КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Справа№ 910/14157/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Коршун Н.М.

Дикунської С.Я.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Кубрак Я.А. (довіреність б/н від 04.04.2016 р.)

від відповідача 1 - не з'явився

від відповідача 2 - Лавріненко І.А. (довіреність б/н від 18.06.2016 р.)

від третьої особи - не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська торгівельно-промислова група «Спеценергомаш»

на ухвалу господарського суду міста Києва від 04.08.2016 р.

у справі №910/14157/16 (суддя Морозов С.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Хімнафтомашпроект»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Екс-Райт»

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська торгівельно-промислова група «Спеценергомаш»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Верповська Олена Володимирівна

про визнання недійсним договору

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 04.08.2016 р. заяву позивача про забезпечення позову у справі №910/14157/16 задоволено частково.

З метою забезпечення позову, до вирішення спору по суті та набранням рішенням у даній справі законної сили, заборонено органам державної реєстрації прав (державним реєстраторам) вчинення дій, пов'язаних з державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно, яке належить ПАТ «Хімнафтомашпроект» на підставі Свідоцтва про право власності №976-В від 23 грудня 2011 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА), а саме:

- нерухоме майно (нежитлова нерухомість): нежилі приміщення площею 2684,40 кв.м. (літера А), в тому числі: з №1 по №4, з №6 по №9 (групи приміщень №16), №№ 1,1, II (групи приміщень №4), з №1 по №31, №І (групи приміщень №11), №1 по №31, №І (групи приміщень №12), №1 по №34, №І (групи приміщень №13), №1 по №28, №І (групи приміщень №14), №1 по №25, №І (групи приміщень №16А);

- нежилі приміщення площею 3365,30 кв.м. (літера А1), в тому числі: з №1 по №17 (групи приміщень №8), №І Підвалу, №1 по №16 (групи приміщень №1), №І Першого Поверху, №1 по №23 (групи приміщень №2), №І Другого Поверху, №1 по №23 (групи приміщень №3), №І третього поверху, №1 по №22 (групи приміщень №4), №І четвертого поверху, №1 по №26 (групи приміщень №5), № І, II, III п'ятого поверху, №1 по №19 (групи приміщень №6), № І, II шостого поверху, №1 по №21 (групи приміщень №7), № І, II сьомого поверху, загальною площею 6049,70 кв.м., які розташовані м. Київ, бульвар Лесі Українки, 34.

З метою забезпечення позову, до вирішення спору по суті та набранням рішенням у даній справі законної сили, заборонено Товариству з обмеженою відповідальністю «Українська торгівельно-промислова група «Спеценергомаш» вчиняти будь-які дії, пов'язані з проведенням державної реєстрації прав на нерухоме майно, яке належить ПАТ «Хімнафтомашпроект» на підставі Свідоцтва про право власності №976-В від 23 грудня 2011 року, виданого Головним управлінням комунальної власності м. Києва виконавчого органу КМР (КМДА), а саме:

- нерухоме майно (нежитлова нерухомість): нежилі приміщення площею 2684,40 кв.м. (літера А), в тому числі: з №1 по №4, з №6 по №9 (групи приміщень №16), №№ 1,1, II (групи приміщень №4), з №1 по №31, №І (групи приміщень №11), №1 по №31, №І (групи приміщень №12), №1 по №34, №І (групи приміщень №13), №1 по №28, №І (групи приміщень №14), №1 по №25, №І (групи приміщень №16А);

- нежилі приміщення площею 3365,30 кв.м. (літера А1), в тому числі: з №1 по №17 (групи приміщень №8), №І Підвалу, №1 по №16 (групи приміщень №1), №І Першого Поверху, №1 по №23 (групи приміщень №2), №І Другого Поверху, №1 по №23 (групи приміщень №3), №І третього поверху, №1 по №22 (групи приміщень №4), №І четвертого поверху, №1 по №26 (групи приміщень №5), № І, II, III п'ятого поверху, №1 по №19 (групи приміщень №6), № І, II шостого поверху, №1 по №21 (групи приміщень №7), № І, II сьомого поверху, загальною площею 6049,70 кв.м., які розташовані м. Київ, бульвар Лесі Українки, 34.

В іншій частині в задоволенні заяви відмовлено.

Не погоджуючись з винесеною ухвалою суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Українська торгівельно-промислова група «Спеценергомаш» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу господарського суду міста Києва від 04.08.2016 р. про забезпечення позову.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що оскаржувана ухвала винесена з грубим порушенням норм процесуального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, ухвалу залишити без змін.

Представник відповідача 2 в судовому засіданні повністю підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі, просив скаргу задовольнити, ухвалу скасувати.

Представники відповідача 1 та третьої особи в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку ухвали суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників відповідача 1 та третьої особи.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами від 05.09.2016 р., 19.09.2016 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідача 1 та третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 2, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

В обґрунтування заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, позивач зазначає, що предметом договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 25.04.2016 р., вимогу про визнання недійсним якого заявлено в даній справі, є нежиле приміщення загальною площею 6049,70 кв.м., яке є власністю позивача та згідно Іпотечного договору №З_01Ю/6 від 21.03.2013 р. забезпечені вимоги ПАТ «Південкомбанк» до ТОВ «Фінансовий дім «Інвестиційний союз» за Кредитним договором №80К-01Ю від 10.04.2012 р., ТОВ «Ресурс-Транзит» за Кредитним договором №85К-01Ю від 31.08.2012 р. позивач не є позичальником у зазначених кредитних договорах. Однак, позивачу достеменно відомо, що відповідач 2 намагається набути право власності на нежиле приміщення загальною площею 6049,70 кв.м., яке є власністю позивача, оскільки 19.07.2016 р. позивач отримав від відповідача 2 повідомлення-вимогу про сплату боргу за кредитними договорами, за якими позивач не є позичальником та яким повідомлено, що у випадку невиконання даної вимоги буде звернене стягнення на нерухоме майно шляхом набуття права власності на нього. Водночас позивач зазначає, що відповідач-2 взагалі не може бути кредитором позивача, з приводу чого ним подана позовна заява у цій справі. Обґрунтовуючи вимоги заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, позивач також зазначає, що її незадоволення фактично не забезпечить виконання рішення у спорі за його позовною заявою.

В оскаржуваній ухвалі суду першої інстанції зокрема зазначено, що за Договором про відступлення прав за іпотечними договорами від 25.04.2016 р., відповідач 2 набув прав іпотекодержателя вказаного нерухомого майна. Позовні вимоги у цій справі обґрунтовані позивачем тим, що відповідач 2 не може бути новим кредитором за таким договором відступлення, а отже не може набути прав іпотекодержателя, оскільки він не відповідає вимогам законодавства щодо суб'єктного складу цих правовідносин. З урахуванням положень ст. 216 ЦК України, наслідком визнання недійсним Договору про відступлення прав за іпотечними договорами від 25.04.2016 р. буде необхідність відновлення у сторін цього договору прав, які існували до його укладення, тобто права іпотекодержателя за іпотечним договором №З_01Ю/6 від 21.03.2013 р. будуть відновлені за відповідачем 1, а відповідач 2 буде мати право на повернення сплачених за таке відступлення права вимоги грошових коштів та позбавиться прав іпотекодержателя. Тому, суд першої інстанції дійшов висновку, що невжиття заявлених позивачем заходів забезпечення позову може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду у цій справі.

Відповідно до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Частиною 1 ст. 67 ГПК України встановлено, що позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Згідно п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених ст. 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Відповідно до п. 3 вищезазначеної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК України).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Так, оцінка судом першої інстанції обґрунтованості доводів заявників щодо необхідності вжиття відповідних заходів була здійснена без перевірки розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову, про що свідчить зокрема неврахування при здійсненні зазначеної оцінки того, що у разі задоволення позовних вимог та визнання спірного договору недійсним жодних дій, пов'язаних з його виконанням не може бути вчинено. У зв'язку з цим відсутні й підстави для майбутнього утруднення виконання рішення суду. Аналогічна правова позиція, наведена в постановах Вищого господарського суду України від 24.06. 2015 р. у справі № 909/177/15 та від 09.06. 2015 р. у справі № 925/2356/14.

Виходячи з аналізу предмета позову, у сторін по справі наявний немайновий спір, що кореспондуючись з положеннями п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 16 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» та приписами ст. 66 ГПК України, дозволяє дійти висновку про недоцільність вжиття заходів до забезпечення позову у цих правовідносинах, оскільки вказане рішення не підлягає виконанню.

Отже, незалежно від результатів вирішення господарським судом спору у даній справі, видача наказу та примусове виконання рішення за вищевказаними позовними вимогами не провадиться, оскільки право позивача захищається шляхом визнання факту, а не передачі майна чи вчинення певних дій.

Разом із тим саме лише посилання позивача в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для її задоволення.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що вжиття заходів до забезпечення позову з підстав, викладених в оскаржуваній ухвалі, призведе до порушення збалансованості інтересів сторін, порушить вимоги чинного законодавства України щодо прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що є учасниками даного судового процесу.

З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Українська торгівельно-промислова група «Спеценергомаш» підлягає частковому задоволенню, а ухвала місцевого господарського суду скасуванню в частині задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, в іншій частині ухвалу необхідно залишити без змін.

Відповідно до ч. 7 ст. 106 ГПК України, у випадку скасування апеляційною інстанцією ухвали, справа передається на розгляд місцевого господарського суду.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 102, п. 2 ч. 1 ст. 103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст.ст. 105, 106 ГПК України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська торгівельно-промислова група «Спеценергомаш» задовольнити частково.

Ухвалу господарського суду міста Києва від 04.08.2016 р. у справі №910/14157/16 скасувати в частині задоволення заяви про вжиття заходів до забезпечення позову. В іншій частині ухвалу господарського суду міста Києва від 04.08.2016 р. у справі №910/14157/16 залишити без змін.

У задоволенні заяви Публічного акціонерного товариства «Хімнафтомашпроект» про вжиття заходів до забезпечення позову відмовити.

Справу № 910/14157/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді Н.М. Коршун

С.Я. Дикунська