РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

"27" вересня 2016 р. Справа № 903/405/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючий суддя Грязнов В.В.

суддя Розізнана І.В. ,

суддя Мельник О.В.

секретар судового засідання Петрук О.В.,

за участю представників сторін:

позивача- Яремчук Р.Р. (довіреність №08/06/16-1 від 08.06.2016р.);

відповідача - не зявився;

третьої особи- не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Відповідача-Приватного акці-онерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» на ухвалу господар-ського суду Волинської області від 22.08.2016р. у справі №903/405/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

с.Зміїнець Луцького району Волинської області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача

Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної

адміністрації м.Луцьк

до Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство

автобусних станцій» м.Луцьк

про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору,-

Представнику розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 22, 28 ГПК України. Клопо-тання про здійснення технічної фіксації судового процесу стороною заявлено не було. Заяви про відвід суддів не надходило.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 22.08.2016р. припинено провадження у справі №903/405/16 за позовом ФОП ОСОБА_1 (надалі в тексті Під-приємець), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні Позивача Департамент інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації (надалі в тексті Департамент) до Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (надалі в тексті Товариство) про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору.(арк.справи 98-100).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції виходив з того, що двічі отримавши протокол розбіжностей до договору №312/16 від 01.03.2016р. «Про надання автостанційних послуг», Відпо-відач не передав до суду розбіжності, що залишилися неврегульованими, як це передбачено ч.7 ст. 181 ГК України, а тому вважається, що Відповідач прийняв пропозиції Позивача. Отже договір є укладеним в редакції протоколу розбіжностей Позивача, а тому провадження у справі підлягає при-пиненню на підставі п.11 ст.80 ГПК України через відсутність предмета спору.(арк.справи 100).

Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, Відповідач подав скаргу до Рівненсь-кого апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду Во-линської області від 22.08.2016р. у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити.(арк.справи 109-114).

Обґрунтовуючи скаргу Відповідач зазначає, що при винесенні ухвали господарський суд припустився порушення норм матеріального та процесуального права. Скаржник вказує, що Пози-вач не надіслав на його адресу разом із протоколом розбіжностей підписаний договір із застере-женням відповідно до ч.4 ст.181 ГК України, таким чином порушивши порядок укладення догово-ру. Зазначає, що в разі викладення договору у редакції Позивача, тим самим буде порушено пунк-ти Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту. Стосовно умови договору про безспірність стягнення штрафних санкцій Скаржник зазначає, що це грошове зобовязання, а тому Відповідач має право проводити зарахування таких грошових зобовязань та повертати час-тину коштів виручених від продажу квитків на рейси перевізника за вирахуванням штрафних сан-кцій за порушення останнім умов договору.(арк.справи 113).

Ухвалами Рівненського апеляційного господарського суду від 14.09.2016р., поновлено про-пущений строк, апеляційну скаргу прийнято до провадження, справу призначено до слухання на 27.09.2016р.(арк.справи 107).

У день судового засідання, 27.09.2016р. на електронну адресу суду від Відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справ, у звязку із занятістю представника в іншому судо-вому процесі (арк.справи 126); поштою від Третьої особи надійшли пояснення, у яких Департа-мент просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та розглядати справу без їх участі (арк. справи 138); Позивач через канцелярію суду подав відзив, у якому зазначав, що його редакція не містить умови про безспірне стягнення коштів і відповідає вимогам законодавства, тому просив суд, залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржувану ухвалу без змін.(арк.справи 130-135).

Відповідач та третя особа не забезпечили явку своїх представників в судове засідання апе-ляційної інстанції, хоч про час та місце розгляду скарги були повідомлені у встановленому по-рядку.(арк.справи 122, 124).

У судовому засіданні апеляційної інстанції 27.09.2016р. представник Позивача заперечив проти відкладення розгляду скарги і задоволення апеляційної скарги, надав пояснення в обґрунту-вання своєї правової позиції. Оскільки, ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду у даній справі від 14.09.2016 явка представників сторін не визнавалась обовязковою та з врахуван-ням 15-ти денного строку розгляду апеляційної скарги на ухвалу, колегія суддів відхиляє клопотан-ня про відкладення розгляду і вважає за можливе розглянути скаргу по суті. Крім того, зазначивши про намір подати в наступне засідання додаткові докази, представник Відповідача всупереч ст.101 ГПК України не зазначив, що це за докази, які обставини вони стверджують і не обґрунтував не-можливості їх подання під час трьох судових засідань в суді першої інстанції. Апеляційним судом також долучено до матеріалів справи поданий представником Позивача оригінал фіскального чека від 24.03.2016р. про надсилання Відповідачеві протоколу розбіжностей, копія якого подавалась су-ду першої інстанції.(арк.справи 64, 107, 126, 39-140).

