РІШЕННЯ

04.10.2016Справа №925/883/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участі секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглянув у відкритому судовому засіданні

справу № 925/883/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс», м. Київ,

до Управління державної казначейської служби України у Чорнобаївському районі Черкаської області, смт. Чорнобай, і Державної казначейської служби України, м. Київ,

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Чорнобаївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, смт. Чорнобай,

про стягнення 141 148,72 грн.,

без участі представників учасників процесу, у зв'язку з їх неявкою.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Ніко-Тайс» (далі - Товариство) звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Управління державної казначейської служби України у Чорнобаївському районі Черкаської області (далі - Управління), третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Чорнобаївський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (далі - Відділ) про стягнення 141 148,72 грн. в рахунок відшкодування втрат (збитків) завданих Відділом у зв'язку із неналежним, необ'єктивним та несвоєчасним виконанням рішення Господарського суду Київської області від 05.02.2013 у справі № 6/138-12.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 03.08.2016 було порушено провадження у справі № 925/883/16 та призначено судовий розгляд на 23.08.2016.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 23.08.2016 розгляд справи відкладено на 06.09.2016.

Ухвалою Господарського суду Черкаської області від 06.09.2016 було залучено до участі у справі у як іншого відповідача Державну казначейську службу України (далі - ДКС; Служба) та ухвалено передати матеріали справи № 925/883/16 за підсудністю до Господарського суду міста Києва в порядку статей 15, 17 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

За результатами автоматичного розподілу справу № 925/883/16 передано судді Курдельчуку І.Д. для розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2016 прийнято справу № 925/883/16 до свого провадження та призначено до розгляду на 04.10.2016.

30.09.2016 Відділ подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на відсутність підстав для задоволення позову.

04.10.2016 позивач подав суду супровідний лист до якого додано копію постанови Львівського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 зі справи № 914/1320/16.

Представники учасників процесу у судове засідання 04.10.2016 не з'явилися; про причини неявки суд не повідомили; вимоги ухвали суду не виконали.

Ухвала Господарського суду міста Києва була надіслана учасникам процесу на адреси, зазначені у позовній заяві та у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, що також підтверджується відмітками канцелярії на звороті такої ухвали та рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень.

У підпункті 3.9.2 пункту 3.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) зазначено, що, розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Господарський суд визнав наявні в матеріалах справи документи достатніми для вирішення спору та відповідно до статті 75 ГПК України розглянув справу за наявними в ній матеріалами.

У судовому засіданні 04.10.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 05.02.2013 зі справи №6/138-12 за позовом Товариства до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю імені Устименка (далі - СГТОВ) та товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп» (далі - ТОВ «ПК Трейдсервісгруп») про стягнення коштів, позовні вимоги задоволено.

21.02.2013 на виконання вказаного рішення Господарським судом Київської області було видано наказ, відповідно до якого із СГТОВ та ТОВ «ПК Трейдсервісгруп» солідарно стягнуто на користь Товариства 7 324,44 грн. 3% річних, 12 000 грн. витрат на адвокатські послуги та 4 269,23 грн. судового збору.

Також, 21.02.2013 було видано наказ, відповідно до якого із СГТОВ стягнуто на користь Товариства 170 565,85 грн. боргу та 35 571,42 грн. втрат від інфляції.

Постановою Відділу від 27.05.2014 відкрито виконавче провадження №43496610 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 21.02.2013 щодо стягнення із СГТОВ на користь Товариства 23 593,67 грн.

На думку позивачу, у зв'язку із неналежним виконанням рішення суду йому було завдано шкоди, яка полягає у нарахуванні 14 337,24 грн. 3 % річних і 126 811,48 грн. втрат від інфляції.

Товариством визначено як відповідачів Управління та Службу, саме до вказаних осіб позивачем заявлені позовні вимоги.

Суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з такого.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 20.08.2015 зі справи № 6/138-12 скаргу Товариства на бездіяльність Відділу у виконавчому провадженні №43496673 та №43496910 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 21.02.2013 задоволено та визнано бездіяльність Відділу у виконавчому провадженні №43496673 та №43496910 протиправною та незаконною.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 30.05.2016 зі справи № 6/138-12 скаргу Товариства на бездіяльність Відділу у виконавчому провадженні №43496673 та №43496910 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 21.02.2013 задоволено та визнано бездіяльність Відділу у виконавчому провадженні №43496673 та №43496910 протиправною та незаконною.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Так, ухвалами від 20.08.2015 та 30.05.2016 зі справи № 6/138-12 встановлено, зокрема, таке:

- 27.05.2014 було відкрито виконавче провадження № 43496673 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 21.02.2013 у справі № 6/138-12 про стягнення із СГТОВ на користь Товариства заборгованості у сумі 206 137,27 грн., а відповідно до постанови Відділу від 27.05.2014 було відкрито виконавче провадження № 43496610 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 21.02.2013 у справі № 6/138-12 про стягнення із СГТОВ на користь Товариства заборгованості у сумі 23 593,67 грн.;

- відповідно до постанов Відділу від 24.06.2015 зазначені вище накази Господарського суду Київської області від 21.02.2013 у справі № 6/138-12 були повернуті стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (далі - Закон);

- водночас, судом встановлено, що будь-яких дій у виконавчих провадженнях № 43496673 та № 43496910 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 21.02.2013 у справі № 6/138-12 Відділом не здійснювалось, оскільки виконавчі дії, на які у своїх запереченнях посилався Відділ, згідно наданих ним копій постанов були здійснені в інших виконавчих провадженнях;

- натомість доказів здійснення примусового виконання Відділом наказів Господарського суду Київської області від 21.02.2013 у справі № 6/138-12 у виконавчих провадженнях № 43496673 та № 43496910 до матеріалів справи не надано;

- державним виконавцем Відділу необґрунтовано та безпідставно винесено постанови від 30.03.2016 про закінчення виконавчих проваджень № 43496673 та № 43496910 щодо примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 21.02.2013 зі справи № 6/138-12 на підставі пункту 13 частини першої статті 49 Закону, оскільки стягувач не був своєчасно повідомлений про відновлення виконавчого провадження та необхідність надання оригіналу виконавчого документа до виконавчої служби; доказів протилежного до матеріалів справи не надано.

Отже, Господарським судом Київської області було встановлено, що Відділ не вживав належних та об'єктивних заходів щодо виконання рішення суду у визначений Законом строк.

Разом з тим, позивачем пред'явлені позовні вимоги до Управління та ДКС, що не підлягають задоволенню, виходячи з такого.

Відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Позивач документально підтвердив бездіяльність саме Відділу у процесі виконання рішення зі справи № 6/138-12.

Відповідно до пункту 12 постанови пленуму від 17.10.2012 № 12 Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України «Про державну виконавчу службу», статті 87 Закону, статті 1174 ЦК України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України, і враховуючи викладене в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 № 02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 № 04-5/239), зокрема в пункті 9 цього роз'яснення.

Разом з тим, у пункті 9 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 № 02-5/215 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 № 04-5/239) зазначено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення, слід враховувати, що згідно зі статтею 85 Закону на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду. Отже, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Відповідно до частини третьої статті 11 Закону шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, при вирішенні зазначених спорів господарському суду слід залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами, як іншого відповідача.

Відповідно до частини першої статті 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Отже, вимоги заявлені до Служби та Управління не підлягають задоволенню, оскільки відповідачі є органами відповідальними за виконання рішення щодо стягнення з державного органу присудженого до стягнення та по суті виконують функції банку.

Що ж до заявлених до стягнення сум 3 % річних та втрат від інфляції, то слід вказати таке.

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відповідно до пункту 1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Разом з тим, заявляючи позов Товариство вказує на те, що йому було завдано шкоди невиконанням рішення суду, що полягала у бездіяльності органу державної влади.

Згідно із частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною другою статті 224 ГК України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно зі статтею 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Таким чином, стягнення збитків є видом цивільно-правової відповідальності.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини та встановлення заходів, вжитих стороною для одержання такої вигоди.

Слід довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки.

Наведеної правової позиції дотримується Верховний Суд України при здійсненні касаційного перегляду судових рішень у справах про відшкодування збитків (постанова Верховного Суду України від 30.05.2006 зі справи № 42/266-6/492).

У випадку заподіяння шкоди органами державної влади, вона відшкодовується незалежно від їх вини.

Таким чином, для вирішення питання щодо покладення збитків у даному випадку необхідно встановити наявність причинно-наслідкового зв'язку між її діями та збитками.

Позивачем не підтверджено, що втрати від інфляції та 3 % річних є збитками чи шкодою та мають бути відшкодовані у порядку статті 1173 ЦК України.

Слід зазначити, що Товариство має право звернутися з відповідним позовом про стягнення вказаних сум з боржника, який добровільно не виконує рішення суду.

Правова природа 3 % річних і втрат від інфляції полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) саме від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Втрати від інфляції та 3 % річних не є шкодою у розумінні статті 1173 ЦК України.

Саме на позивачеві лежить тягар доказування тих обставин, на які він посилається, заявляючи позовні вимоги.

Відповідно до частини першої статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (частина друга статті 32 ГПК України).

Відповідно до пункту 2.3 Постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Позивач не подав суду належних та допустимих доказів (у розумінні статі 32 ГПК України) наявності обставин та підстав для задоволення позовних вимог.

З огляду на наведене у позові слід відмовити.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 18.10.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук