ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Справа № 907/190/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Бойко С.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства Акціонерний комерційний банк Київ (надалі ПАТ АКБ Київ), за вих. № 25.2/510 від 01.07.2016р. (вх. № ЛАГС 01-05/3367/16 від 08.07.2016р.)

на рішення господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016р.

справі № 907/190/16

за позовом: ПАТ АКБ Київ, м. Київ

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю Сузіря (надалі ТзОВ Сузіря), с. Солочин, Свалявський район, Закарпатська область

про стягнення суми 1 217 029,80 грн. заборгованості

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: ОСОБА_2 представник (довіреність № 59 від 13.05.2015р.)

Представнику відповідача розяснено права та обовязки, передбаченні ст.ст.20, 22, 28 ГПК України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016р. у справі № 907/190/16 (суддя В.І. Карпинець) відмовлено у задоволенні позовних вимог повністю.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 1 819 476,22 грн. (в тому числі сума 1 217 029,80 грн. основний борг, сума 552 531,53 грн. інфляційні втрати та сума 49 914,89 3% річних) належним чином підтверджені доданими до матеріалів справи документальними доказами, а відповідачем в свою чергу не спростовані. Однак, враховуючи, що позивач звернувся до господарського суду із вказаними вимогами лише 24.03.2016р., тобто після спливу строку позовної давності, який закінчився 28.11.2015р., відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). З огляду на те, що позовна давність по основному зобовязанню (зобовязання перерахувати кошти на рахунок фонду фінансування будівництва) спливла, спливла і позовна давність по стягненню інфляційних нарахувань та 3% річних нарахованих позивачем на підставі ст. 625 ЦК України.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПАТ АКБ Київ подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю. Зокрема, скаржник зазначає, що поза увагою суду першої інстанції залишились причини пропуску строку позовної давності. Зокрема, реалізація банком свого права на судовий захист розпочалась ще у 2012 році і завершилась видачею наказу на примусове виконання рішення господарського суду Закарпатської області від 26.09.2014р. у справі № 5008/1137/2012 лише 30.03.2015р., проте, в кінцевому підсумку не дало результату. Відтак, скаржник вважає, що він має право на ефективний засіб юридичного захисту свого порушеного права.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 08.07.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу ОСОБА_3, склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. головуючий суддя, ОСОБА_4 та ОСОБА_5

Ухвалами Львівського апеляційного господарського суду від 11.07.2016р. поновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 26.07.2016р.

В звязку з перебуванням судді Бойко С.М. у відпустці, розгляд справи призначений на 26.07.2016р. не відбувся.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. розгляд апеляційної скарги призначено на 13.09.2016р.

У звязку з перебуванням члена колегії суддів по розгляду справи № 907/190/16 судді Мирутенка О.Л. у відпустці, 12.09.2016р. здійснено автоматичну заміну складу колегії суддів, суддю Мирутенка О.Л. замінено на суддю Бонк Т.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.09.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 04.10.2016р.

Позивач участі уповноважено представника в судове засідання не забезпечив, надіслав клопотання про розгляд справи без його участі (зареєстроване в канцелярії суду за вх№ 01-04/7085/16 від 29.09.2016р.).

Представник відповідача в судовому засіданні проти доводів скаржника заперечив з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу (зареєстрований в канцелярії суду за вх№ 01-04/5418/16 від 25.07.2016р.), рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.04.2007р. між АКБ «Київ» (управитель) та ТзОВ «Сузіря» (забудовник) був укладений договір про організацію спорудження об'єкта будівництва, згідно із умовами якого управитель, який діє в інтересах довірителів Фонду фінансування будівництва (ФФБ), замовляє забудовнику збудувати належної якості багатоквартирний житловий будинок за адресою м. Ужгород, вулиця Д. Климпуша, ввести його в експлуатацію та передати об'єкти інвестування (квартири) довірителям ФФБ у власність. При цьому, управитель взяв на себе зобов'язання забезпечити своєчасне фінансування будівництва за рахунок грошових коштів, отриманих у довірчу власність за укладеними з довірителями договорами про участь у ФФБ (а.с. 14-20).

Довірителями ФФБ виступили як фізичні особи, так і ПАТ „АКБ „Київ", в особі Святошинської філії, інвестувавши в будівництво 750 239,00 грн. власних коштів.

Оскільки забудовник не виконав взяті на себе зобов'язання, а саме, не завершив у визначені строки будівництво об'єкта інвестування, довірителі вирішили скористатись своїм правом вийти з ФФБ та отримати внесені кошти.

