ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.10.16р. Справа № 904/6362/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Ирбис", м. Харків

до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш", м. Дніпро

про стягнення 1 060 867,35 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ТД Ирбис" (позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (відповідач) про стягнення 851106,68 грн боргу за поставлений товар, 156904,70 грн пені, 11665,38 грн 3% річних, 41190,59 грн інфляційних нарахувань на суму боргу, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору №05/77, укладеного між сторонами 09.01.2013.

Ухвалою суду від 27.09.2016 було продовжено строк розгляду справи на 15 днів - до 16.10.2016 включно.

Позивач не забезпечив участь свого представника у призначеному засіданні суду, але 05.10.2016 подав до суду заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 851106,68 грн боргу за поставлений товар, 129749,73 грн пені, 15611,76 грн 3% річних, 12396,36 грн інфляційних нарахувань на суму боргу.

11.10.2016 на електронну скриньку суду позивач надіслав заяву, у якій повідомив про відсутність погашення відповідачем заборгованості та підтримав позовні вимоги заявлені в заяві про уточнення позовних вимог.

Суд, розглянувши подану заяву про уточнення позовних вимог, дійшов висновку про наступне.

Пунктом 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" №18 від 26.12.2011 роз'яснено, що Господарським процесуальним кодексом України, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

За змістом поданої заяви позивач фактично збільшив суму 3% річних і зменшив суми пені та інфляційних нарахувань. Враховуючи цей факт, подана заява розцінена судом, як заява про збільшення 3% річних, що суперечить приписам ст. 22 ГПК України та не приймається до розгляду, оскільки позивачем не додано доказів повідомлення відповідача про збільшення позовних вимог. Стосовно ж нарахування пені та інфляційних втрат, то суд вважає за можливе прийняти розцінену заяву про їх зменшення, оскільки цей факт не ущемляє інтереси відповідача та його необізнаність у зменшенні не вплине на охоронювані законом права останнього.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на позов та на участь у судовому засіданні не скористався, про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлений належним чином за його місцезнаходженням згідно матеріалів справи та за інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Від відповідача повернулося на адресу господарського суду рекомендоване повідомлення про вручення потового відправлення з відміткою про його отримання.

З огляду на викладене суд керується ч.1 ст.64 ГПК України, у якій зазначено, що ухвала про порушення провадження по справі надсилається зазначеним особам (сторонам) за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження по справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою вважається, що ухвала про порушення провадження по справі вручена їм належним чином.

Аналогічна позиція викладена у п.п. 3.9.1, 3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" де зазначено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, суд наголошує на тому, що ухвала суду від 10.11.2015 була надіслана відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

За таких обставин у суду маються достатні підстави вважати, що ним вжито належних заходів до повідомлення відповідача про дату, час та місце судового слухання, але відповідач не скористався своїм правом на участь свого представника у судовому засіданні.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Враховуючи те, що норми статті 65 ГПК України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 ГПК України.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

09.01.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТД Ирбис" (далі продавець, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (далі покупець, відповідач) було укладено договір № 05/77 (далі - договір), за умовами якого продавець зобов'язується поставити продукцію, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити за продукцію у відповідності до специфікації (додаткових угод, додатків), які є невід'ємною частиною договру.

Відповідно специфікації №40 від 23.09.2015, з урахуванням змін внесених до неї додатковою угодою №3 від 19.10.2015, оплата за товар повинна бути здійснена у два етапи:

1-й етап - 25% передплата протягом 2-х календарних днів після виставлення рахунку;

2-й етап - 75% оплати протягом 30-ти календарних днів після поставки підшипників на склад позивача.

Загальна вартість товару по специфікації складає 1124928,74 грн, що еквівалентно 46753,20 євро станом на 23.09.2015.

Сторони встановили, що в разі зміни на день оплати за товар комерційного курсу гривні до євро в сторону збільшення або зменшення, покупець зобов'язується здійснити оплату за товар згідно формули: Ц=Ц*1К1/К2, де Ц - ціна товару на день оплати; Ц1 - ціна товару на дату підписання даної специфікації; К2-комерційний курс* гривні до євро станом на 23.09.2015, який складає суму в розмірі 24,061 грн за 1 євро; К1 - комерційний курс* гривні до євро на день оплати ціни товару по вказаній специфікації.

При цьому, сторони договору домовились, що під комерційним курсом мається на увазі курс продажу євро (котирування міжбанківського валютного ринку України на продаж), опублікований на сайті http://index.minfin.com.ua станом на момент закриття торгів на останню дату, що передує даті відповідного платежу.

На виконання умов договору 19.11.2015 позивач здійснив передоплату в сумі 25% від ціни товару, яка складає 299255,54 грн, що еквівалентно 11688,30 євро у відповідності до курсу євро до гривні станом на 18.11.2015, визначена на сайті http://index.minfin.com.ua.

Відповідач отримав товар за видатковою накладною № 119711 від 14.12.2015 та мав сплатити його повністю в строк до 13.01.2016 включно в гривні суму, що еквівалентна 35064,90 євро.

В порушення умов договору відповідач оплатив товар частково з 19.11.2015 по 08.06.2016 на суму 414255,54 грн, з еквівалентом 15692,72 євро, наступним чином:

дата оплати сума оплати сума зарахованої курс євро дата курсу євро на день,

в грн оплати в євро до гривні що передує даті оплати

19.11.2015 299255,54 - 11688,30 - 25,603 18.11.2015

передплата передплата

31.03.2016 5000,00 168,94 29,743 30.03.2016

06.04.2016 10000,00 338,04 29,579 05.04.2016

07.04.2016 10000,00 337,36 29,519 06.04.2016

20.04.2016 20000,00 689,68 28,999 19.04.2016

13.05.2016 10000,00 345,29 28,961 12.05.2016

20.05.2016 10000,00 353,57 28,283 19.05.2016

26.05.2016 10000,00 357,32 27,986 25.05.2016

31.05.2016 10000,00 356,32 28,064 30.05.2016

08.06.2016 30000,00 1057,90 28.358 07.06.2016.

В результаті здійснення відповідачем своїх фінансових зобов'язань частками, порушуючи при цьому строки оплати поставленої продукції, у останнього виникла заборгованість перед позивачем за накладною №119711 від 14.12.2015 у сумі 845373,08 грн, що за курсом 27,217 грн за 1 євро на момент закриття торгів на 25.07.2016 з еквівалентом 31060,48 євро.

Крім того, за період з 24.12.2015 по 13.01.2016 відповідачем також був отриманий товар на загальну суму 5733,60 грн, що підтверджується накладними: №123220 від 24.12.2015 на суму 1199,88 грн, №124464 від 29.12.2015 на суму 643,08 грн, №1345 від 13.01.2016 на суму 532,32 грн, №1344 від 171,12 грн та №1343 від 3187,20 грн, за який останній не розрахувався.

З огляду на що у відповідача перед позивачем утворилася заборгованість у загальній сумі 851106,68 грн.

Наявна заборгованість і стала причиною звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

Звертаючись до суду з позовною заявою позивач заявив до стягнення 851106,68 грн основного боргу, 156904,70 грн пені, нарахованої на суму простроченої оплати за накладною, 11665,38 грн 3% річних та 41190,59 грн інфляційних нарахувань. Проте, заявою від 05.10.2016 позивач зменшив розмір пені та інфляційних втрат, а отже предметом цього спору є 851106,68 грн основного боргу, 129749,73 грн пені, 12396,36 грн інфляційних нарахувань та 11665,38 грн 3% річних.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач порушив обумовлені договором строки оплати поставленої йому продукції та вчасно не оплатив отриману ним продукцію, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем, в результаті чого у останнього утворилася заборгованість перед позивачем у сумі 851106,68 грн, яка з огляду на обставини справи підлягає до стягнення.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом п. 7.1 договору строни передбачили, що в разі порушення покупцем строків оплати, згідно умов договору, покупець сплачує пеню в розмірі 0,1% від суми невиконаного зобов'язання за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення.

Перевіривши розрахунок пені за період з 14.01.2016 по 14.07.2016 за накладною №119711 від 14.12.2015 на загальну суму 129749,73 грн наданий позивачем, суд дійшов висновку про наступне.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи викладену правову норму слід зазначити, що вірним періодом за який нараховується пеня за накладною №119711 від 14.12.2015, є період з 14.01.2016 по 13.07.2016 включно, а нарахування пені позивачем на 14.07.2016 є помилковим, оскільки з цієї дати починається відлік іншого періоду. Таким чином пеня, яка підлягає до стягнення з відповідача складає 129108,96 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за період з 14.01.2016 по 25.07.2016 за накладною №119711 від 14.12.2015, що складають 11665,38 грн та інфляційні втрати за період з січня 2016 по березень 2016 складають 12396,36 грн, перевіривши які суд дійшов висновку про їх обґрунтованість, оскільки нарахування у вигляді 3% річних та інфляційних втрат заявлені позивачем до стягнення в межах сум можливого їх нарахування.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення основного боргу у сумі 851106,68 грн, пені у сумі 129108,96 грн, 3% річних у сумі 11665,38 грн та інфляційних втрат у сумі 12396,36 грн, в решті позову слід відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених вимог у сумі 15064,16 грн.

Витрати по сплаті судового збору у сумі 839,24 грн, з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, підлягають поверненню позивачу на підставі ст. 7 Закону України "Про судовий збір" за умови подання клопотання заявника.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (м. Дніпро, вул. Сухий острів, буд. 3, ідентифікаційний код 00168076) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТД Ирбис" (м. Харків, пров. Микитивський, буд. 24, ідентифікаційний код 31559190) основний борг у сумі 851106,68 грн, пеню у сумі 129108,96 грн, 3% річних у сумі 11665,38 грн, інфляційних втрат у сумі 12396,36 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 15064,16 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 17.10.2016.

Суддя ОСОБА_1