РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016Справа №910/13661/16

За позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України",

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція",

про стягнення 3 548 077,26 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Новик О.В. (представник за довіреністю).

У судовому засіданні 11 жовтня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", 26.07.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 14/2-1070юр від 18.07.2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція", про стягнення 3 548 077,26 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2016 року порушено провадження у справі № 910/13661/16 та призначено розгляд справи на 16.08.2016 року.

У судовому засіданні 16.08.2016 року оголошено перерву до 13.09.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року судом, за клопотанням представників відповідача, у відповідності до положень ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, продовжено строк вирішення спору на 15 (п'ятнадцять) днів, у судовому засіданні оголошено перерву до 27.09.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.09.2016 року розгляд справи відкладено до 11.10.2016 року.

У судовому засіданні 11.10.2016 року представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог та дав пояснення по суті спору.

Представник позивача у судове засідання 11.10.2016 року не з'явився, про причини неявки до суду не повідомив, про час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, правами передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 75Господарського процесуального кодексу України якщо витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд,-

ВСТАНОВИВ:

31 травня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - постачальник, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (далі - споживач, покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2664/15-ТЕ-41 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, далі по тексту - Договір) відповідно до п.1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

Пунктом 2.1. договору сторони визначили, що продавець передає з 01.06.2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 89 000 тис. куб. м., у тому числі по місяцях кварталів (тис. куб м):

МісяцьОбсягМісяцьОбсягМісяцьОбсяг
квітень липень6 000жовтень16 500
травень серпень6 000листопад21 000
червень4 000вересень7 500грудень28 000
II кв.4 000III кв.19 500IV кв.65 500

За умовами п. 3.1. договору право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Відповідно до п. 3.3. договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг використання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

У пункті 3.4. договору встановлено, що не пізніше 5-го числа місяця, наступного, за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних, розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 5.1 Договору ціна за 1000 куб. м газу становить 2 495,25 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість.

До сплати за 1000 куб.м. природного газу ціна становить - 2 495,25 грн., крім того ПДВ - 20% - 499,05 грн., всього з ПДВ - 2994,30 грн. (п. 5.2. договору).

У відповідності з п. 6.1. договору, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації природного газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків, до їх повного здійснення (п. 11 договору).

Додатковою угодою № 1 від 20.07.2015 року до договору сторонами збільшувалась ціна за 1000 куб. м газу та тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами.

Позивач зазначає, що свої зобов'язання за Договором виконував належним чином протягом червня-грудня 2015 року, що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу підписаними сторонами Договору на загальну суму 202 049 561,05 грн.

У той же час, споживач свої зобов'язання за Договором належним чином не виконав, при цьому, позивач вказує, що відповідач вчасно за отриманий природний газ не розраховувався, що призвело до порушень умов договору та втрат з боку позивача, а відтак, позивачем були нараховані відповідачу 3% річних в розмірі 198 429,68 грн., інфляційні втрати в розмірі 439 345,68 грн. та пеня - 2 910 301,90 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 31 травня 2015 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - постачальник, продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція» (далі - споживач, покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2664/15-ТЕ-41 (належним чином засвідчена копія договору міститься в матеріалах справи, далі по тексту - Договір) відповідно до п.1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ (надалі - газ), на умовах цього Договору.

Матеріалами справи підтверджено, що позивач свої зобов'язання за Договором протягом червня-грудня 2015 року виконував належним чином, що підтверджується Актами приймання-передачі природного газу підписаними сторонами Договору на загальну суму 202 049 561,05 грн.

Однак постачальник вважає, що споживач свої зобов'язання за Договором належним чином не виконав, при цьому, позивач вказує, що відповідач вчасно за отриманий природний газ не розраховувався, що призвело до порушень умов договору та втрат з боку позивача, а відтак, позивачем були нараховані відповідачу 3% річних в розмірі 198 429,68 грн., інфляційні втрати в розмірі 439 345,68 грн. та пеня - 2 910 301,90 грн.

Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог з огляду на те, що на виконання вимог постанов Кабінету Міністрів України від 29.01.2014 № 30 та від 11.01.2005 № 20, Позивач і Відповідач уклали багатосторонні правочини (спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання) за умовами яких Сторони змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, спожитий за спірним договором на загальну суму 44 350 317,63 грн. (копії зазначених правочинів наявні в матеріалах справи).

