РІШЕННЯ

"03" жовтня 2016 р.Справа № 921/498/16-г/3

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Боровець Я.Я.

Розглянув справу

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)", м. Київ

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро", м. Тернопіль

про стягнення заборгованості в розмірі 35 818 грн. 46 коп.

За участю представників сторін від:

Позивача: не з'явився

Відповідача: не з'явився

Представнику позивача в судовому засіданні - 06.09.2016р. оголошено склад суду та розяснено права і обовязки передбачені статтями 20, 22 ГПК України.

Фіксація судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку статті 81-1 ГПК України не здійснювалася через відсутність відповідного клопотання сторін.

Суть справи: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)" звернулося до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро" про стягнення заборгованості в розмірі 35 818 грн 46 коп.

Ухвалою суду від 22 серпня 2016 року порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 06 вересня 2016 року, який на підставі статті 77 ГПК України відкладався на 20 вересня 2016 року та на 03 жовтня 2016 року з підстав, викладених у відповідних ухвалах суду, в тому числі задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв'язку з неможливістю забезпечити явку уповноваженого представника у судове засідання з причин перебування останнього у службовому відрядженні (вх.№16544 від 20.09.2016р.).

06.09.2016р. суд перейшов до розгляду справи по суті та судом оглянуто оригінали документів долучених до позовної заяви.

Представник позивача позовні вимоги підтримав повністю з підстав, викладених у позовній заяві та наданих пояснень в судовому засіданні 06.09.2016р., просив позов задоволити повністю. Також, через канцелярію суду подав документи, які витребовувались ухвалою суду, в тому числі письмові пояснення, в яких зазначає, що в акті надання послуг № 1873 від 19.05.2016р. та рахунку - фактурі № ІЕV00000997 від 19.05.2016р. міститься посилання на договір про надання послуг № 2712/15 від 27.02.2015 р. Вказане посилання виникло внаслідок технічної помилки бухгалтерії Позивача, співробітниця, якої виконуючи обовязки колеги, яка перебувала у відпустці, допустила неточність у друкуванні номеру договору і замість правильного номеру 2702 помилково вказала 2712. Це саме стосується і фрази «сплатити до: 08.06.2016 р.» у рахунку - фактурі № ІЕУ00000997 від 19.05.2016 р. Даний строк вказаний помилково, без врахування п. 3.3. Договору від 27.02.2015 р. № 2702/15, згідно якого строком оплати є десятий банківський день з моменту підписання акту, а саме - 02.06.2016 р. (вх.№16224 від 14.09.2016р., вх.№15923 від 06.09.2016р.).

Відповідач участі повноважного представника в судових засіданнях не забезпечив, витребуваних документів суду не надав, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся відповідно до ст.ст. 64, 87 ГПК України. Рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, а саме ухвал суду направлені відповідачу за адресою: вул.Текстильна, 40-А, м. Тернопіль, які містяться в матеріалах справи.

Вказана адреса відповідає, також, адресі зазначеній у відомостях про місцезнаходження відповідача у Спеціальному витязі з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, сформований господарським судом Тернопільської області станом на 22.08.16р.

Згідно п.п. 3.9.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

Пунктом 3.9.2. Постанови № 18 від 26.12.2011 р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" визначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, а також беручи до уваги, що відповідно до статті 33 ГПК України обов'язок доказування і подання доказів покладено на обидві сторони, суд згідно зі статті 75 ГПК України розглядає справу за відсутності сторін за наявними матеріалами.

Оглянувши та дослідивши матеріали справи, повно та об'єктивно оцінивши подані докази в їх сукупності, судом встановлено:

Згідно статті 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності.

Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 ГК України).

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є Договори та інші правочини.

Згідно статті 67 Господарського кодексу України відносини підприємств з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечить законодавству України.

До виконання господарських договорів, згідно частини 1 статті 193 Господарського кодексу України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом.

27 лютого 2015 року між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро" (надалі, Замовник/відповідач) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)" (надалі, Експедитор/Позивач) укладено договір №2702/15, предметом якого є відносини сторін по виконанню Експедитором доручення Замовника по організації митно-брокерського та транспортно-експедиційного обслуговування вантажів Замовника за межами митних кордонів України, до межі митних кордонів України та в межах кордонів України (п.1.1 Договору).

Фактом виконання доручення Експедитором згідно п.1 Договору являється акт виконання послуг митно-брокерського і транспортно-експедиторського обслуговування вантажу Замовника. Датою виконання доручення Експедитором являється дата оформлення акта. При транспортуванні вантажів по системі "СОLLECT" оплата Експедитору вартості транспортно-експедиторських послуг згідно акта виконаних послуг проводиться Замовником. Розрахунки по виконанню Договору проводяться шляхом перерахування грошових коштів Замовником на р/рахунок Експедитора згідно умов Договору, актів виконаних послуг відповідно погодженими тарифами, зазначеними в Додатках до даного Договору, які являються невід"ємною його частиною. Замовник зобов"язаний протягом 10 банківських днів з дати підписання акта виконаних послуг, згідно п. 1 Договору, оплатити Експедитору фактичні витрати, які були ним понесені в зв"язку з виконанням доручення і оплатити вартість його транспортно-експедиторських послуг відповідно до акту (п.п.3.1, 3.2, 3.3 Договору).

Відповідно до п. 8.2, п. 8.4 Договору, сторони домовились, що даний договір вступає в силу з дати підписання сторонами. Термін дії договору до 31.12.2016р.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками обох сторін.

На виконання умов договору №2702 від 27.02.2015р. позивач надав послуги - здійснив авіаперевезення вантажу за межами України за маршрутом Бориспіль - Тбілісі, про що свідчить авіанакладна від 18.05.2016р., рахунок-фактура №IEV0000097 від 19.05.2016р. на суму 33 354,69 грн.

Факт надання послуг Експедитором та отримання Замовником підтверджується актом надання послуг №1873 від 19.05.2016р. на суму 33 354,69 грн, в якому зазначено, що Замовник претензій по об"єму, якості та строкам виконання робіт (надання робіт) не має, підписаний повноважними представниками сторін та завірений печатками юридичних осіб (знаходиться в матеріалах справи).

Як стверджує позивач, відповідач порушив умови договору щодо оплати за надані позивачем послуг по перевезенню вантажу, у зв"язку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 33 354,69 грн, яку просить суд стягнути з відповідача.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Згідно зі статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Положеннями статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Аналогічне положення містить стаття 193 Господарського кодексу України, де зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У відповідності до статей 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статей 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобовязань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається зі змісту укладеного сторонами договору, він по своїй правовій природі є договором транспортного експедирування.

Відповідно до частини 1 статті 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо.

Згідно статті 931 Цивільного кодексу України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Положення глави 65 Цивільного кодексу України поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником.

Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Аналогічні положення вказаної статті Цивільного кодексу України закріплені в статті 316 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 статті 8 Закону України "Про транспортно-експедиторські послуги" експедитори надають клієнтам послуги відповідно до вимог законодавства України та держав, територією яких транспортуються вантажі, згідно з переліком послуг, визначеним у правилах здійснення транспортно-експедиторської діяльності, а також інші послуги, визначені за домовленістю сторін у договорі транспортного експедирування. Транспортно-експедиторські послуги надаються клієнту при експорті з України, імпорті в Україну, транзиті територією України чи іншими державами, внутрішніх перевезеннях територією України.

Як визначено статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill).

Згідно ч.ч. 2, 3 статті 14 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність" за невиконання або неналежне виконання обов'язків, які передбачені договором транспортного експедирування і цим Законом, експедитор і клієнт несуть відповідальність згідно з Цивільним кодексом України, іншими законами та договором транспортного експедирування.

Як слідує із матеріалів справи, на виконання умов договору №2702 від 27.02.2015р. (предметом якого є відносини сторін по виконанню Експедитором доручення Замовника по організації митно-брокерського та транспортно-експедиційного обслуговування вантажів Замовника за межами митних кордонів України, до межів митних кордонів України та в межах кордонів України (п.1.1 Договору)) позивач надав послуги - здійснив авіаперевезення вантажу за межами України за маршрутом Бориспіль - Тбілісі, що підтверджується авіанакладною від 18.05.2016р. та рахунком-фактурою №IEV0000097 від 19.05.2016р. на суму 33 354,69 грн.

Згідно умов п. 3.1, п. 3.2, п. 3.3. Договору визначено, що фактом виконання доручення Експедитором згідно п.1 Договору являється акт виконання послуг митно-брокерського і транспортно-експедиторського обслуговування вантажу Замовника. Датою виконання доручення Експедитором являється дата оформлення акта. При транспортуванні вантажів по системі "СОLLECT" оплата Експедитору вартості транспортно-експедиторських послуг згідно акта виконаних послуг проводиться Замовником. Розрахунки по виконанню Договору проводяться шляхом перерахування грошових коштів Замовником на р/рахунок Експедитора згідно умов Договору, актів виконаних послуг відповідно погодженими тарифами, зазначеними в Додатках до даного Договору, які являються невід'ємною його частиною. Замовник зобов'язаний протягом 10 банківських днів з дати підписання акта виконаних послуг, згідно п.1 Договору, оплатити Експедитору фактичні витрати, які були ним понесені в зв'язку з виконанням доручення і оплатити вартість його транспортно-експедиторських послуг відповідно акту (п.п.3.1, 3.2, 3.3 Договору).

Факт надання послуг Експедитором та отримання Замовником підтверджується актом надання послуг №1873 від 19.05.2016р. на суму 33 354,69 грн, в якому зазначено, що Замовник претензій по об"єму, якості та строкам виконання робіт (надання робіт) не має, підписаний повноважними представниками сторін та завірений печатками юридичних осіб (знаходиться в матеріалах справи).

Відповідно до п. 8.2, п. 8.4 Договору, сторони домовились, що даний договір вступає в силу з дати підписання сторонами. Термін дії договору до 31.12.2016р.

Вказаний Договір підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками обох сторін.

15.07.2016р. позивач звернувся до відповідача із претензією за №143 про погашення грошових коштів за договором №2702/15 від 27.02.2015р., яка залишена останнім без задоволення.

Положенням статті 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідач порушив умови договору щодо оплати отриманих послуг, у зв"язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 33 354,69 грн.

Приймаючи до уваги, що згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами, а тому позовні вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості в сумі 33 354,69 грн, які неоплачені станом на день розгляду спору, підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та не спростовані відповідачем належними доказами.

В силу статті 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема і сплата неустойки.

Учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором (частина 1 стаття 216 Господарського кодексу України).

У силу вимог ч.ч. 1, 2 статті 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Стаття 218 Господарського кодексу України зазначає, що підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до частини 1 статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання, зокрема, може забезпечуватися неустойкою.

За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання (частина 1 ст. 550 Цивільного кодексу України).

Приписами статті 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно з частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Аналогічна правова позиція визначена в пункті 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", відповідно до якого роз'яснено - даним приписом (частиною 6 статті 232 ГК України) передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Законом України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності.

Згідно ст.ст. 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п. 3.3 Договору у випадку порушення Замовником термінів оплати Експедитор має право нарахувати пеню з розрахунку 0,5% в день від неоплаченої суми до моменту оплати на р/рахунок, не перевищуючи подвійну облікову ставку.

Матеріалами справи підтверджено порушення відповідачем строки оплати за надані послуги , у звязку з чим позивачем нараховано пеню у розмір 2 260 грн. 77 коп. за період з 02.06.2016р. по 15.08.2016р., яку просить стягнути на користь позивача.

Перевіривши розрахунок пені здійснений позивачем, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення пені у розмірі 2 260 грн. 77 коп., правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Згідно статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, повинен на вимогу кредитора сплатити три проценти річних від простроченої суми.

Відповідно до п.п. 4.1, 4.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Як стверджує позивач, оскільки відповідачем не виконані умови Договору щодо вчасної оплати за надані послуги, тому позивачем нараховано відповідачу 3% річних у розмірі 203 грн. 00 коп.

Перевіривши розрахунок 3% річних здійснений позивачем, суд вважає позовні вимоги в частині стягнення 203 грн. 00 коп. 3% річних правомірними та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно статті 34 Госсподарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В силу вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

З огляду на викладене, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності власної правової позиції. Спір повинен вирішуватись на користь тієї сторони, яка за допомогою відповідних процесуальних засобів переконала суд в обґрунтованості своїх вимог чи заперечень. Відповідно до принципу змагальності сторони, інші особи, які беруть участь у справі, якщо вони бажають досягти бажаного для себе, або осіб, на захист прав яких подано позов, найбільш сприятливого рішення, зобов'язані повідомити суду усі юридичні факти, що мають значення для справи, вказати або надати докази, які підтверджують чи спростовують ці факти, а також вчинити інші передбачені законом дії, спрямовані на те, аби переконати суд у своїй правоті.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що позивач надав суду всі належні та допустимі докази, які дають можливість суду задоволити позовні вимоги та стягнути з відповідача на користь позивача - 33 354,69 грн. основного боргу, 2 260,77 грн. пені, 203,00 грн. 3% річних.

Згідно ч.ч. 1, 2, 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

У відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

Щодо витрат на послуги адвоката в розмірі 9 300,00 грн, суд зазначає наступне:

Відповідно до статті 44 Господарського процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно з частини 3 статті 48 Господарського процесуального кодексу України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Поняття особи, яка є адвокатом, наводиться в статті 2 Закону України "Про адвокатуру", де зазначено, адвокатом може бути особа, яка має вищу юридичну освіту, підтверджену дипломом України або відповідно до міжнародних договорів України дипломом іншої країни, стаж роботи у галузі права не менше двох років, володіє державною мовою, склала кваліфікаційні іспити, одержала в Україні свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та прийняла Присягу адвоката України.

Статтею 12 Закону України "Про адвокатуру" зазначено, що оплата праці адвоката здійснюється на підставі угоди між юридичною особою і адвокатом.

Пунктом 6.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" № 7 від 21.02.2013р. зазначено, що витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

У разі неподання відповідних документів у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

За змістом частини третьої статті 48 та частини п'ятої статті 49 Господарського процесуального кодексу України у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі як судових витрат тільки тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг саме адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини першої статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 № 6-рп/2013 у справі № 1-4/2013.

Отже, судові витрати на оплату послуг адвоката підлягають відшкодуванню лише в тому випадку, якщо вони сплачені адвокату або адвокатському об'єднанню стороною, котрій такі послуги надавались, оплата послуг адвоката підтверджується відповідними документами, і якщо такі послуги надавались адвокатом.

Судом встановлено, що 21 березня 2016 року між Адвокатським об"єднанням "Адвантіум" (як, Адвокатське об"єднання) та ТОВ "ДХЛ Логістика (Україна)" (як, Клієнт) укладено договір про надання правової допомоги №1, відповідно до умов якого Адвокатське об"єднання зобов"язується надавати правову допомогу Клієнту щодо будь-яких правових питань, що виникають в процесі його господарської діяльності, а також здійснювати захист і судове представництво або надання інших видів правової допомоги Клієнту, в порядку і на умовах даного Договору, а Клієнт зобов"язується оплатити послуги Адвокатського об"єднання та інші платежі в порядку і на умовах даного Договору. Конкретні види правової допомоги та їх вартість погоджується сторонами у відповідних додаткових угодах, які є невід"ємною частиною даного Договору (п.п. 1.1, 1.3 Договору).

Також, 11 серпня 2016 року між Адвокатським об"єднанням "Адвантіум" ( як, Адвокатське об"єднання) та ТОВ "ДХЛ Логістика (Україна)" (як, Клієнт) укладено додаткову угоду №3 до договору про надання правової допомоги №1, якою сторони погодили види правової допомоги, послуг, їх обсяг та вартість, зокрема правовий аналіз документів щодо взаємовідносин ТОВ "ДХЛ Логістика (Україна)" та ТОВ "Альваро", тощо всього на суму 9 300,00 грн.

Пунктом 2 Додаткової угоди №3 до договору про надання правової допомоги №1 від 11.08.2016р. визначено, що відповідальним адвокатом за надання послуг та здійснення представництва у господарському суді Тернопільської області призначається ОСОБА_2.

На виконання умов договору про надання правової допомоги №1 та додаткової угоди №3, 11 серпня 2016 року Адвокатським об"єднанням "Адвантіум" виставлено рахунок №3 ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)" на суму 9 300,00 грн.

Як вбачається із платіжного доручення №1291 від 15.08.2016р. ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)" перераховано Адвокатському об"єднанню "Адвантіум" кошти в розмірі 9300,00 грн. призначення платежу "сплата згідно додаткової угоди №3 від 11.08.2016р.".

Крім того, в підтвердження своїх повноважень ОСОБА_2 надано свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 350 від 28.09.2012р. та ордер на надання правової допомоги серії КВ №126089 від 11.08.2016р.

Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування 9300,00 грн. витрат по послуги адвоката відповідно до вимог ст.ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України підлягають до задоволення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 11, 509, 525, 526, 530, 610, 611, 612, 629, 929, 931 Цивільного кодексу України, статтями 67, 173, 174, 179, 193, 216, 217, 218, 230, 231, 232, 306 Господарського кодексу України та статтями 1, 2, 4-3, 12, 32, 33, 34, 44, 49, 82-85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Альваро" (вул. Текстильна, 40 - А м. Тернопіль, ідентифікаційний код 32578276) на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ДХЛ Логістика (Україна)" (вул. Волинська, 34, м. Київ, ідентифікаційний код 22945557) - 33 354 грн. 69 коп. основного боргу, 2 260 грн. 77 коп. пені, 203 грн. 00 коп. 3% річних, 1 378 грн. 00 коп. судового збору та 9 300 грн. 00 коп. витрат на оплату послуг адвоката.

3. Наказ видати згідно ст. 116 ГПК України.

4. Рішення господарського суду набирає законної сили в десятиденний строк з дня його прийняття (виготовлення та підписання повного тексту).

5. Сторони вправі подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його прийняття (виготовлення та підписання повного тексту), через місцевий господарський суд.

Повний текст рішення виготовлено та підписано "12" жовтня 2016 року.

Суддя Боровець Я.Я.