КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2016 р. Справа№ 13/071-10

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Яценко І.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України»

на ухвалу Господарського суду Київської області

від 31.08.2016

у справі №13/071-10 (суддя Наріжний С.Ю.)

за скаргою Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 25.08.2016 № 31/13-3138 (вх. № 223/16) на дії органу державної виконавчої служби

за позовом Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м. Київ

до Комунально-побутового підприємства «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради, Київська обл., м. Ірпінь

про стягнення 477 896,71 грн,

за участю представників сторін:

від позивача: Кулик О.А. - представник (довіреність №178/16 від 27.04.2016);

від відповідача: не з'явився;

від відділу ДВС: не з'явився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.06.2010 у справі №13/071-10 позовну заяву Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» задоволено частково, стягнуто з Комунально-побутового підприємства «Теплоенергопостач» Ірпінської міської ради на користь Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» 162 000,00 грн основного боргу, 26 515,14 грн пені, 118 442,32 грн інфляційних збитків, 57 167,33 грн 3% річних, 10 362,83 грн процентів за користування чужими грошовими коштами, а також 4 779,00 грн державного мита та 236,00 грн витрат за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання вказаного рішення Господарським судом Київської області було видано судовий наказ №13/071-10 від 26.07.2010.

29.08.2016 до Господарського суду Київської області надійшла скарга Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» від 25.08.2016 №31/13-3138 (вх. № 223/16) на дії органу державної виконавчої служби, у якій скаржник просив також відновити пропущений строк на подання відповідної скарги.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 31.08.2016 клопотання Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про відновлення пропущеного строку на оскарження постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.12.2012 було відхилено, скаргу від 25.08.2016 №31/13-3138 на дії органу державної виконавчої служби щодо виконання наказу Господарського суду Київської області від 26.07.2010 у справі №13/071-10 залишено без розгляду.

Не погоджуючись із ухвалою суду, Дочірня компанія «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду Київської області від 31.08.2016, визнати причини пропуску строку на подання скарги на дії органу державної виконавчої служби поважними, відновити пропущений строк та передати справу на розгляд до Господарського суду Київської області.

Апеляційну скаргу скаржником обґрунтовано тим, що судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваної ухвали було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, порушено та неправильно застосовано норми процесуального права, що є підставами для її скасування.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.09.2016 апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А., Дикунська С.Я. та призначено до розгляду на 05.10.2016.

В судовому засіданні 05.10.2016 представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, а ухвалу суду першої інстанції скасувати.

Відповідач та відділ Державної виконавчої служби своїх уповноважених представників у судове засідання не направили, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення даним особам поштових відправлень.

Вислухавши думку представника позивача щодо можливості розгляду апеляційної скарги без участі представників відповідача та відділу ДВС, судова колегія, порадившись на місці, ухвалила здійснити розгляд апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами та за відсутності зазначених учасників судового процесу.

05.10.2016 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови господарського суду апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 106 Господарського процесуального кодексу України, апеляційні скарги на ухвали місцевого господарського суду розглядаються в порядку, передбаченому для розгляду апеляційних скарг на рішення місцевого господарського суду. Окремо від рішення місцевого господарського суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали місцевого господарського суду, зокрема, про відмову поновити пропущений процесуальний строк.

Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційної скарги, вислухавши пояснення та доводи представника позивача, розглянувши матеріали справи, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм процесуального права, дійшла висновку про наявність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як зазначив позивач та підтверджується матеріалами справи, 01.07.2016 ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» звернулась до Ірпінського міського відділу Державної виконавчої служби із заявою №31/13/2442 щодо надання інформації про хід виконавчого провадження з виконання судового наказу №13/071-10 від 26.07.2010.

У відповідь на вказану заяву від Ірпінського міського відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області на адресу позивача надійшов лист від 19.07.2016 №8765/2, яким повідомлено, що 28.12.2012 державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі пункту 4 частини 1 статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв'язку з укладенням сторонами договору реструктуризації боргу.