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представника, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Рівненський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи, 09 червня 2016р. ФОП ОСОБА_1 звернулась до гос-подарського суду Волинської області із позовом про врегулювання з Товариством розбіжностей, які виникли при укладенні договору про організацію перевезення.(арк справи 3-10).

З матеріалів справи вбачається і вірно встановлено судом першої інстанції в лютому 2016 року між Позивачем та Департаментом були укладені договори про організацію перевезень паса-жирів №2319, №2328, №2336, №2362, №2376. На виконання п.2.2.4 усіх вищевказаних договорів, Відповідач 09.03.2016р. надав Позивачеві проект договору про надання автостанційиих послуг № 312/16 від 01.03.2016р., про що є відмітка в зошиті вхідної кореспонденції Позивача. Мотивуючи тим, що проект договору містить умови, які суперечать нормам чинного законодавства і порушу-ють його права Підприємець 24.03.2016р. надіслав на адресу Відповідача протокол розбіжностей до договору №312/16 від 01.03.2016р., що стверджується відміткою в зошиті вихідної кореспон-денції, фіскальним чеком поштового відділення та інформацією про вручення відправлення 25.03. 2016р.

Складений Підприємцем 24.03.2016р. Протокол розбіжностей до договору про надання ав-тостанційих послуг №312/16 від 01.03.2016р. врегульовує такі умови:

Редакція ВідповідачаРедакція Позивача
Добавити п.2.16.п.2.16. Не стягувати з Перевізника додат-кові платежі, не передбачені цим Договором.
п.3.6.2. Проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками, не допускати підбору пасажирів без касових квитків на території АС.п.3.6.2. Проводити посадку пасажирів на те-риторії автостанції за участю водія тільки з касовими квитками до закриття квитково-ка-сової відомості.
4. Взаємна матеріальна відповідальність.4. Відповідальність сторін.
п. 4.3.4. За підбір безквиткових пасажирів на території автостанції та їх самовільне обіле-чування водієм автобуса: 10 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20 грн. в автобусах внутріобласного сполучен-ня за кожного пасажира, 30-00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажи-ра. 50-00 грн. в автобусах міжнародного сполу-чення за кожного пасажира.п.4.3.4. За підбір безквиткових пасажирів водієм автобуса на території автостанції та їх самовільне обілечування до закриття квитко-во-касової відомості: 10 грн. в автобусах при-міського сполучення за кожного пасажира, 20 грн. в автобусах внутріобласного сполучення за кожного пасажира, 30 грн. в автобусах між-обласного сполучення за кожного пасажира, 50 грн. в автобусах міжнародного сполучення за кожного пасажира.
п.4.4. Матеріальні санкції утримуються у безспірному порядку на підставі доповідних адміністрації АС чи актів перевірок або запи-сів в шляховій документації водія шляхом ви-рахування Підприємством зазначених сум із виручки Перевізника.п.4.4. Штрафні санкції за цим Договором сплачуються шляхом виставлення рахунку од-нією із сторін, стосовно якої вчинено пору-шення цього Договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський ра-хунок протягом десяти днів.
п.5.5. Розрахунки проводяться через кожні 10 днів шляхом перерахування коштів на раху-нок Перевізника.п.5.5. Розрахунки між сторонами цього до-говору згідно п.п. 3.6.2 та 5.1 проводяться ко-жні 10 днів шляхом перерахування коштів на рахунки Підприємства та Перевізника.
Протокол розбіжностей від 24.03.2016р. підписаний Відповідачем 17.05.2016р. із застере-женням про акт врегулювання.(арк.справи 14-16, 17-30, 31-33, 57, 61, 64, 86-90, 136, 140).