У такому випадку, згідно з Законом України „Про фінансово-кредитні механізми і управління майном при будівництві житла та операціях з нерухомістю", Правил ФФБ та умов договорів укладених із довірителями, банк, як управитель ФФБ, зобов'язаний виплатити довірителям кошти на умовах та у порядку, визначених Правилами фонду.

Так, відповідно до п. 3.5 Правил ФФБ для досягнення визначеної довірителями мети управління коштами ФФБ, управитель в порядку та в строки встановлені у договорі про організацію спорудження об'єкта будівництва, перераховує забудовнику не менш ніж 90% від залучених в управління коштів довірителів. Решту грошових коштів але не більше ніж 10% від залучених в управління коштів довірителів, Управитель спрямовує для формування оперативного резерву.

Управитель сформував оперативний резерв у максимально дозволеному обсязі 10% від залучених коштів 90% залучених коштів були перераховані управителю.

Згідно з Правилами ФФБ кошти довірителів повертаються зі спеціально створеного рахунку оперативного резерву. Кошти оперативного резерву були використані на розрахунки з довірителями, які першими звернулись із заявами про вихід з Фонду фінансування будівництва.

Пунктом 5.4.4 Правил ФФБ виду «А» передбачено, що у випадку недостатності коштів оперативного резерву для повернення довірителю коштів, забудовник на письмову вимогу управителя зобов'язаний перерахувати на рахунок ФФБ відповідну суму. Виплата коштів довірителю не може здійснюватись за рахунок власних коштів Управителя.

У зв'язку з тим, що в оперативному резерві кошти для повернення довірителям відсутні, позивач звертався до відповідача із письмовими вимогами про перерахування коштів для розрахунку із довірителями. Проте, такі вимоги залишались без належного виконання.

Рішенням господарського суду Закарпатської області від 30.10.2013р. у справі №5008/1137/2012 за позовом прокурора Голосіївського району міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства фінансів України та ПАТ„АКБ банк „Київ" до ТзОВ „Сузір'я" про розірвання договору про організацію спорудження об'єкта будівництва від 20.04.2007р. та зобов'язання ТзОВ „Сузір'я" перерахувати на рахунок банку грошові кошти в сумі 3 586 757,45 грн., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2014р., було розірвано договір про організацію спорудження об'єкта будівництва від 20.04.2007р., укладений між ТзОВ „Сузір'я" та ПАТ „АКБ „Київ". Зобовязано ТзОВ „Сузіря перерахувати на рахунок ПАТ АКБ „Київ кошти, необхідні для розрахунків з довірителями фонду фінансування будівництва в сумі 3 586 757,45 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.07.2014р. рішення господарського суду Закарпатської області від 30.10.2013р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 30.01.2014р. в частині задоволення позовних вимог про зобов'язання ТзОВ "Сузір'я" перерахувати на рахунок ПАТ "АКБ "Київ" кошти, необхідні для розрахунків з довірителями фонду фінансування будівництва, в сумі 3 586 757,45 грн. скасовано з передачею справи в цій частині позовних вимог на новий розгляд до господарського суду Закарпатської області.

При новому розгляді справи рішенням господарського суду Закарпатської області від 26.09.2014р. у справі №5008/1137/2012, залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 18.12.2014р. та постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2015р., позов прокурора задоволено частково. Зобов'язано ТзОВ „Сузір'я", перерахувати на рахунок ПАТ „АКБ „Київ" 1 217 029,80грн. коштів, необхідних для розрахунків з довірителями фонду фінансування будівництва (а.с. 21-28, 52-62).

Тобто, вищевказаними судовими рішенням підтверджено наявність зобовязання відповідача по перерахуванню на рахунок позивача коштів, необхідних для розрахунків з довірителями фонду фінансування будівництва у сумі 1 217 029,80грн.

Після набрання рішенням господарського суду Закарпатської області від 26.09.2014р. у справі №5008/1137/2012 законної сили та з метою його виконання, 30.03.2015р. господарським судом був виданий наказ №5008/1137/2012 (а.с. 39).

Постановою ВДВС Свалявського РУЮ 21.04.2015р. відкрито виконавче провадження ВП № 47297232, а боржнику надано строк для добровільного виконання наказу господарського суду до 28.04.2015р. (а.с. 40).

Постановою ВДВС Свалявського РУЮ 14.05.2015р. закінчено виконавче провадження ВП № 47297232 на підставі ч. 3 ст. 75 Закону України „Про виконавче провадження", а виконавчий документ повернутий суду (а.с. 41).

