ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Справа № 917/186/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Шепітько І.І., суддя Хачатрян В.С.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1 (довіреність від 28.04.2016 року),

відповідача ОСОБА_2 (довіреність від 20.09.2016 року),

розглянувши апеляційну скаргу позивача (вх.2561П/1-38) на рішення господарського суду Полтавської області від 29.08.2016 року

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна", с.Бабайківка, Царичанський район, Дніпропетровська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", м.Гадяч,

про стягнення грошових коштів 1248718,21 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Україна", звернувся до господарського суду Полтавської області з позовом до ТОВ "Лозівський молочний завод" про стягнення ( з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 25.08.2016 року) 875389,15 грн. основного боргу за договором поставки № 0104-1 від 01.04.2015 р., 246713,69 грн. пені, 14312,49 грн. 3% річних та 33716,74 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.08.2016 року у справі № 917/186/16 (суддя Гетя Н.Г.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Україна" 875389,15 грн. основної заборгованості, 18593,94 грн. інфляційних втрат, 232291,09 грн. пені, 13957,49 грн. 3% річних, розстрочивши виконання рішення згідно графіку. В іншій частині позовних вимог - відмовлено в задоволенні.

Позивач із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення змінити, скасувавши його в частині розстрочення виконання рішення суду на 12 місяців рівними частинами та прийняти в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні заяви відповідача про розстрочку виконання рішення суду у даній справі.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначає про скрутне матеріальне становище підприємства, зумовлене втратою основних ринків збуту, збільшенням вартості палива та енергоносіїв, зменшення платоспроможності населення, зменшення внутрішнього попиту на продукцію, яку виготовляє підприємство, значне збільшення обсягу порушень платіжної дисципліни зі сторони контрагентів ТОВ «Лозівський молочний завод». Відповідач зазначає про наявність на даний час великої кількості судових рішень про стягнення з ТОВ «Лозівський молочний комбінат» заборгованостей, на виконання яких укладено мирові угоди з кредиторами про погашення заборгованості на умовах розстрочення. Таким чином, відповідач вважає, що стягнення всієї суми заборгованості одразу призведе до повної неплатоспроможності товариства, зокрема, під загрозою опиниться виплата поточної заробітної плати працівникам, сплата банківських кредитів, виконання затверджених судами мирових угод у інших справах, проведення розрахунків з бюджетом, сплата комунальних платежів. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу позивача без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

01.04.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Україна» (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лозівський молочний завод» (покупець) укладено договір поставки №0104-1 (далі-договір) (а.с.25 т.1).

Відповідно до п.1.1 договору, у порядку та на умовах визначених цим договором, постачальник зобов'язується систематично передавати у власність покупця молоко коров'яче незбиране за ДСТУ 3662-97, далі за тестом - молоко, а покупець зобов'язується приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором.

Згідно п. 1.2 договору, кількість поставленого молока зазначається у спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за формою -1 ТН (МС), затвердженою Наказом Міністерства аграрної політики України №176 від 01 липня 2002 року (далі за текстом - товарна накладна), ціна - у протоколах погодження цін (Додаток №1), які після погодження (в порядку передбаченому цим договором), належного оформлення та підписання сторонами, є невід'ємною частиною даного договору.

В п.2.3 договору визначено, що на кожну партію товару молока постачальник зобовязаний надати покупцю наступні супровідні документи:

-товарно-транспортну накладну Ф1-ТН;

- спеціалізовану товарну накладну Ф1-ТН (МС), із заповненням в них усіх реквізитів щодо кількості та якості молока.

Постачальник, протягом 3 робочих днів з дати отримання від покупця приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини Ф3-ПК (МС), відповідно до п.3.3 договору, та на підставі цієї квитанції складає й надає останньому видаткову накладну на молоко шляхом її надіслання засобами електронного або факсимільного звязку за реквізитами, зазначеними в цьому договорі. Оригінал видаткової накладної в обовязковому порядку має бути направлений покупцю засобами поштового звязку, листом з оголошеною цінністю з повідомленням про отримання або переданий нарочним способом повноважному представнику покупця. Крім того, постачальник, на підставі отриманої від покупця приймальної квитанції на закупівлі молочної сировини Ф3-ПК (МС), у встановлені Податковим кодексом України строки, складає та надає покупцю податкову накладну в електронній формі (через систему електронного документообігу M.E.DOK,OPZ та інші) (п.2.4 договору).

Згідно п.2.5 договору, у випадку, якщо постачальник своєчасно не надасть покупцю документи (всі разом), що зазначені п п.2.3 цього договору, або надасть зазначені документи (всі разом або будь-які з них окремо) неналежно оформленими, то в цьому випадку покупець має право призупинити оплату молока, згідно п.5.4 цього договору, до моменту надання постачальником належним чином оформлених документів, зазначених в п.2.3 цього договору.

Пунктом 4.2.3. договору визначено, що покупець зобов'язаний проводити оплату за молоко, за цінами визначеними сторонами у Додатку № 1 та в строки, встановленими цим договором.

Відповідно до п. 5.4. договору, покупець здійснює оплату за молоко протягом 3 (трьох) робочих днів з дати поставки кожної окремої партії молока, у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника. Покупець має право здійснити передоплату за молоко.

В п.5.6 договору зазначено, що загальна сума договору складається із сумарної вартості молока, переданого у власність покупцю, згідно видаткових накладних, підписаних обома сторонами протягом строку дії даного договору.

Згідно п.6.7 договору, у випадку порушення покупцем грошових зобов'язань, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період порушення, від суми порушеного зобов'язання за кожен день прострочення.

Договір набирає чинності з 06.04.2015 та діє до 31 грудня 2015 року (п.10.1 договору).

01.04.2015 року сторони підписали Протокол погодження ціни (Додаток № 1 до договору), в якому узгодили, починаючи з 06 квітня 2015 року встановити наступну планову закупівельну ціна за 1 кг молока коров'ячого незбираного ДСТУ 3662-97: 5 грн. 10 коп. (а.с.30 т.1).

Відповідно до Протоколу погодження ціни від 30.04.2015р. (Додаток № 1 до Договору), сторони договору починаючи з 01 травня 2015 року встановили наступну планову закупівельну ціна за 1 кг молока коров'ячого незбираного ДСТУ 3662-97: 4 грн. 95 коп. (а.с.33 т.1).

02.10.2015 року сторони підписали Протокол погодження ціни від 02.10.2015р. (Додаток № 1 до Договору), в якому починаючи з 02 жовтня 2015 року встановили наступну планову закупівельну ціна за 1 кг молока коров'ячого незбираного ДСТУ 3662-97: 5 грн. 00 коп. (а.с.34 т.1).

Відповідно до Протоколу погодження ціни від 09.10.2015р. (Додаток № 1 до Договору), сторони узгодили починаючи з 10 жовтня 2015 року встановити наступну планову закупівельну ціна за 1 кг молока коров'ячого незбираного ДСТУ 3662-97: 5 грн. 15 коп. (а.с.35 т.1).

30.10.2015 року сторони підписали Протокол погодження ціни (Додаток № 1 до Договору), в якому узгодили починаючи з 01 листопада 2015 року встановити наступну планову закупівельну ціна за 1 кг молока коров'ячого незбираного ДСТУ 3662-97: 5 грн. 60 коп. (а.с.36 т.1).

В листі №1269 від 19 листопада 2015 р. позивач повідомив відповідача про підвищення ціни на молоко коров'яче незбиране ДСТУ 3662-97 з 20.11.2015 р. в розмірі 5,80 грн. за 1 кг. (а.с.37 т.1).

Відповідно до Протоколу погодження ціни від 24.11.2015р. (Додаток № 1 до Договору), сторони узгодили починаючи з 25 листопада 2015 року встановити наступну планову закупівельну ціна за 1 кг молока коров'ячого незбираного ДСТУ 3662-97: 6 грн. 00 коп. (а.с.38 т.1).

На виконання умов укладеного договору, позивач поставив відповідачу молоко на загальну суму 6 114 421,15 грн., що підтверджується спеціалізованими товарними накладними на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС) за період 06.04.2015 по 07.12.2015р., приймальними квитанціями за період 06.04.2015 по 07.12.2015р., видатковими накладними за період з 06.04.2015 року по 07.12.2015 року (а.с. 62-157 т.1, т. 2, т. 3, т. 4, а.с.1-79 т.5).

Позивач зазначає, що відповідач взяті на себе зобов'язання щодо оплати поставленого за договором товару здійснив частково на суму 5239032 грн., що підтверджується випискою ПАТ «Приватбанк» з рахунку позивача за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року (а.с.17-24 т.1).

Як вказує позивач, у звязку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань із оплати поставленого молока, останньому направлялась претензія від 18.05.2015 року із вимогою сплатити заборгованість в сумі 500473,65 грн. (а.с.44 т.1).

У відповідь на претензію, відповідач направив позивачу лист №1839 від 18.05.2015 року, в якому зазначив, що у звязку із проведенням банківських операцій, повязаних з кредитуванням, ТОВ «Лозівський молочний завод» не змогло виконати в повній мірі обовязки за договором, однак протягом 10 днів взаємовідносини між підприємствами будуть приведені до договірних рамок (а.с.46 т.1).

Листом №2132 від 09.06.2015 року відповідач звернувся до відповідача з проханням розстрочити існуючу заборгованість (а.с.47 т.1).

05.08.2015 року позивач направив відповідачу претензію з вимогою сплатити заборгованість за поставлене молоко в розмірі 776138 грн., а також 59067,45 грн. пені, 3% річних в сумі 2953,37 грн. (а.с.39 т.1).

Позивач зазначає, що оскільки відповідач не виконав зобовязання з оплати поставленого молока, 07.12.2015 року позивач направив відповідачу претензію про сплату заборгованості в сумі 861845,15 грн. (а.с.55 т.1).

Сторони підписали акт звірки взаємних розрахунків за період з 01.04.2015 року по 15.12.2015 року, відповідно до якого заборгованість відповідача перед позивачем складає 875389,15 грн. (а.с.48 т.1).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує, що відповідач свої зобовязання з оплати поставленого молока виконав неналежним чином, оплату здійснив частково, а саме в сумі 5239032 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з позовом про стягнення з відповідача ( з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 25.08.2016 року) 875389,15 грн. основного боргу, 246713,69 грн. пені, 14312,49 грн. 3% річних та 33716,74 грн. інфляційних втрат.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позовних вимог заперечує та зазначає, що в порушення п. 2.3 договору, позивач під час здійснення поставок не надав відповідачу супровідні документи на товар: товарно-транспортну накладну Ф1-ТН, спеціалізовану товарну накладну Ф1-ТН (МС), із заповненням в них усіх реквізитів щодо кількості та якості молока, видаткову накладну, податкову накладну, а також декларації виробника, у звязку з чим ТОВ "Лозівський молочний завод" скориставшись своїм законним правом, передбаченим п. 2.4 договору та ч. 3 ст. 538 ЦК України призупинив оплату поставленого молока до моменту надання постачальником всіх необхідних документів. Таким чином, на думку відповідача, строк оплати за договором не настав.

Під час здійснення апеляційного провадження, відповідач у відзиві на апеляційну скаргу та в своїх поясненнях в судовому засіданні 06.10.2016 року проти суми основного боргу, а також стягнутих судом сум 3% річних, інфляційних втрат та пені не заперечував.

В апеляційній скарзі позивач погоджується з рішенням суду першої інстанції стосовно визначеної судом суми заборгованості відповідача та заперечує лише щодо надання судом відповідачу розстрочки виконання судового рішення у даній справі.

Судова колегія приймає до уваги наступне.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (частина 1 статті 612 ЦК України).

Як свідчать матеріали справи, на виконання умов договору поставки за період з 06.04.2015 року по 07.12.2015 року позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 6 114 421,15 грн., що підтверджується спеціалізованими товарними накладними на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС), приймальними квитанціями, видатковими накладними, підписаними обома сторонами (а.с. 62-157 т.1, т. 2, т. 3, т. 4, а.с.1-79 т.5).

Обовязок відповідача оплатити вартість товару передбачено п. 4.2.3. договору, відповідно до якого покупець зобов'язаний проводити оплату за молоко, за цінами, визначеними сторонами у Додатку № 1 та в строки, встановлені цим договором.

Пунктом 5.4. договору визначено порядок оплати, а саме: покупець здійснює оплату за молоко протягом 3 (трьох) робочих днів з дати поставки кожної окремої партії молока, у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

Поставлений позивачем товар відповідач оплатив частково, на загальну суму 5239032 грн., що підтверджується випискою ПАТ «Приватбанк» з рахунку позивача за період з 01.04.2015 року по 31.12.2015 року (а.с.17-24 т.1).

Згідно акту звірки взаємних розрахунків за період з 01.04.2015 року по 15.12.2015 року, заборгованість відповідача перед позивачем за поставлене молоко складає 875389,15 грн. (а.с.48 т.1).

Таким чином, позивач має право вимагати у відповідача належного виконання умов договору поставки, в тому числі оплатити поставлений відповідачу товар в повному обсязі, згідно підписаних сторонами договору видаткових накладних.

Сума боргу відповідача підтверджується наданим позивачем матеріалами (договором, спеціалізованими товарними накладними на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС), приймальними квитанціями, видатковими накладними, розрахунками ціни позову).

Відповідач в добровільному порядку суму основного боргу повністю не сплатив, не представив суду доказів погашення боргу, з сумою боргу погоджується.

Враховуючи непогашення відповідачем суми основного боргу, вказаної позивачем, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення позову в частині стягнення з відповідача суми основного боргу в розмірі 875389,15 грн.

Стосовно доводів відповідача щодо ненастання строку оплати товару, колегія суддів зазначає, що передбачене п.2.5 договору право покупця призупинити оплату молока можливе лише у випадку ненадання постачальником або надання неналежно оформлених документів, передбачених п.2.3 договору: товарно-транспортної накладної Ф1-ТН; спеціалізованої товарної накладної Ф1-ТН (МС).

Однак, в матеріалах справи містяться належним чином оформлені та підписані обома сторонами договору товарно-транспортні накладні Ф1-ТН; спеціалізовані товарні накладні Ф1-ТН (МС), видаткові накладні.

Таким чином, доводи відповідача про те, що постачальником під час поставки товару вказані документи не надавались, є безпідставними та спростовуються матеріалами справи.

Посилання відповідача на обовязок постачальника надати продавцю декларацію виробника під час поставки товару не приймаються судовою колегією, оскільки укладений сторонами договір поставки не передбачає такого обовязку позивача.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як розяснено в п.4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань», сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Таким чином, за наявності встановленого факту прострочення відповідачем грошового зобовязання, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, дійшла висновку про обґрунтованість рішення суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог цій в частині та стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 13957,49 грн. та 18593,94 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з вимогами статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України).

Згідно п.6.7 договору, у випадку порушення покупцем грошових зобов'язань, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на період порушення, від суми порушеного зобов'язання за кожен день прострочення.

Отже, стягнення пені у разі неналежного виконання взятих на себе зобовязань покупця передбачено умовами укладеного сторонами договору та узгоджується з приписами чинного законодавства.

25.08.2016 року відповідач звернувся до суду першої інстанції із клопотанням про зменшення розміру штрафних санкцій ( пені) ( а.с.154 т.6).

В обгрунтування вказаного клопотання, відповідач зазначає про скрутне фінансове становище підприємства, у звязку з чим задоволення позовних вимог в повному обсязі, на думку відповідача, призведе до загрози виплати поточної заробітної плати працівникам, сплати банківських кредитів, виконання затверджених судами мирових угод у інших справах, проведення розрахунків з бюджетом, сплати комунальних платежів. Розмір штрафних санкцій, нарахованих позивачем, відповідач вважає надмірно великими, порівняно із збитками позивача, повязаних із простроченням ТОВ «Лозівський молочний завод» оплати поставленого товару.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.08.2016 року в задоволенні клопотання відповідача відмовлено.