Судом першої інстанції встановлено і стверджується матеріалами справи, що 11.04.2016р. на адресу Позивача надійшов лист від Відповідача з пропозицією підписати додаткову угоду до ді-ючого договору про надання автостанційних послуг №312/15 від 01.07.2015р., яка передбачала змі-ну розділу « 1» в частині збільшення маршрутів, право на перевезення по яких надано договорами №2319, №2328, №2336, №2362, №2376 про організацію перевезень пасажирів від 25.02.2016р. До-даткову угоду Позивач не підписав, натомість 27.04.2016р. повторно направив на адресу Відпові-дача протокол розбіжностей до проекту договору про надання автостанційних послуг №312/16 від 01.03.2016р. для остаточного врегулювання окремих умов договору. Отримавши протокол розбіж-ностей, Відповідач погодився із частиною запропонованих Підприємцем умов, щодо решти умов надіслав акт врегулювання від 16.05.2016р. до протоколу розбіжностей від 24.03.2016р.(арк.спра-ви 35-37, 85).

Акт врегулювання який надійшов на адресу Позивача 20.05.2016р. перевізником-Позива-чем підписаний не був.(арк.справи 34-39, 85-90).

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до акту від 16.05.2016р. Відповідач пого-дився з пунктами 2.16, п.4, п.4.1, п.5.5 в редакції Позивача, проте, п.3.6.2 та п.4.3.4 залишив в редак-ції проекту договору, а п.4.4 в редакції Позивача Відповідач доповнив ще одним реченням.

Вважаючи, що між сторонами залишились неврегульованими три пункти, а саме п.3.6.2, п. 4.3.4 і п.4.4 Позивач звернувся із позовом, в якому просив господарський суд укласти договір про надання автостанційиих послуг №312/16 від 01.03.2016р. в його редакції.

Матеріалами справи стверджується, що господарський суд Волинської області ухвалою від 10.06.2016р. прийняв позов Підприємця до розгляду і порушив провадження у справі №903/405/16, а ухвалою від 09.08.2016р. залучив до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє само-стійних вимог на предмет спору на стороні Позивача Департамент інфраструктури та туризму Во-линської обласної державної адміністрації.(арк.справи 1, 72).

Перевіривши дотримання місцевим судом вимог чинного законодавства при винесенні ос-каржуваної ухвали, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга безпідставна, однак ухвала підля-гає скасуванню, з огляду на наступне:

Предметом даного спору є врегулювання розбіжностей до договору послуг.

Частина 2 ст.20 ГК України, яка кореспондується з положенням ст.16 ЦК України, встанов-лює, що права та законні інтереси субєктів господарювання та споживачів захищаються, зокрема, шляхом установлення, зміни і припинення господарських правовідносин.

Відповідно до частини 1 статті 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду, згідно з встановленою підвідом-чістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запо-бігання правопорушенням.

Стаття 33 ГПК України встановлює обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Тобто, в силу статтей 22, 33 ГПК України, позивачами є підприємства та організації, що по-дали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу. Юридична заінтересованість позивача в судовому процесі зобо-вязує його довести як наявність спірних матеріальних відносин, так і ту обставину, що саме на даного відповідача має бути покладена відповідальність за порушення матеріального права.

Так, звертаючись із позовом Підприємець вважає своє право порушеним неправомірними діями Відповідача, які полягають у небажанні останнього врегулювати розбіжності, які виникли при укладенні договору про надання автостанційних послуг.

Місцевий господарський суд вірно встановив, що відносини сторін регулюються Закону Ук-раїни «Про автомобільний транспорт» (надалі в тексті Закон), згідно ч.1 ст.32 якого, відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загаль-ного користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Предметом договору автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, з власниками автостанцій є надання послуг та виконання робіт, повязаних з відправленням і прибуттям пасажирів (ч.2 ст.32 Закону).

Відповідно до ч.3 ст.32 Закону, власники автостанцій зобовязані укласти договір з автомо-більним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами міс-цевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користу-вання чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговуван-ня маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Згідно п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затвердже-них постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. №176 (надалі в тексті Правила), перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму догово-ру затверджує Міністерство інфраструктури.

В п.5.3 Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та звязку України від 27.09.2010р. №700, зареєстрованого в Міністерстві юстиції Ук-раїни 10.11.2010р. за №1068/18363 (надалі в тексті Порядок) також зазначено, що власник зобо-вязаний укласти з перевізником договір про надання послуг автостанції за наявності у перевізни-ка договору про організацію перевезень ті автомобільних маршрутах загального користування з Радою міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією або дозволу Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті на перевезення паса-жирів на маршруті загального користування, розкладом руху якого передбачено заїзд на автостан-цію власника.(пункт 5.3 розділу V в редакції Наказу Міністерства інфраструктури №923 від 05.11. 2013р.).

Враховуючи положення вищевикладених норм чинного законодавства, суд першої інстан-ції дійшов вірного висновку, що укладення договору про надання автостанційних послуг є обовяз-ковим для сторін у справі, а в силу ст.187 ГК України спори, що виникають при укладанні госпо-дарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обовязковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

При цьому, зміст договору згідно ч.1 ст.628 ЦК України становлять (пункти), визначенні на розсуд сторін і погоджені ними та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного зако-нодавства.

Особливості укладення типових договорів встановлено статтею 184 ГК України. Так, укла-дення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення до-говору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору. Аналогічні положення містить ст.630 ЦК України.

Колегія суддів звертає увагу, що правило розгляду пропозицій протягом 20-ти днів, вста-новлене ч.ч. 5, 7 ст.181 ГК України є обовязковим при вирішенні спору та дослідженні судом обс-тавин. Матеріалами справи стверджено, що після отримання 25.03.2016р. протоколу розбіжностей Відповідач до суду у двадцятиденний строк не звернувся, а тому вважається, що Відповідач прий-няв пропозиції Позивача. Отже договір є укладеним в редакції протоколу розбіжностей Позивача від 24.03.2016р.

Дійшовши зазначеного висновку, суд першої інстанції однак не дослідив і не встановив мо-менту укладення договору, а закінчив розгляд ухвалою про припинення провадження у справі з під-став п.11 ч.1 ст.80 ГПК України вважаючи, що предмет спору відсутній.(арк.справи 100-зворот).

Проте, висновку про відсутність предмета спору, колегія суддів апеляційного суду не поді-ляє, огляду на таке:

Припинення провадження у справі це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у звязку з виявленням після порушення провадження у справі обста-вин, з якими закон повязує неможливість судового розгляду справи. Припинення провадження у справі не допускає повторного звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав. При цьому, процесуальним законодавством, а саме п.11 ч.1 ст.80 ГПК України встановлено як підставу припинення провадження у справі відсутність пред-мета спору.

Припинення провадження у справі на підставі пункту 11 частини 1 статті 80 ГПК України можливе лише за умов припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, зни-щення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у звязку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Оскільки, моментом укладення сторонами у справі договору в редакції протоколу розбіж-ностей Позивача є наступний день після спливу 20-ти денного строку, тобто 15.04.2016р., а Пози-вач звернувся до суду по спливу майже двох місяців 09.06.2016р. підстави для припинення прова-дження відсутні, тому припинення провадження у справі на підставі застосованої місцевим судом норми ГПК України можливе лише в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення ос-таннього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до пору-шення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припи-нення провадження у справі (п.4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального ко-дексу України судами першої інстанції»).

При цьому, надання Підприємцеві для підписання акту врегулювання від 16.05.2016р.(арк. справи 39) суперечить приписам ч.ч. 5, 7 ст.181 ГК України і не призводить до врегулювання пе-реддоговірного спору.

Відтак, з огляду на наведені приписи законодавства та обставини справи недослідження су-дом першої інстанції обставин справи щодо моменту укладення спірного договору і висновок про припинення провадження у справі є необґрунтованими та свідчать про усунення господарським судом Волинської області від розгляду справи, що зумовлює скасування ухвали від 22.08.2016р.

При цьому, в силу частини 7 статті 106 ГПК України, суд апеляційної інстанції, у разі скасу-вання ухвали про припинення провадження, передає справу до місцевого господарського суду для розгляду по суті.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім пе-реконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на встановлені Рівненським апеляційним господарським судом обставини в сукуп-ності доводи Скаржника, зазначені в апеляційній скарзі, не визнаються апеляційним судом обґ-рунтованими, однак рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню згідно п.4 ч.1 ст.104 та п.7 ч.1 ст.106 ГПК України через неправильне застосування норм процесуального права з передачею справи на розгляд місцевого господарського суду.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 80, 99, 101, 103, 104, 105, 106 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємс-тво автобусних станцій» на ухвалу господарського суду Волинської області від 22.08.2016 року у справі №903/405/16 залишити без задоволення.

2. Ухвалу суду першої інстанції скасувати.

3. Справу №903/405/16 повернути до господарського суду Волинської області для розгляду.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 Господарського процесуального кодексу України.

Головуючий суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.

Суддя Мельник О.В.