Звертаючись до суду зі скаргою на дії ДВС, скаржник просив визнати неправомірними дії державного виконавця щодо винесення вищевказаної постанови та ненадіслання її на адресу ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України»; визнати незаконною та скасувати постанову про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.12.2012 з примусового виконання наказу № 13/071-10 від 26.07.2010; зобов'язати державного виконавця Ірпінського міського відділу ДВС ГТУ юстиції у Київській області усунути допущені порушення, що призвели до втрати виконавчого документа.

Одночасно зі скаргою на дії органу Державної виконавчої служби позивачем подано заяву про визнання причин пропуску строку на оскарження дій відділу ДВС поважними та його відновлення.

В обґрунтування вказаного клопотання позивач зазначив, що про винесення постанови від 28.12.2012 про повернення виконавчого документа стягувачеві він дізнався лише 02.08.2016 з листа органу ДВС від 19.07.2016 №8765/2, оскільки оскаржувана постанова на адресу ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» не надходила.

Крім того, як стверджує позивач, боржником було підписано акт звірки взаєморозрахунків від 30.10.2015, що свідчить про визнання ним заборгованості перед стягувачем, на рахунок ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» протягом 2010-2016 років від органу ДВС та боржника надходили кошти, а відтак, скаржник не міг бути обізнаний про те, що судовий наказ було повернуто.

Відмовляючи у задоволенні клопотання про відновлення процесуального строку, місцевий господарський суд виходив з того, що заява скаржника про відкриття виконавчого провадження була подана 05.08.2010, оскаржувана постанова органу ДВС про повернення виконавчого документа стягувачеві була винесена 28.12.2012, 30.10.2015 було складено акт звірки взаємних розрахунків з боржником, з якого встановлено, що його вимоги в повному обсязі не задоволені, а тому ДК «Газ України» НАК «Нафтогаз України» вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він з матеріалами виконавчого провадження.

З даним висновком суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може, з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 121-2 ГПК України, скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Частинами 1, 2 статті 53 ГПК України встановлено, що за заявою сторони, прокурора чи з своєї ініціативи господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Про відновлення пропущеного строку зазначається в рішенні, ухвалі чи постанові господарського суду. Про відмову у відновленні строку виноситься ухвала, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 9.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 №9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» встановлений у частині першій статті 121-2 ГПК України десятиденний строк для подання скарги є процесуальним і тому відповідно до вимог статті 53 ГПК може бути відновлений за наявності поважних причин його пропуску та на підставі заяви скаржника, яка подається одночасно зі скаргою або викладається в останній у вигляді клопотання. Скарга, пропущений строк подання якої не відновлений, залишається без розгляду, про що з посиланням на статті 53 і 121-2 ГПК України судом без виклику сторін виноситься ухвала. Якщо ж скаргу було подано з пропуском згаданого строку без заяви про його відновлення, суд без виклику сторін виносить ухвалу про залишення скарги без розгляду, що не перешкоджає повторному поданню скарги із заявою про відновлення строку такого подання.

Місцевий господарський суд, вирішуючи клопотання про відновлення строку на подання скарги на дії ДВС та відмовляючи у його задоволенні, керувався абзацом 2 пункту 9.7. вказаної постанови, в якому зазначено, що у вирішенні питання про відновлення пропущеного строку подання скарги на бездіяльність органу Державної виконавчої служби у вигляді невжиття заходів з примусового виконання судового рішення, поданої більш як через десять днів після закінчення визначеного законом строку здійснення виконавчого провадження, господарський суд має, як правило, виходити з неможливості такого відновлення. Наведене ґрунтується на тому, що стягувач, який подав до відповідного органу заяву про відкриття виконавчого провадження та не отримав у визначений законом строк задоволення своїх вимог, вважається обізнаним про ймовірність порушення його прав у виконавчому провадженні незалежно від того, чи отримав він від державного виконавця певні процесуальні документи та чи ознайомлений він з матеріалами виконавчого провадження.

Проте, посилаючись на пункт 9.7. постанови від 17.10.2012 №9, місцевий суд не врахував при цьому роз'яснень Вищого господарського суду, викладених в абзаці третьому зазначеного пункту, в якому вказано, що якщо обов'язок органу Державної виконавчої служби вчинити певну дію прямо передбачено законом, але строк її вчинення не зазначений, то бездіяльність даного органу може бути оскаржена в будь-який час, коли скаржник дійде висновку про порушення у зв'язку з цією бездіяльністю його прав і охоронюваних законом інтересів, оскільки правопорушення є таким, що триває в часі.

Оскільки Законом України «Про виконавче провадження», чинним на час розгляду справи судом першої та апеляційної інстанцій, не було передбачено такої підстави для повернення виконавчого документа як укладення стягувачем та боржником договору про реструктуризацію боргу, а в матеріалах справи відсутні докази направлення позивачеві постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.12.2012 разом з судовим наказом від 26.07.2010 №13/071-10 рекомендованим листом з повідомленням про вручення, як того вимагає частина 1 статті 31 названого Закону, колегія суддів дійшла висновку, що порушення органу Державної виконавчої служби є триваючим.

При цьому, стягувач, отримавши 02.08.2016 відповідь органу ДВС на своє звернення про хід виконання наказу, звернувся до Господарського суду Київської області 11.08.2016, в межах строку, встановленого частиною 1 статті 121-2 ГПК України.

Відповідно до статті 115 Господарського процесуального кодексу України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

У рішенні Європейського суду з прав людини від 27.07.2004 у справі «Ромашов проти України» (заява №67534/01) зазначено, що пункт 1 статті 6 параграфа 1 Європейської конвенції з прав людини гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом щодо будь-яких його цивільних прав та обов'язків; таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система договірної держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній із сторін. Важко собі навіть уявити, щоб стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і водночас не передбачала виконання судових рішень. Якщо вбачати у статті 6 тільки проголошення доступу до судового органу та права на судове провадження, то це могло б породжувати ситуації, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина «суду».

Згідно зі статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відновлення пропущеного позивачем строку на оскарження постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.12.2012 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 26.07.2010 №13/071-10.

Згідно статей 32-34 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються судом письмовими та речовими доказами, поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь у судовому процесі. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 103 Господарського процесуального кодексу України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення.

Підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду, відповідно до пунктів 1, 4 частини 1 статті 104 ГПК України, є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи, порушення або неправильне застосування норм процесуального права.

З урахуванням вищенаведеного, апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» судова колегія визнає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню, а ухвала Господарського суду міста Києва від 31.08.2016 у справі №13/071-10 - скасуванню.

Відповідно до пункту 4.8. постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» від 21.02.2013 №7 якщо судом апеляційної інстанції скасовано ухвалу місцевого господарського суду з числа зазначених у частині 7 статті 106 ГПК України, з передачею справи на розгляд суду першої інстанції, то розподіл сум судового збору, пов'язаного з розглядом відповідної апеляційної скарги, здійснюється судом першої інстанції за результатами розгляду ним справи, згідно із загальними правилами статті 49 ГПК України.

Керуючись статтями 53, 99, 101-106, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Дочірньої компанії «Газ України» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» на ухвалу Господарського суду Київської області від 31.08.2016 у справі №13/071-10 задовольнити.

2. Ухвалу Господарського суду Київської області від 31.08.2016 у справі №13/071-10 скасувати.

3. Відновити пропущений строк на оскарження постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві від 28.12.2012 з примусового виконання наказу Господарського суду Київської області від 26.07.2010 №13/071-10.

4. Справу №13/071-10 передати на розгляд до місцевого господарського суду.

5. Матеріали справи №13/071-10 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська