ОСОБА_5 1 714 000 грн. в рахунок відшкодування майнової шкоди та 100 000 грн. - моральної шкоди. Підставами для стягнення шкоди позивачка вказує наступні обставини: в 2006 році відповідач передав позивачці належне йому на праві власності приміщення магазину, розташоване у майновому комплексі "Торгівельний центр" за вищевказаною адресою, для здійснення роздрібної торгівлі товарами і в ньому знаходяться належні позивачці товари побутової техніки та хімії, господарські та галантерейні товари. З грудня 2015 року позивачка не може потрапити у приміщення магазину, який відповідач зачинив на замок мотивуючи тим, що товари які знаходяться в магазині є його власністю. З березня 2016 року відповідач здійснює продаж товарів, що належать позивачці, а грошові кошти отримані від їх реалізації звертає на свою користь. Розмір збитків, визначений відповідно до реальної вартості втрачених товарів складає 1 714 015 грн. У зв'язку з цим відповідач повинен відшкодувати позивачці майнову та моральну шкоду на підставі ст. ст. 11, 16, 23, ч. 3 ст. 386, ст. ст. 1166 та 1167 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позову повністю місцевий господарський суд керувався приписами ст. 387 ЦК України, згідно з якою власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, та на підставі встановлених обставин даної справи виходив із того, що позивачем не доведено повністю факт вибуття товарів з його володіння та наявності майна у незаконному володінні відповідача, тому суд не вбачає підстав для задоволення позову у визначений позивачем спосіб шляхом відшкодування збитків. Також, жодних доказів заподіяння позивачеві з боку відповідача моральних переживань у зв'язку з порушенням його права власності на майно позивачем не надано. Позивач як фізична особа - підприємець здійснює підприємницьку діяльність на власний ризик, тобто він не застрахований від будь - яких негативних наслідків його діяльності. За таких обставин суд не знаходить правових підстав для задоволення вимог про стягнення з відповідача моральної шкоди.

Колегія суддів апеляційної інстанції в цілому погоджується з прийнятим судом першої інстанції судовим рішенням, однак вважає, що підстави й мотиви, з яких позивачці слід відмовити у задоволенні позову є зовсім іншими, ніж ті, що наведені судом у мотивувальній частині рішення, з огляду на таке.

Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди.

За змістом ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані.

Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду врегульовано статтею 1166 ЦК України, згідно з якою майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для визначення юридичних підстав застосування такої міри відповідальності, як відшкодування завданої шкоди, суду необхідно з'ясувати наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки заподіювача шкоди, наявність шкоди, причинного зв'язку між протиправною поведінкою відповідача та шкодою, вину відповідача.

Наявність всіх вищезазначених умов є обов'язковим для прийняття судом рішення про відшкодування шкоди. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Фактичною підставою є вчинення правопорушення. Отже, хто зі своєї вини заподіяв іншому шкоду, зобов'язаний її відшкодувати. За таких обставин, розмір майнової шкоди визначає розмір цивільної відповідальності. При цьому, протиправна поведінка учасника у сфері позадоговірних (деліктних) відносин повинна бути наслідком порушення імперативних приписів діючого законодавства. Обов'язок доведення факту протиправності поведінки відповідача, наявності та розміру завданої шкоди та прямого причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою покладено на позивача.

Важливим елементом доказування наявності шкоди у вигляді упущеної вигоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування шкоди (постанова Верховного Суду України від 20.06.2011р. по справі № N 2/121-30/118).

Вказані обставини підлягають доведенню належними та допустимими доказами у розумінні ст. ст. 33 та 34 ГПК України.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Таким чином, із приписів даної правової норми випливає, що обставини на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються господарським судом на підставі фактичних даних, якими є докази.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судової о процесу (ст. 33 ГПК України).

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті доказі, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 36 ГПК України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обов'язок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. N 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Виходячи з цього, позивач повинен довести наявність шкоди і неправомірної поведінки відповідача, безпосередній причинний зв'язок між правопорушенням та заподіянням шкоди, розмір відшкодування.

Разом з тим, із змісту позовної заяви ФОП ОСОБА_4 не вбачається, що позивачкою наводилися доводи щодо наявності усіх елементів складу цивільного правопорушення, необхідних для застосування до відповідача такої міри відповідальності, як відшкодування майнової шкоди, а також із змісту судового рішення не вбачається, що місцевим судом ці доводи перевірялися та робилися відповідні висновки.

Як вже було зазначено вище, позивачка свої вимоги про відшкодування матеріальної та моральної шкоди обґрунтовує тим, що в 2006 році відповідач передав позивачці належне йому на праві власності приміщення магазину, розташоване у майновому комплексі "Торгівельний центр" за вищевказаною адресою, для здійснення роздрібної торгівлі товарами і в ньому знаходяться належні позивачці товари побутової техніки та хімії, господарські та галантерейні товари. З грудня 2015 року позивачка не може потрапити у приміщення магазину, який відповідач зачинив на замок мотивуючи тим, що товари які знаходяться в магазині є його власністю. З березня 2016 року відповідач здійснює продаж товарів, що належать позивачці, а грошові кошти отримані від їх реалізації звертає на свою користь. Розмір збитків, визначений відповідно до реальної вартості втрачених товарів складає 1 714 015 грн. (1 242 040 грн. - оптова ціна плюс 471 975 грн. торгівельної націнки до оптової ціни товару).

На підтвердження пред'явлених вимог позивачкою подано до матеріалів справи копії: інвентаризаційного опису товарів від 26.02.2015р., порівняльної відомості до інвентаризаційного опису товарів, письмових пояснень продавців ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 07.11.2015р., висновків інспекторів Фрунзівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП України в Одеській області від 24.11.2015р. та від 23.12.2015р., товарних накладних, чеків та інших товаророзпорядчих документів в кількості 354 шт., реєстру надходження та руху товарів в магазині, акту про зачинення магазину.

Разом з тим, належних доказів, які б свідчили про наявність правових підстав для користування позивачкою з метою здійснення роздрібної торгівлі товарами побутової техніки та хімії, господарськими та галантерейними товарами приміщенням магазину загальною площею 154,6 кв.м., торгівельною площею 99,6 кв.м., розташованим за адресою: Одеська область, Фрунзівський район, смт. Затишшя, вул. Леніна, б/н, належним власником якого є ФОП ОСОБА_5, позивачкою до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

З аналізу поданих позивачкою документів в обґрунтування пред'явлених вимог вбачається, що жодний із них не містить належної інформації, яка надала б можливість здійснити оцінку обґрунтованості її доводів що у вищезазначеному приміщенні магазину знаходяться належні саме позивачці визначені товари побутової техніки та хімії, господарські та галантерейні товари, позаяк усі надані копії містять лише перелік речей, без будь - яких ідентифікуючих ознак як самого товару, так і можливого місця їх знаходження. Крім того, на даних документах відсутні будь - які підписи та печатки особи, яка мала б їх видати (продавця), на більшості накладних відсутні навіть дати їх складання, а в ряді накладних зазначено назву магазину й адресу, на яку товар визначений в накладній має бути направлений, проте які не співпадають з назвою й адресою розташування магазину, власником якого є відповідач.

З письмових пояснень продавців магазину ОСОБА_6 та ОСОБА_7 від 22.06.2016р. випливає, що викладена ними раніше на вимогу ФОП ОСОБА_4 та її адвоката у поясненнях від 07.11.2015р. інформація не відповідає дійсності, так як згідно з документацією на товари народного споживання, які реалізуються в магазині смт. Затишшя, вул. Леніна, вони закуповувалися й постачалися в магазин ОСОБА_5, а будь - яка документація на ім'я ФОП ОСОБА_4 на товар, що знаходиться в даному магазині, відсутня і її ніколи не було.

Згідно з висновками інспекторів Фрунзівського ВП Роздільнянського ВП ГУНП України в Одеській області від 24.11.2015р. та від 23.12.2015р., складеними за результатами перевірки заяв ФОП ОСОБА_4, останній рекомендовано в приватному порядку звернутися за вищевказаним фактом з позовною заявою до суду з метою вирішення цивільно - правових відносин з ОСОБА_5, будь - яких ознак кримінального чи адміністративного правопорушення в діях останнього не вбачається.

Отже, належних доказів які б підтверджували, що позивачка є належним власником спірного товару, який знаходиться в магазині, останньою до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Водночас, заперечуючи проти позову відповідач стверджує, що увесь наявний у магазині товар належить йому, що підтверджується відповідними накладними, видатковими накладними, рахунками - фактурами та попередніми замовленнями (т.3, а.с. 93-175).

Позивачка вказаних обставин не спростувала.

Пред'явлення вимоги про відшкодування шкоди визначеної позивачкою відповідно до реальної вартості втрачених товарів у розмірі 1 714 000 грн. (1 242 040 грн. - оптова ціна плюс 471 975 грн. торгівельної націнки до оптової ціни товару), тобто реальних збитків та упущеної вигоди, покладає на позивача обов'язок довести як розмір завданої реальної шкоди, так і те, що ці доходи(вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі продажу спірного товару.

Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що вимоги позивачки про стягнення матеріальної шкоди саме у розмірі 1 714 000 грн. об'єктивно нічим не підтверджені. Такі вимоги не підтверджені відповідним обґрунтованим розрахунком, є теоретичними, побудованиі на можливих очікуваннях отримання певного доходу та не підтверджені відповідними первинними документами, що беззаперечно свідчили б про конкретний розмір прибутку, який міг би і повинна була отримати позивачка, якщо б відповідач не здійснював протиправні дії.

Таким чином, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши наявні у справі докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, колегія суддів приходить до висновку щодо відсутності всіх елементів складу цивільного правопорушення, оскільки позивачкою не доведено належними та допустимими доказами факт наявності в діях відповідача таких складових як: протиправна поведінка особи, яка заподіяла шкоду, наявність шкоди та її розмір, причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача і шкодою, а також в матеріалах справи не міститься доказів, які б підтверджували вину відповідача у завданні шкоди, що унеможливлює притягнення останнього до відповідальності у вигляді відшкодування матеріальної шкоди.

Що стосується позовної вимоги про стягнення з відповідача 100 000 грн. моральної шкоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відшкодування моральної шкоди передбачено положеннями статті 23 ЦК України, згідно з якою особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування.

Згідно з частиною 1 статті 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Пунктами 3, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" №4 від 31.03.1995 року роз'яснено про те, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини.

При цьому, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви, що узгоджується з роз'ясненнями пункту 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року.

Разом з тим, позивачкою у позовній заяві не наведено відповідних мотивів стосовно завдання їй моральної шкоди та не надано будь - яких доказів, які б свідчили про наявність фізичних чи душевних страждань, приниження її честі та гідності, а також ділової репутації або наявності втрат немайнового характеру, що настали внаслідок моральних чи фізичних страждань, приниження її честі та гідності чи її ділової репутації, а також вчиненням дій, спрямованих на зниження престижу чи підрив довіри до діяльності позивачки. Також, позивачкою не надано обґрунтованого розрахунку розміру моральної шкоди, яку вона вимагає стягнути з відповідача, а лише зазначена сума.

За таких, встановлених судом апеляційної інстанції обставин, правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Зважаючи на викладене колегія суддів вважає, що допущені місцевим судом помилки у застосуванні норм матеріального права при вирішенні даного спору не призвели до неправильного вирішення спору по суті пред'явлених вимог, у зв'язку з чим не є підставами для скасування прийнятого у даній справи судового рішення, а обумовлюють лише відмову у позові з підстав, наведених у даній постанові.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, Одеський апеляційний господарський суд -,

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Одеської області від 27 липня 2016 року у справі № 916/515/16 залишити без змін з урахуванням викладеного у мотивувальній частині даної постанови, а апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Величко Т.А.

Поліщук Л.В.