Ухвалою господарського суду Закарпатської області від 07.07.2015р., скарга банку на дії ВДВС Свалявського РУЮ залишена без задоволення.

Відтак, з огляду на неможливість виконання рішення господарського суду Закарпатської області від 26.09.2014р. у справі №5008/1137/2012, позивач звернувся до суду із заявою про зміну способу та порядку його виконання, а саме стягнути з ТзОВ «Сузіря» на користь ПАТ АКБ «Київ» 1 217 029,80 грн.

Однак, як ухвалою господарського суду Закарпатської області від 06.10.2015р., так і постановами Львівського апеляційного господарського суду від 18.11.2015р. та Вищого господарського суду України від 22.02.2016р. у справі №5008/1137/2012, заява позивача залишена без задоволення (а.с. 29-34).

Оскільки відповідач зобов'язання по перерахуванню на рахунок позивача коштів у сумі 1 217 029,80 грн., необхідних для розрахунків з довірителями фонду фінансування будівництва, належним чином не виконав, позивач звернувся до господарського суду з позовом (з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог а.с. 46-48) про стягнення з відповідача загальної суми 1 819 476,22 грн. (в тому числі 1 217 029,80 грн. основний борг, 552 531,53 грн. інфляційні втрати та 49 914,89 грн. 3% річних).

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Статтею 11 ЦК України визначено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як зазначалося вище, 20.04.2007р. між сторонами був укладений договір про організацію спорудження обєкта будівництва, який рішенням господарського суду Закарпатської області від 30.10.2013р. у справі №5008/1137/2012 був розірваний.

Судовими рішення у справі №5008/1137/2012 було підтверджено наявність зобовязання відповідача перерахувати на рахунок позивача коштів в розмірі 1 217 029,80 грн., необхідних для розрахунків з довірителями фонду фінансування будівництва.

В силу ч.3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначалося вище, судовими рішеннями підтверджено наявність зобовязання відповідача по перерахуванню на рахунок позивача коштів, необхідних для розрахунків з довірителями фонду фінансування будівництва у сумі 1 217 029,80грн.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В зв»язку з існування у відповідача перед позивачем заборгованості в сумі1 217 029,80грн., позивачем було нараховано відповідачеві інфляційні втрати в розмірі 552 531,53 грн. за період з 19.12.2014р. (дата набрання рішенням господарського суду Закарпатської області від 26.09.2014р. у справі №5008/1137/2012 законної сили) по 31.03.2016р. та 49 914,89 грн. 3% річних за період з 19.12.2014р. по 30.04.2016р. (згідно заяви про збільшення позовних вимог а.с. 46-51).

З огляду на встановлені обставини у господарській справі № 5008/1137/2012, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що вимоги позивача про стягнення з відповідача загальної суми 1 819 476,22 грн. (в тому числі сума 1 217 029,80 грн. основний борг, сума 552 531,53 грн. інфляційні втрати та сума 49 914,89 3% річних) належним чином обґрунтовані позивачем доданими до матеріалів справи документальними доказами, в свою чергу відповідачем не спростовані.

Як вбачається з матеріалів справи, в процесі розгляду справи в суді першої інстанції відповідачем було заявлено клопотання про застосування позовної давності (а.с. 102-106).

Згідно зі ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Пунктом 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів № 10 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом встановлено, що права та законні інтереси ПАТ „АКБ „Київ порушено неналежним виконанням відповідачем умов договору в частині перерахування позивачеві коштів необхідних для розрахунків з довірителями ФФБ.

Частиною 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною 4 ст. 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У висновках Верховного суду України від 01.08.2014р. у спорах щодо застосування позовної давності зазначено, що ч.4, ч.5 ст. 267 ЦК передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення заявлено про застосування позовної давності, та встановлено, що цей строк пропущено без поважних причин, суд на підставі ст. 267 ЦК ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

Як вбачається з матеріалів справи, 21.03.2012р. ПАТ „АКБ „Київ" звернувся до ТзОВ „Сузір'я" із вимогою № 25-02/899 про розірвання договору від 20.04.2007р., перерахування на рахунок ФФБ коштів, необхідних для розрахунків з довірителями (3 960 775,60 грн.), відшкодування заподіяних збитків та сплату неустойки (а.с. 107-110).

Відповідно до п. 3.3.10 договору про організацію спорудження обєкта будівництва від 20.04.2007р., забудовник зобовязаний у випадку недостатності коштів оперативного резерву для виплати довірителям у випадках зменшення обсягу підтвердженого замовлення внаслідок відмови Довірителя від участі у ФФБ, а також в інших випадках встановлених правилами ФФБ та укладеними договорами про участь у ФФБ, на першу письмову вимогу управителя, в термін не пізніше 10 (десяти) банківських днів, з дати отримання від управителя офіційного листа, перерахувати на рахунок ФФБ грошові кошти в необхідному обсязі (а.с. 18).

Тобто, ТзОВ „Сузір'я" мало перерахувати кошти до ФФБ для розрахунку з довірителями ОСОБА_6 та ПАТ „АКБ „Київ" у строк до 04.04.2012р. (10 банківських днів з моменту отримання вимоги від 21.03.2012р. № 25-02/899), і, відповідно, саме з цієї дати почала спливати позовна давність по вимозі про перерахування коштів для розрахунку з вказаними довірителям, яка мала закінчитись 04.04.2015р.

Необхідність застосування до вимог про перерахування коштів для розрахунку з довірителями фонду фінансування будівництва позовної давності, підтверджується також постановою Вищого господарського суду України від 16.03.2015р. по справі №5008/1137/2012 (а.с. 59-62).

Згідно з ч.2, 3 ст.264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

28.11.2012р. прокурор Голосіївського району міста Києва в інтересах ПАТ „АКБ „Київ" звернувся з позовом до ТзОВ „Сузір'я" про розірвання договору від 20.04.2007р. про організацію спорудження обєкта будівництва та про перерахування позивачеві суми 3 586 757,45 грн., необхідної для розрахунків з довірителями ФФБ (вказана обставина встановлена рішенням господарського суду Закарпатської області від 26.09.2014р. у справі № 5008/1137/2012, а.с.21-28), відповідно позовна давність по вимогам про перерахування коштів для розрахунку з ОСОБА_6 та ПАТ „АКБ „Київ" була перервана і її перебіг почався заново та закінчився 28.11.2015р.

В той же час, з позовом по даній справі, про стягнення з відповідача суми 1 217 029,80 грн., позивач звернувся до суду лише 24.03.2016р. (а.с.5-9), тобто після спливу строку позовної давності за зобовязанням про перерахування коштів необхідних для розрахунків з довірителями ФФБ, а саме за зобовязанням про перерахування коштів необхідних для розрахунків з ОСОБА_6 та ПАТ „АКБ „Київ".

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч. 5 ст. 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Однак, причин поважності чи наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, суду не наведено, клопотання про захист порушеного права не заявлено.

Покликання позивача в апеляційній скарзі на те, що у відповідача виникло зобов»язання по перерахуванню коштів позивачу на підставі рішення господарського суду Закарпатської області від 26.09.2014 р. у справі № 5008/1137/2012, відтак, позовна давність не пропущена, суд апеляційної інстанції вважає необґрунтованим.

Позивач в апеляційній скарзі правомірно покликається на статтю 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, якою передбачено, що кожен, чиї права та свободи порушено має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі…

З цього приводу суд апеляційної інстанції зазначає, що саме через обраний позивачем неефективний спосіб захисту при зверненні з позовом про зобов»язання відповідача перерахувати кошти, а не про стягнення коштів, призвело до невиконання рішення суду від 26.09.2014 р. у справі № 5008/1137/2012

За приписами ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги.

Відповідно до п. 5.3. постанови пленуму ВГСУ „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013р., зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 ЦК України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 ЦК України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань, оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу); так само у разі спливу позовної давності за вимогою про повернення безпідставно набутого майна (статті 1212, 1213 ЦК України) спливає й позовна давність за вимогою про відшкодування доходів від такого майна (ст. 1214 названого Кодексу).

Відтак, враховуючи, що позовна давність по основному зобовязанню (зобовязання перерахувати кошти на рахунок фонду фінансування будівництва) спливла, спливла і позовна давність по стягненню інфляційних нарахувань та 3% річних нарахованих позивачем на підставі ст. 625 ЦК України.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову про стягнення з відповідача суми 1 217 029,80 грн. основного боргу, суми 552 531,53 грн. інфляційних втрат та суми 49 914,89 грн. 3% річних за спливом позовної давності.

Відповідно до ч.3 ст. 43 ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б підтвердили факти, наведені в позовній заяві, а доводи, зазначені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Закарпатської області від 07.06.2016р. у справі № 907/190/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Закарпатської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Бойко С.М.

ОСОБА_1