РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.10.2016Справа №910/16485/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Організація дорожнього руху"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна металургійна компанія"

про стягнення 172 828,52 грн.

Представники сторін:

від позивача: Милосердов Д.М. - представник за довіреністю № б/н від 01.08.2016 р.;

від відповідача: Ледяєв С.Ю. - представник за довіреністю № 22/09 від 22.09.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Організація дорожнього руху" до товариства з обмеженою відповідальністю "Міжрегіональна металургійна компанія" про стягнення 172 828,52 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 02.08.2016 року між позивачем та відповідачем укладений усний договір на поставку продукції, що підтверджується рахунком-фактурою № СФ-0003632 від 02.08.2016 року та оплатою позивачем вказаного рахунку на суму 256 413,00 грн., відповідно до платіжного доручення № 841 від 02.02.2016 року.

Відповідачем частково поставлено товар, вартість непоставленого товару складає 129 889,00 грн., також відповідач не надав разом з продукцією відповідні сертифікати.

Позивач також зазначає, що у зв'язку з не поставкою товару він змушений був оплатити замовнику штраф 20 000,00 грн. та зазнав матеріальних затрат на закупку подібної продукції іншого постачальника на суму 22 939,52 грн.

У зв'язку з чим, позивач звернувся в суд з вимогою про стягнення з відповідача загалом 172 828,52 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 07.09.2016 року порушено провадження у справі та розгляд справи призначено на 20.09.2016 року.

У судове засідання 20.09.2016 року представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 07.09.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача виконав вимоги ухвали суду від 07.09.2016 року та подав клопотання про витребування документів.

Суд задовольнив клопотання позивача про витребування документів.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.09.2016 року розгляд справи перенесено на 10.10.2016 року.

04.10.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав заяву про виправлення описок в тексті позовної заяви.

В судове засідання 10.10.2016 року з'явились представники сторін.

Представник позивача підтримав заяву про забезпечення позову.

Представник відповідача заперечував проти даної заяви.

Суд відмовив у задоволенні заяву про забезпечення позову у зв'язку з необґрунтованістю.

Представник відповідача надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечував в повному обсязі.

Представник позивача підтримав заяву про виправлення тексту позовної заяви, подав додаткові пояснення по справі та заявив усне клопотання про призначення судової експертизи.

Представник заперечував проти клопотання позивача про призначення судової експертизи.

Суд відмовив у задоволенні клопотання позивача про призначення судової експертизи у зв'язку з необґрунтованістю.

Судом досліджено оригінали документів надані відповідачем: рахунок на оплату, довіреність на отримання ТМЦ, видаткових накладних.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч.2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пункт 1 ч.2 статті 11 ЦК України передбачає, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Згідно з ч.2 статті 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Стаття 181 ГК України передбачає загальний порядок укладання господарських договорів. Частина 1 зазначеної статті визначає, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа підписаного сторонами та скріпленого печатками. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

02.08.2016 року між позивачем та відповідачем укладений усний договір на поставку продукції, що підтверджується рахунком-фактурою № СФ-0003632 від 02.08.2016 року, оригінал якого досліджено судом, що сторонами не заперечується.

Позивач зазначає, що відповідачем частково поставлено товар, вартість непоставленого товару складає 129 889,00 грн., також відповідач не надав разом з продукцією відповідні сертифікати.

Матеріалами справи підтверджується, що відповідач поставив позивачеві товар відповідно до видаткових накладних, оригінали яких були досліджені судом, а саме:

- Видаткова накладна № РН-080801 від 08.08.2016 року на суму 54 378,40 грн.;

- Видаткова накладна № РН-100810 від 10.08.2016 року на суму 72 145,60 грн.;

- Видаткова накладна № РН-120807 від 12.08.2016 року на суму 129 889,00 грн.

Вказаний товар за вищеназваними видатковими накладними, які підписані та отримані за довіреністю № 508-16 від 05.08.2016 року, оригінал якої досліджений судом, директором позивача Милосердовим А.М.

Враховуючи те, що відповідач передав, а позивач отримав оплатив товар на підставі вищезазначених видаткових накладних, то суд вважає, що сторони уклали договір купівлі-продажу у спрощений спосіб.

Згідно із п. 6 ст. 265 ГК України, до відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частинами 1-3 ст. 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями ч. 1 ст. 656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Відповідно до ч.1 статті 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Позивач виконав умови договору та здійснив оплату за товар ( швеллер № 14 оцинк.). на суму 256 413,00 грн., відповідно до платіжного доручення № 841 від 02.02.2016 року, що сторонами не заперечується.

Відтак, матеріалами справи підтверджується оплата товару в повному обсязі та виконання відповідачем обов'язку щодо поставки товару в повному обсязі.

Щодо надання разом з продукцією відповідних сертифікатів, суд зазначає, що позивач не довів належними доказами, що сторони передбачили надання відповідних сертифікатів на продукцію, які і не передбачили строки поставки продукції.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Таким чином, враховуючи вищезазначене та беручи до уваги те, що позивачем здійснено оплату товару, а відповідачем поставлено товар в повному обсязі, тому позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача вартості недопоставленого товару в розмірі 129 889,00 грн., суд вважає необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Позивач також зазначає, що у зв'язку з не поставкою товару він змушений був оплатити замовнику штраф 20 000,00 грн. та зазнав матеріальних затрат на закупку подібної продукції іншого постачальника на суму 22 939,52 грн.

Позивач надав договір з ТОВ «Будівельна компанія «Альтор» та рахунок-фактуру на суму 67 501,82 грн. на поставку швеллера № 14 З ПС, 12 м.

Оскільки матеріалами справи підтверджено виконання зобов'язань відповідачем в повному обсязі, а вимоги про стягнення штрафу у сумі 20 000,00 грн. та матеріальних затрат на закупку подібної продукції іншого постачальника на суму 22 939,52 грн. є похідними від виконання відповідачем основного зобов'язання, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача штрафу у сумі 20 000,00 грн. та матеріальних затрат на закупку подібної продукції іншого постачальника на суму 22 939,52 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 2, 5 ст. 49, ст. ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 18.10.2016 року.

Суддя С.М. Мудрий