ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2016 р.Справа № 922/2510/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аюпової Р.М.

при секретарі судового засідання Васильєві А.В.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Харківводоканал", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський комбінат упорядкування та поводження з відходами", смт. Бабаї
про стягнення грошових коштів в розмірі 199861,96 грн.
за участю представників сторін:

Представник позивача - Журід А.Г., дов. від 25.04.2016 р.;

Представник відповідача - Литвиненко В.М., дов. від 14.04.2016 р., Юрчук Н.Я. (директор).

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Комунальне підприємство "Харківводоканал", м. Харків, звернувся до господарського суду з позовом до відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський комбінат упорядкування та поводження з відходами", м. Харків, про стягнення заборгованості за договором про надання транспортних послуг № 79/4-ПД/12 від 27.04.2012р., в розмірі 199861,96 грн., з яких: 102486,73 грн. - сума основного боргу, 90041,01 грн. - інфляційні втрати, 7334,22 грн. - 3% річних. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

Ухвалою господарського суду від 01.08.2016р. прийнято вказану позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 06.09.2016р. о 10:30 год.

05.09.2016р., через канцелярію суду, позивачем подано заяву про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 28786), в якій позивач, посилаючись на часткову сплату відповідачем суми заборгованості за спірним договором, просив суд стягнути на свою користь 159177,80 грн., з яких: 82510,58 грн. - сума основного боргу, 70225,90 грн. - інфляційні втрати, 6441,32 грн. - 3% річних.

Ухвалою господарського суду від 06.09.2016 р. заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог (вх. № 28786) прийнято до розгляду як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та продовжено розгляд справи з її урахуванням.

14.09.16 р. відповідач надав письмовий відзив, в якому зазначив, що розмір позовних вимог в сумі 159177,80 грн. викликає сумнів, втім позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнав. Крім того, відповідач зауважив, що, станом на час подання позову до суду, строк дії спірного договору закінчився.

У судовому засіданні 19.09.2016р. оголошено перерву до 26.09.2016р. об 12:00 год.

26.09.2016р., через канцелярію суду, позивачем подано заяву про збільшення розміру позовних вимог (вх. № 31696), в якій позивач, посилаючись на арифметичну помилку, просить суд стягнути на свою користь 160862,43 грн., з яких: 82510,58 грн. - сума основного боргу, 71910,53 грн. - інфляційні втрати, 6441,32 грн. - 3% річних.

Згідно статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Враховуючи викладене, суд приймає заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог (вх. № 31696) до розгляду як таку, що не суперечить інтересам сторін та діючому законодавству та продовжує розгляд справи з її урахуванням.

У судовому засіданні 26.09.2016 р. представник позивача підтримав свої вимоги з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог в повному обсязі, просив позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 26.09.2016 р. основний борг визнав в повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши обставини та докази на їх підтвердження, вислухавши пояснення представників сторін, судом встановлено наступне.

Як свідчать матеріали справи, 27.04.2012 року між Комунальним підприємством "Харківводоканал" (позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківській комбінат упорядкування та поводження з відходами" (відповідач, замовник) був укладений договір від № 79/4-ПД/12 "Про надання транспортних послуг" (далі - договір).

Згідно з умовами договору (п. 1.1), позивач зобов'язався надавати відповідачу транспортні послуги на підставі заявок замовника згідно з Порядком взаємодії сторін (додаток № 3), який є невід'ємною частиною договору, а відповідач зобов'язався приймати та оплачувати послуги на умовах даного договору.

Відповідно до п. 5.1 договору (в редакції додаткової угоди № 6 від 31.12.2013 р.), цей договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2014 р., а в частині грошових розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Згідно з п. 2.2 договору (в редакції додаткової угоди № 8 від 05.05.2014 р.), тарифи на послуги визначаються згідно з додатком №2-4, додатком №2-5, додатком №2-6, додатком №2-7 та додатком №2-8, які є невід'ємною частиною цього договору.

Часом надання послуг вважається час з моменту прибуття автомобіля до замовника і до завершення робіт у замовника (п. 2.3 договору).

Згідно з п. 2.4 договору, надання послуг щомісячно підтверджується актом здачі - приймання наданих послуг, підписаним обома сторонами, що надається виконавцем і підписується замовником протягом 5 календарних днів.

На виконання умов договору, позивачем були надані відповідачу транспортні послуги, що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами здачі-приймання наданих послуг № 10 від 31.10.2013р. на суму 31979,53 грн., № 11 від 29.11.2013р. на суму 26593,10 грн., № 12 від 31.12.2013р. на суму 29973,33 грн., № 13 від 31.01.2014р. на суму 16769,08 грн., № 14 від 28.02.2014р. на суму 15936,38 грн. та № 15 від 31.03.2014р. на суму 4237,90 грн. Загальна вартість наданих позивачем послуг склала 125489,32 грн.

Відповідно до п. 2.5 договору, надані послуги оплачуються замовником щомісячно протягом 5 календарних днів з дня підписання обома сторонами акту здачі - приймання наданих послуг, шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок виконавця.

Позивач зазначає, що він звертався до відповідача з письмовою вимогою щодо виконання взятих на себе грошові зобов'язань, згідно з вимогами спірного договору.

Проте відповідач вартість даних послуг сплатив частково, а саме в розмірі 42978,74 грн., в зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 160862,43 грн., з яких: 82510,58 грн. - сума основного боргу, 71910,53 грн. - інфляційні втрати, 6441,32 грн. - 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Згідно з ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Як свідчать матеріали справи, 27.04.2012 року між Комунальним підприємством "Харківводоканал" (позивач, виконавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Харківській комбінат упорядкування та поводження з відходами" (відповідач, замовник) був укладений договір від № 79/4-ПД/12 "Про надання транспортних послуг", відповідно до умов якого (п. 1.1), позивач зобов'язався надавати відповідачу транспортні послуги на підставі заявок замовника згідно з Порядком взаємодії сторін (додаток № 3), який є невід'ємною частиною договору, а відповідач зобов'язався приймати та оплачувати послуги на умовах даного договору.

Згідно з ч. 1 ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 903 даного Кодексу, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до актів здачі-приймання робіт, підписаних повноважними представниками сторін та скріплених печатками підприємств, в рамках укладеного між сторонами договору, позивачем надані послуги на загальну суму 125489,32 грн.

Проте, в порушення умов спірного договору, відповідач частково здійснив оплату наданих послуг, в сумі 42978,74 грн., та не надав суду доказів на підтвердження оплати суми боргу в сумі 82510,58 грн.

Отже, враховуючи вищевикладене, відповідач визнається судом таким, що прострочив виконання зобов'язання з оплати наданих послуг за договором № 79/4-ПД/12 "Про надання транспортних послуг" від 27.04.2012 р.

Суд зазначає, що подання позову після закінчення строку дії спірного договору не може бути підставою для відмови у позові, оскільки в п. 5.1 договору (в редакції додаткової угоди № 6 від 31.12.2013 р.) зазначено, що цей договір набирає чинності з дня його підписання обома сторонами та діє до 31.12.2014 р., а в частині грошових розрахунків - до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором.

Відповідно статей 55 Конституції України, статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до 4-3 ГПК України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право, в тому числі, подавати докази.

Згідно ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до ст. 526 ЦК України, ст. ст. 193, 198 ГК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач визнав суму основного боргу за договором № 79/4-ПД/12 "Про надання транспортних послуг" від 27.04.2012 р. в сумі 82510,58 грн., суд визнає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача 82510,58 грн. заборгованості за вказаним договором належно обґрунтованою, доведеною матеріалами справи та такою, що підлягає задоволенню.

Окрім того, позивач просить суд стягнути на свою користь 71910,53 грн. інфляційних втрат та 6441,32 грн. 3% річних.

Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, частина 1 статті 625 ЦК України встановлює виняток із загального правила статті 614 ЦК України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Отже, відсутність у боржника грошей у готівковій формі або грошових коштів на його рахунку в банку, і як наслідок, неможливість виконання ним грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Слід зазначити, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Крім того, оскільки інфляційні витрати пов'язані з інфляційними процесами в державі та за своєю природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненнями грошових коштів, а три проценти річних - платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, то ні три проценти річних, ні індекс інфляції не можна розцінювати як заходи відповідальності за порушення зобов'язань. Вищенаведене відповідає судовій практиці Верховного суду України (зокрема постанова від 10.06.2003 по справі № 3/350).

Пунктом 2 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" (з посиланням на постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011р. № 23/466 та на лист Верховного суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997р. № 62-97р) зазначено, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожен місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Дослідивши розрахунки інфляційних втрат та 3% річних, наданих до суду сторонами, зробивши перерахунок зазначених нарахувань, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача 71910,53 грн. інфляційних втрат та 6441,32 грн. 3% річних є правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги Комунального підприємства "Харківводоканал" обґрунтовані, доведені матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати в даній справі покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 1, 2, 12, 22, 32, 33, 34, 43, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківський комбінат упорядкування та поводження з відходами" (62403, Харківська область, Харківський район, смт. Бабаї, площа Карла Маркса, 2-А) на користь Комунального підприємства "Харківводоканал" (61013, м. Харків, вул. Шевченка, 2, , р/р в ПАТ "Мегабанк" м. Харків, МФО 351629) основний борг в сумі 82510,58 грн., інфляційні втрати в сумі 71910,53 грн., 3% річних в сумі 6441,32 грн. та 2412,94 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03.10.2016 р.

Суддя Р.М. Аюпова

справа № 922/2510/16