Відповідно до частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Стаття 83 ГПК України надає господарському суду право, приймаючи рішення, зменшити у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Відповідно до п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, вирішуючи питання про зменшення розміру пені та штрафу, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобовязання, невідповідності розміру пені таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобовязання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Частиною 2 статті 218 Господарського кодексу України встановлено,що учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, … відсутність у боржника необхідних коштів.

Однак, відсутність у відповідача необхідних коштів, в тому числі у зв'язку з скрутним фінансовим станом, скорочення обсягів реалізації молочної продукції не є винятковою обставиною та не звільняє відповідача від відповідальності у відповідності до частини 2 статті 617 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 218 Господарського кодексу України.

Крім того, вказані відповідачем обставини не є винятковим випадком, який надає право суду застосовувати приписи п.3 ст.83 Господарського процесуального кодексу України та звільняти боржника від господарсько-правової відповідальності.

Аналогічна правова думка міститься у постановах Вищого господарського суду України від 17.09.2009 року по справі №4/168-3466 (5/251-4343), від 08.05.2014 у справі №921/185/13-г.

Відповідач не надав належних обґрунтувань та розрахунків того, що розмір неустойки нарахований позивачем значно перевищує розмір завданих йому збитків і що суд першої інстанції мав обґрунтовані підстави його зменшити.

Відповідачем не доведено виняткової сукупності обставин, які б свідчили про настільки тяжкий фінансово-економічний стан, який би вимагав зменшення розміру стягуваної неустойки.

Надані суду апеляційної інстанції звіти про фінансові результати підтверджують негативні тенденції фінансового становища підприємства, проте не є доказом того, що сума штрафних санкцій значно перевищує розмір завданих позивачу збитків.

З урахуванням викладеного, колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача, погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в цій частині та стягнення з відповідача пені в загальній сумі 232291,09 грн., у звязку із невірним визначенням позивачем періодів існування боргу.

Також 25.08.2016 року відповідач звернувся до суду першої інстанції із клопотанням №718 про розстрочку виконання рішення суду на 24 місяці згідно з графіком: протягом перших 12 місяців по 40000 грн. щомісяця; протягом наступних 12 місяців решту суми рівними частинами щомісячно.

Клопотання обґрунтоване складним матеріальним становищем підприємства, повязаним із зменшенням обсягів виробництва та реалізації продукції, втратою ринків збуту, збільшення обсягів порушення платіжної дисципліни з боку контрагентів ТОВ «Лозівський молочний завод», наявності на розгляді в судах України 11 справ про стягнення заборгованості з ТОВ «Лозівський молочний завод», частина з яких припинена у звязку із затвердженням мирових угод з кредиторами про погашення заборгованості на умовах рострочення, а отже, сплата всієї суми заборгованості у даній справі одразу призведе до банкрутства підприємства. На підтвердження негативних фінансових тенденцій у діяльності підприємства надано звіти про фінансові результати за 1 півріччя 2016 року, звіт незалежного аудитора ПП «Аудит-К» від 16.08.2016 року, ухвали господарського суду Полтавської області про затвердження мирових угод з ТОВ «Лозівський молочний завод».

Рішенням господарського суду Полтавської області від 29.08.2016 року клопотання відповідача задоволено частково, розстрочено виконання рішення суду на 12 місяців згідно графіку.

Відповідно до п.6 ст. 83 та ст.121 ГПК України господарський суд може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

У відповідності до пункту 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" підставою для відстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 Господарського процесуального кодексу України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, …стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

У даному випадку, відповідачем було зазначено та доведено наявність обставин, що можуть ускладнити виконання рішення у звязку з тяжким економічним становищем відповідача, яке зумовлене скороченням обсягів виробництва та реалізації молочної продукції внаслідок обставин, які склались на зовнішньоекономічному та внутрішньому ринку держави (зокрема, введення з 2014 року Російською федерацією продуктового ембарго для продукції українського виробництва, наявність стрімких інфляційних процесів в економіці держави), наявність дебіторської заборгованості за продукцію (про вказане свідчать, зокрема, надані суду звіти про фінансові результати за перше півріччя 2016 року).

Відповідно до висновків незалежного аудитора ПП «Аудит-К» від 16.08.2016 року, фінансовий стан ТОВ «Лозівський молочний завод» за період з 01.01.2016 року по 30.06.2016 року не стійкий, у звязку із відсутністю джерел власних коштів та залученням зовнішнього фінансування кредитів банку та короткострокової кредиторської заборгованості; всі показники фінансового стану мають незадовільне значення: незадовільна структура балансу з точки зору неплатоспроможності товариства, доля власного капіталу на кінець період складає 4%.

Таким чином, скрутне фінансове становище підприємства відповідача, обовязок товариства забезпечувати виплату поточної заробітної плати працівникам, здійснювати розрахунки з бюджетом, сплачувати комунальні платежі, на думку колегії суддів, ускладнюють та роблять неможливим відповідачу на цей час негайно виконати рішення суду та сплатити утворену заборгованість в повному обсязі, оскільки стягнення усієї суми боргу одразу може призвести до зупинки діяльності підприємства, що виключить надалі можливість розрахунку з позивачем.

Крім того, на даний час на розгляді в судах України знаходиться 11 справ про стягнення з ТОВ «Лозівський молочний завод» заборгованостей на загальну суму більше 16 млн. гривень, частина з яких припинена у звязку із укладенням сторонами мирових угод про погашення заборгованості на умовах розстрочення ( в матеріалах справи містяться ухвали господарського суду Полтавської області про затвердження мирових угод, а.с.119-136 т.6).

За таких обставин, враховуючи фінансовий стан відповідача, з метою недопущення погіршення економічної ситуації підприємства відповідача та зупинки його роботи, а також баланс інтересів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про часткове задоволення заяви відповідача про розстрочку виконання судового рішення й обґрунтовано розстрочив його виконання строком на 12 місяців з рівномірною щомісячною оплатою стягнутих цим рішенням грошових коштів.

В апеляційній скарзі відповідач вказує, що судом першої інстанції не враховано тяжкий фінансовий стан підприємства позивача, в матеріалах справи відсутні докази неплатоспроможності відповідача та наявності виключних обставин, що ускладнюють виконання рішення суду. Крім того, позивач зазначає, що факт відсутності у відповідача грошових коштів та скрутний матеріальний стан не може свідчити про неможливість виконання рішення суду.

Колегія суддів зазначає, що Господарський процесуальний кодекс України не визначає переліку обставин, які свідчать про неможливість виконання рішення чи утруднюють його виконання, у зв'язку з чим суд оцінює докази, що підтверджують зазначені обставини, за правилами статті 43 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 06.10.2016 року представник позивача на запитання суду відповів, що не має впевненості у виконанні відповідачем рішення суду в повній сумі без розстрочки виконання.

Отже, передбачені ст. 121 Господарського процесуального кодексу України обставини, з якими закон повязує можливість надання розстрочки, є оціночними та місцевим господарським судом така оцінка здійснена.

Колегія суддів звертає увагу, що необхідність використання права на розстрочку, закон відносить на розсуд суду. Вказане право застосовується за визначених в законі умов, з урахуванням всіх обставин справи.

Доводи позивача про неврахування його матеріального стану колегія відхиляє, оскільки при прийнятті відповідного рішення мають враховуватися інтереси обох сторін.

При цьому, у даному випадку судом враховані інтереси обох сторін, оскільки відповідачу надано розстрочку не на 24 місяці, як він просив, а лише на 12 місяців.

Враховуючи наведене, а також те, що в матеріалах справи міститься достатньо доказів в підтвердження наявності виключних обставин, які ускладнюють виконання рішення відповідачем, доводи позивача в апеляційній скарзі про те, що судом першої інстанції повно та всебічно не досліджено обставини, що мають значення для правильного вирішення питання надання розстрочки виконання рішення суду, є безпідставними.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду Полтавської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 99, 101, п.1 ст.103, 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 29.08.2016 року у справі №917/186/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 11.10.2016 року

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Шепітько І.І.

Суддя Хачатрян В.С.