ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Справа № 914/4003/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Кузя В.Л. Скрипчук О.С.

розглянув апеляційні скарги публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго м. Львів та публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м. Київ

на рішення господарського суду Львівської області від 11.05.2016р.

у справі № 914/4003/15

за позовом: публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України м. Київ

до відповідача: публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго м. Львів

за участю третіх осіб, що не заявляють

самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача: 1) публічне акціонерне товариство Укртрансгаз м. Київ

2) публічне акціонерне товариство Вінницягаз м. Вінниця

3) публічне акціонерне товариство Івано-Франківськгаз м. Івано-Франківськ

про стягнення 213 796 598, 40 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: не зявився;

від відповідача: ОСОБА_1 за довіреністю №28 від 28.12.2015р.;

від третьої особи-1: ОСОБА_2 за довіреністю від 28.12.2015 р.;

від третьої особи-2: не зявився;

від третьої особи-3: не зявився.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 11.05.2016 р. (у складі колегії суддів: головуючого судді В.М.Пазичева, суддів С.М. Коссака, П.Т. Манюка) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ПАТ «ДТЕК Західенерго» на користь ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» 21 767 791, 05 грн. інфляційних втрат, 9 877 111, 01 грн. пені, 737 233, 13 грн. 3% річних, штраф 7% в розмірі 3 602 572, 25 грн. та 35 687, 49 грн. судового збору. В решті частині позовних вимог відмовлено.

Рішення суду в частині відмови у позові щодо стягнення боргу на суму 63 338 881,36 грн. мотивоване тим, що уклавши договір про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу. Рішення суду в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат, пені, 3 % річних та штрафу обґрунтоване тим, що сума основного боргу за договором в розмірі 73 521 882, 74 грн. була оплачена відповідачем до моменту укладення договору про організацію взаєморозрахунків і з простроченням такої оплати. В частині зменшення штрафу та пені на 30% рішення суду мотивоване наявністю підстав, визначених ст.231 ГК України.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо стягнення штрафних санкцій, а саме: пені 13 539 483, 35 грн. та 7% штрафу у сумі 5 977 681, 24 грн., в цій частині прийняти нове рішення, яким стягнути відповідні штрафні санкції. Апелянт посилається на невиконання судом першої інстанції вимог ч. 1 ст. 233 Господарського кодексу України, а саме обов'язку суду дослідити не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу, тобто суд при вирішенні питання стосовно зменшення розміру штрафних санкцій повинен врахувати майновий стан боржника і кредитора. Натомість, судом першої інстанції не враховано інтереси позивача.

Відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції в частині стягнення 21 767 791, 05 грн. інфляційних втрат, 9 877 111, 01 грн. пені, 737 233, 13 грн. 3% річних, штраф 7% в розмірі 3 602 572, 25 грн. та 35 687, 49 грн. судового збору, прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що місцевим господарським судом не було надано оцінку клопотанню відповідача про зупинення провадження у справі. Крім цього, скаржник зазначає, що п.7.2 договору, який передбачає стягнення штрафних санкцій на момент прийняття рішення припинив свою дію, а відтак, стягнення з відповідача штрафних санкцій є безпідставним.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційних скарг, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом, 23.12.2014 р. між ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та ПАТ «ДТЕК Західенерго» укладено договір № 3-1-2014/061-ПР купівлі-продажу природного газу.

Відповідно до п. п. 1.1, 6.1, 7.2, 9.3 вказаного договору, продавець зобов'язується передати покупцеві природний газ, для власних потреб, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити природний газ в обсязі, на умовах цього договору.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% оплати вартості обсягів газу в термін до 14 числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору, продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання пункту 6.1 цього договору, він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 (тридцять) днів додатково сплатити штраф у розмірі 7(семи) відсотків від суми простроченого платежу.

Строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

В подальшому між сторонами, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. № 375 було укладено договори про організацію розрахунків, а саме: договір

№ 189/375-в від 03.12.2015 р.; договір № 448/375-в від 16.12.2015 р.; договір № 117/375-в від 30.11.2015 р.; договір № 363/375-в від 11.12.2015 р.; договір № 220/375-в від 07.12.2015 р.; договір № 362/375-в від 11.12.2015 р.; договір № 190/375-в від 03.12.2015 р.

Предметом цих договорів є організація проведення сторонами взаєморозрахунків за субвенцію з державного бюджету місцевим бюджетам, визначеною пунктом 16 статті 14 та статтею 32 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік», відповідно до порядку та умов надання у 2015 році субвенцій з Державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам, централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з центрального водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. № 375.

Умовами зазначених договорів передбачено надання державою коштів на погашення заборгованості, а також змінено порядок і строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору № 3-1-2014/061-ПР купівлі-продажу природного газу, укладеному між позивачем та відповідачем.

За змістом кожного із договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобов'язалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій із погашення заборгованості відповідно до договору, а також засвідчили, що, після виконання договору, сторони не мають одна до одної жодної претензії стосовно його предмета.

Як підтверджується матеріалами справи, на виконання договорів про організацію розрахунків відповідач сплатив позивачу всі суми, які передбачались цими договорами в повному обсязі, що підтверджується платіжними дорученнями: № 1 від 18.12.2015 р.; № 8 від 18.12.2015 р.; № 10 від 21.12.2015 р.; № 2 від 12.12.2015 р.; № 11 від 23.12.2015 р.; № 12 від 23.12.2015 р.; № 15 від 28.12.2015 р. На загальну суму 63338 861,36 грн.

При прийнятті постанови суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Згідно ст.ст.655,692 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ст. ст. 610, 611, 612, 625 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Боржник вважається таким, що прострочив виконання зобовязання, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на таке.

Відповідно до ч.1 ст.8, ч.ч.5,6 ст.20 Закону України «Про теплопостачання», державна підтримка у сфері теплопостачання надається відповідно до обсягів коштів, передбачених законом про Державний бюджет України та місцевими бюджетами на відповідний рік, а також коштів на проведення науково-дослідних робіт з удосконалення систем теплопостачання та енергозбереження.

Тарифи повинні враховувати повну собівартість теплової енергії і забезпечувати рівень рентабельності не нижче граничного рівня рентабельності, встановленого Кабінетом Міністрів України за поданням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері житлово-комунального господарства. У разі якщо тимчасово тариф на теплову енергію встановлено нижче її собівартості з урахуванням граничного рівня рентабельності, то орган, яким установлено цей тариф, повинен передбачити механізми компенсації цієї різниці в порядку, встановленому законодавством.

Відповідно до п.16 ст.14, ст.32 Закону України «Про державний бюджет на 2015 рік»,

перерахування субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Постановою Кабінету Міністрів України від 04.06.2015 р. № 375 затверджено Порядок та умови надання у 2015 році субвенції місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання, водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, яка виникла у звязку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання, водовідведення, опалення та постачання гарячої води тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування.

Відповідно до п.3 вказаного Порядку, для проведення розрахунків з погашення заборгованості є договір про організацію взаєморозрахунків, який укладається підприємствами, що виробляли, транспортували та постачали теплову енергію, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, послуги з централізованого водопостачання і водовідведення населенню та/або іншим підприємствам централізованого питного водопостачання та водовідведення, які надають населенню послуги з централізованого водопостачання та водовідведення (далі - надавачі послуг), та іншими учасниками розрахунків з погашення заборгованості (далі - учасники розрахунків), у тому числі у разі заміни сторони у зобовязанні під час здійснення розрахунків за електричну енергію та природний газ, згідно з довідкою, що підтверджує наявність в учасників розрахунків кредиторської та/або дебіторської заборгованості на дату укладення такого договору.

Проаналізувавши положення вказаного Порядку, умови, зміст договору про організацію взаєморозрахунків, та норми законодавства, зокрема, ст.ст.610, 614 Цивільного кодексу України, суд першої інстанції обґрунтовано відхилив вимоги позивача про стягнення з відповідача 63 338 881,36 грн., оскільки договорами про організацію взаєморозрахунків передбачалося не лише надання державою коштів на погашення вказаної заборгованості, але й змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі договору купівлі-продажу природного газу.

Так, за змістом умов вищезгаданих договорів про організацію взаєморозрахунків сторони зобовязалися не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору; перерахувати кошти наступній стороні. Договори не передбачали можливості існування між сторонами інших грошових зобовязань та підстав для інших грошових вимог.

Одночасно, колегія суддів погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що оскільки сума основного боргу за договором № 3-1-2014/61-ПР купівлі-продажу природного газу від 23.12.2014 р. в розмірі 63 521 882,74 грн. була оплачена відповідачем до моменту укладення між сторонами договорів про організацію взаєморозрахунків, однак з простроченням, позивач має право для нарахування пені, штрафу, інфляційних та 3% річних.

Перевіривши розрахунок вищезазначених сум за період заборгованості з 17.02.2015 р. по 18.06.2015 р., судова колегія вважає правомірним висновок місцевого господарського суду про те, що обґрунтованими є позовні вимоги в частині стягнення 21767791, 05 грн. інфляційних втрат, 14 110 158,59 грн. пені, 737233,13 грн. 3% річних, 5 146 531, 79 грн. 7% штрафу.

Одночасно, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до п. 1 ст.233 ГК України, суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно ч.3 ст.551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника. Вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, які підлягають стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен з'ясувати наявність значного перевищення розміру неустойки перед розміром збитків, а також об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

При прийнятті рішення судом першої інстанції, з чим погоджується суд апеляційної інстанції, враховано ступінь вини відповідача у виникненні спору, причини неналежного виконання зобовязання, факт добровільного виконання відповідачем своїх зобовязань зі сплати коштів за поставлений позивачем природний газ, матеріальні інтереси обох сторін, а також те, що відповідач є енергогенеруючою компанією і прибуток отримує саме від виробництва електроенергії, однак ГП «Енергоринок» має борг у розмірі 1,8 млрд. грн. за електроенергію, вироблену відповідачем. При цьому, у відповідача існує значна кредиторська заборгованість (більше 2,5 млрд. грн.), що підтверджується фінансовими документами.

А тому, враховуючи принцип справедливості та розумності, а також інтереси обох сторін, суд апеляційної інстанції вважає, що зменшення стягнення пені та штрафу з відповідача на 30 % є обґрунтованим.

Щодо клопотання апелянта про призначення судової економічної експертизи у звязку з прийняттям Кабінетом Міністрів України розпорядження № 670р від 20.05.2015 р. «Про порядок розрахунків за спожитий природний газ виробниками електричної енергії, які використовують природний газ для її виробництва», необхідно зазначити таке.

Призначення і проведення судової експертизи врегульовано ст. 41 Господарського процесуального кодексу України, згідно з ч. 1 якої для роз'яснення питань, що виникають під час вирішення господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Зупинення провадження у справі у зв'язку з призначенням господарським судом судової експертизи є правом суду, а не його обов'язком. При цьому судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування або наявні у справі докази є суперечливими. Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму №4 від 23.03.2012р. «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

Згідно ст.ст. 627, 629, 651 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, твердження відповідача про відсутність підстав для притягнення його до відповідальності за порушення оплати за договором з посиланням на вищезазначене розпорядження Кабінету Міністрів України є безпідставними, оскільки враховуючи принцип свободи договору та обовязковості його виконання, таке розпорядження є тільки підставою для розгляду сторонами питання про внесення змін у договір у встановленому законодавством порядку. Однак, докази внесення змін до умов договору в матеріалах справи відсутні, а отже, і відсутні підстави для звільнення відповідача від відповідальності за прострочення оплати за газ, встановленої договором.

За таких обставин, у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для призначення судової економічної експертизи.

Щодо тверджень відповідача про ненадання судом першої інстанції оцінки його клопотанню про зупинення провадження у справі, судова колегія зазначає таке.

Статтею 79 ГПК України встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Зокрема, відповідно до ч.1 вказаної статті, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі.

Враховуючи те, що суд вправі самостійно здійснити тлумачення умов договору, результати розгляду справи № 910/7054/16 ніяким чином не впливають на встановлення істотних обставин справи у даній справі.

Разом з тим, судова колегія звертає увагу на те, що станом на дату прийняття постанови у даній справі, рішення господарського суду міста Києва області у справі № 910/7054/16 від 16.06.2016 р. про відмову у задоволенні позовних про тлумачення змісту правочину набрало законної сили.

Ст.104 ГПК України встановлює вичерпний перелік підстав для скасування чи зміни рішення суду у звязку з порушенням норм процесуального права.

При цьому, якщо порушення норм процесуального права не підпадає під ознаки, зазначені у пунктах 1 - 7 частини третьої статті 104 ГПК, господарський суд оцінює порушення норм процесуального права, виходячи з конкретних обставин справи та приписів частини другої зазначеної статті ГПК. Так само не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїй постанові №7 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України»).

З огляду на вищезазначене, колегія суддів погоджується з твердженнями відповідача про те, що місцевим господарським судом не було надано оцінку клопотанню про зупинення провадження у справі, однак, враховуючи вищевикладене, такі обставини не є підставою для скасування рішення суду.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржниками не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційних скаргах.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 11.05.2016 р. у справі

№ 914/4003/15 залишити без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в господарський суд Львівської області.

Головуючий-суддя Матущак О.І.

Судді Кузь В.Л.

ОСОБА_3