Відповідач звернув увагу на позицію Верховного Суду України, викладену у постановах від 09.09.2014 року (справи № 3-101гс14/16/16, № 3-102гс 14/16/16, № 3-105гсІ4/16/16), від 16.09.2014 у справі № 3-111гс14, від 23.09.2014 у справі № 3-119гс 14, від 30.09.2014 року у справі № 3-114гс 14, відповідно до якої Верховний Суд України погодився з висновками суду касаційної інстанції про відсутність підстав для стягнення пені, передбаченої договором поставки природного газу та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, оскільки уклавши договір про організацію взаєморозрахунків. сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, поставлений відповідно до договору поставки природного газу.

Отже, Верховний Суд України дійшов висновку, що для застосування санкцій, передбачених договором поставки природного газу та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 ЦК України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків з різниці в тарифах на теплову енергію та спільними протокольними рішеннями про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання.

Як зазначає відповідач, за умовами договорів про організацію взаєморозрахунків з різниці в тарифах на теплову енергію та спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків оплата заборгованості за поставлений природний газ, яка є підставою нарахування штрафних і фінансових санкцій у цій справі, має відбутися виключно у порядку, на умовах та у строки, передбачені зазначеними протокольними рішеннями та договорами, а отже, підстави для нарахування штрафних санкцій на змінені зобов'язання за спірним договором за вищезазначеними правочинами відсутні.

Саме з огляду на наведені вище висновки Верховний Суд України у інших справах, зокрема у постанові від 30.09.2014 у справі № 3-132гс14 та в постанові від 25.03.2015 у справі №3-23гс15, скасував постанови Вищого господарського суду України про задоволення позовних вимог і направив справи на новий розгляд до суду касаційної інстанції для врахування висновків, викладених у перелічених вище постановах Верховного Суду України.

Відповідно до ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як встановлено судом, 16 жовтня 2015 року між Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві (далі - сторона 1), Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона 2), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона 3), Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (далі - сторона 4) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (далі - сторона остання) було укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 2120 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, відповідно до п. 3 якого з метою реалізації цього Спільного протокольного рішення Сторони зобов'язуються перерахувати кошти наступній Стороні, а сторона остання - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок.

18 листопада 2015 року між Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві (далі - сторона 1), Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона 2), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона 3), Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (далі - сторона 4) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (далі - сторона остання) було укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 2379 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, відповідно до п. 3 якого з метою реалізації цього Спільного протокольного рішення Сторони зобов'язуються перерахувати кошти наступній Стороні, а сторона остання - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок.

21 грудня 2015 року між Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві (далі - сторона 1), Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона 2), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона 3), Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (далі - сторона 4) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (далі - сторона остання) було укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 3072 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, відповідно до п. 3 якого з метою реалізації цього Спільного протокольного рішення Сторони зобов'язуються перерахувати кошти наступній Стороні, а сторона остання - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок.

12 лютого 2016 року між Головним управлінням державної казначейської служби України у м. Києві (далі - сторона 1), Департаментом фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона 2), Департаментом соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі - сторона 3), Товариством з обмеженою відповідальністю "Євро-Реконструкція" (далі - сторона 4) та Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (далі - сторона остання) було укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання № 421 за рахунок коштів загального фонду державного бюджету України, відповідно до п. 3 якого з метою реалізації цього Спільного протокольного рішення Сторони зобов'язуються перерахувати кошти наступній Стороні, а сторона остання - до загального фонду Державного бюджету України не пізніше наступного дня після їх зарахування на рахунок.

Судом встановлено, що доводи відповідача стосовно укладених між Позивачем та Відповідачем на виконання постанови Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 № 20 правочини (спільні протокольні рішення про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання) повністю аналогічні до договорів про організацію взаєморозрахунків оплати заборгованості за поставлений природний газ. Наслідки укладення правочинів (спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків за теплопостачання) були визнані судами аналогічними договорам про організацію взаєморозрахунків оплата заборгованості за поставлений природний газ у судових рішеннях у справі №910/240/15-г та №910/8166/15-г, що набули законної сили.

Також, суд дійшов висновку, а позивачем не заперечувалось, що сума основного боргу за спірним договором сплачена Відповідачем.

Оплата вартості природного газу здійснювалася Відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 року "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу", яка діє з 01.07.2014 р., згідно з якими Відповідач як теплопостачальне підприємство отримує кошти від споживачів теплової енергії на рахунки зі спеціальним режимом використання, з яких здійснюється безспірне списання коштів на користь Позивача у відсотковому значенні від всіх коштів, що надходять від споживачів як плата за теплову енергію в рахунок оплати вартості газу, спожитого в поточному періоді.

Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2015 №1086 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 №217» змінено порядок розподілу коштів, що надходять на поточний рахунок із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки. Отже, даними змінами встановлено новий механізм розподілу коштів з урахуванням розрахунку об'єму і вартості газу.

Тобто, відповідач вказав, що на даний час відповідно до встановленого порядку розподілу всі кошти від основної діяльності теплогенерацій надходять на спеціальні рахунки, де згідно встановлених Комісією нормативів здійснюється їх перерозподіл між постачальником природного газу та поточними рахунками теплогенерацій.

Статтею 19-1 Закону України «Про теплопостачання» встановлено імперативний порядок оплати за теплову енергію, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ Позивачем, згідно якого оплата здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі Відповідачем. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Постановою Кабінету Міністрів України №217 від 18.06.2014 року затверджено Порядок розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для приведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки.

Як вбачається з наявних в матеріалах справи доказів, а саме виписок по рахунку відповідача (копії яких наявні в матеріалах справи), оплата вартості природного газу здійснювалася Відповідачем відповідно до постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 року «Про затвердження Порядку розподіл) коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу», яка діє з 01.07.2014 р., згідно з якими Відповідач як теплопостачальне підприємство отримує кошти від споживачів тепловоенергії на рахунки зі спеціальним режимом використання, з яких здійснюється безспірне списання коштів на користь Позивача у відсотковому значенні від всіх коштів, що надходять ви споживачів як плата за теплову енергію в рахунок оплати вартості газу, спожитого в поточному періоді.

Положеннями п.7 зазначеної постанови Кабінету Міністрів України №217 встановлено, що усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, в тому числі Відповідачем, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів.

Відповідно до п. 8 вищевказаної постанови №217 уповноважений банк здійснює перерахування коштів, що надходять на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючим організаціями, згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію, що затверджується Національною комісією, що здійснює держави регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Відповідно до п. 10 зазначеної вище постанови №217 гарантований постачальник до закінчення строку відкриття спеціальних рахунків, відкритих теплопостачальними теплогенеруючими організаціями, подає до Комісії за встановленими нею формами завірений підписом керівника або іншої уповноваженої особи, скріпленим печаткою, перелік таких організацій та їх структурних підрозділів, які за відповідними договорами купують у гарантованого постачальника природний газ для виробництва теплової енергії. Після закінчення строку відкриття спеціальних рахунків гарантований постачальник протягом двох робочих днів з дати укладення або припинення відповідного договору з теплопостачальною або теплогенеруючою організацією чи їх структурними підрозділами подає також Комісії інформацію про зміни до зазначеного переліку.

Таким чином, Банк самостійно, на підставі отриманого від Комісії реєстру, здійснює перерахування з поточного рахунку зі спеціальним режимом використання Відповідача на поточний рахунок зі спеціальним режимом використання Позивача грошові кошти в якості оплати за природний газ.

При цьому, як зазначив відповідач, відповідно до умов договору банківського рахунку, він позбавлений можливості самостійно, власними коштами поповнювати рахунок зі спеціальним режимом використання, що відкритий Відповідачем або користуватися цим рахунком па власний розсуд шляхом надання банку платіжних доручень.

Таким чином, судом встановлено, що Товариством з обмеженою відповідальністю «Євро-реконсрукція», на виконання вимог зазначеного вище Порядку, було відкрито у Публічному акціонерному товаристві «Державний ощадний банк України» поточний рахунок зі спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять за спожиту теплову енергію від категорії споживачів «населення».

Факт відкриття поточного рахунку зі спеціальним режимом використання підтверджується договором банківського рахунку №2036 від 29.07.2014 року, копія якого наявна в матеріалах справи.

Таким чином, суд дійшов висновку, що відповідач діяв відповідно до норм чинного законодавства, що регулює розрахунки за спожитий природний газ, та вжив всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Господарський спір, що виник з приводу оплати спожитого природного газу, зумовлений тим, що виникла суперечність норм Постанови Кабінету Міністрів України №217 та положень спірного договору.

Позивачем були подані заперечення на відзив, в яких останній заперечив проти доводів відповідача та просив задовольнити позовні вимоги, однак суд, оцінивши доводи сторін, дійшов висновку про відмову у позові, з огляду на те, що нарахування штрафних санкцій можливе за наявності порушення з боку відповідача при сплаті основного боргу, проте суд, проаналізувавши матеріали справи вважає, що відповідачем таких порушень здійснено не було, що підтверджується наявними у матеріалах справи протокольними рішеннями та положеннями зазначеної вище постанови Кабінету Міністрів України № 217, а отже позовні вимоги позивача є безпідставними, необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення 3 548 077,26 грн. задоволенню не підлягають.

Судові витрати на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Копію рішення надіслати позивачу у справі 910/13661/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 17.10.2016 року.

Суддя О.С. Комарова