ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2016 р. Справа № 914/1439/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Юрченка Я.О.

суддів Зварич О.В.

ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання Лялька Н.Р.

та представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2І - представник (довіреність в матеріалах справи);

від відповідача: ОСОБА_3Є - представник (довіреність в матеріалах справи);

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Кробат Україна б/н від 22.07.2016

на рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2016 (суддя Крупник Р.В.)

у справі № 914/1439/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Кробат Україна, с. Тростянець Львівської області

до відповідача: Комунальної установи Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області, м. Жидачів Львівської області

про стягнення 324 891, 50 грн заборгованості.

Товариство з обмеженою відповідальністю Кробат Україна звернулося до Господарського суду Львівської області з позовом до Комунальної установи Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області про стягнення 324 891, 50 грн заборгованості.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначав, що з часу закінчення договору про закупівлю послуг оренди за державні кошти № 82 від 31.03.2015, у період з 31.05.2015 по 31.12.2015 інвестиційний обєкт за актом приймання-передачі позивачу не повертався та перебував у фактичному використанні відповідача без укладення нового договору оренди. Відтак, позивач вважає, що внаслідок припинення договірних відносин та фактичного позадоговірного використання інвестиційного обєкта, у відповідача перед позивачем виникло зобовязання по сплаті коштів в порядку ст. 1212 ЦК України. Поряд з цим, при зазначені нормативно-правових норм, які на його думку регулюють спірні правовідносини, міститься посилання на ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 11.07.16 у справі № 914/1439/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

При вирішенні спору місцевий суд виходив з того, що договір про закупівлю послуг оренди за державні кошти після закінчення його строку дії, поновлювався на той самий строк і на тих самих умовах в силу ст. 764 ЦК України. Відтак, стягнення грошових коштів за фактичне користування обєктом саме на підставі 1212 ЦК України є безпідставним за умови існування чинного договору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач ТОВ Кробат Україна звернулося до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2016 та прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі, мотивуючи свої доводи порушення місцевим господарським судом норм матеріального права.

Зокрема, покликається на те, що місцевим господарським судом безпідставно застосовано до спірних правовідносин ст. 764 ЦК України, не враховано ст. 40 ЗУ «Про здійснення державних закупівель», ст. 48 Бюджетного кодексу України та умови договору, з аналізу яких вбачається, що автоматична пролонгація договору є неможливою.

Крім того, вважає, що до спірних правовідносин місцевим господарським судом безпідставно не застосовано ст. 1212 ЦК України.

Відповідач, скориставшись своїм правом, передбаченим ст. 96 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому зазначав, що строк дії договору про закупівлю послуг оренди за державні кошти закінчився 30.05.2015, оскільки такий строк не був продовжений сторонами шляхом укладення додаткової угоди, а також не було укладено нового договору оренди. Отже, вважає, що місцевим господарським судом безпідставно застосовано ст. 764 ЦК України. Також, вказує, що відповідач не продовжував користуватись майном, а оскільки позивач не зявлявся за місцем знаходження орендованого майна за його отриманням, це майно знаходилось не в користуванні, а на зберіганні у відповідача.

Крім того, вважає позовні вимоги позивача, які базуються на 1212 ЦК України безпідставними, оскільки предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникли у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного законодавства, в той час, як сторонами у справі було укладено договір оренди, п. 7.5 якого сторони обумовили відповідальність, яка наступає у випадку прострочення передачі майна, що орендується, після закінчення строку оренди.

В даному судовому засіданні сторони підтримали власні доводи та заперечення, викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, відзиву на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що у задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2016 у справі № 914/1439/16 залишити без змін, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 14.08.2014 позивачем (надалі Інвестор), Журавнівською міською лікарнею (перейменованої в КУ Журавнівська міська лікарня Жидачівської районної ради Львівської області, надалі Замовник-1) та Жидачівською центральною районною лікарнею (перейменованої на КУ Жидачівська центральна районна лікарня Жидачівської районної ради Львівської області, надалі Замовник-2) укладено Договір про інвестиційну діяльність (надалі Договір), відповідно до п. 1 якого інвестор бере на себе зобовязання без залучення бюджетних коштів здійснити реконструкцію котельні Замовника-1, придбати та встановити (змонтувати) прилади та обладнання для виробництва теплової енергії виключно за рахунок твердого палива, здійснити підключення даного обладнання до наявних у Замовника-1 мереж, тим самим привести котельню Замовника-1 у робочий стан (надалі усі ці дії іменуватимуться «Інвестиційним проектом»).

Реалізація інвестиційного проекту за цим договором здійснюватиметься у котельні Замовника-1 за адресою: Львівська обл., Жидачівський р-н, смт. Журавне, вул. Чубинського, 2 та з метою забезпечення можливості отримання Замовником-1 ефективного опалення (з високим рівнем коефіцієнту корисної дії) приміщень Журавнінської міської лікарні, необхідністю здійснення дій по заміщенню використання природного газу на тверде паливо при виробництві теплової енергії, необхідністю модернізації засобів виробництва теплової енергії, здешевлення вартості її виробництва Замовником-1 (п. 2, 3 Договору).

Факт виконання вказаних обовязків за Договором інвестора підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем.

За умовами п. 8 Договору, використання Замовниками інвестиційного обєкта до завершення дії цього Договору здійснюватиметься ними на умовах оренди.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання п. 8 Договору, 31.03.2015 позивачем та відповідачем було укладено Договір про закупівлю послуг оренди за державні кошти №82 (надалі Договір оренди), згідно з п. 1.1. якого учасник (позивач) в порядку та на умовах, визначених договором, передав замовнику (відповідачу), а замовник прийняв на 2015 рік в строкове, платне користування визначені в п. 1.2. цього договору прилади та обладнання для виробництва теплової енергії та зобовязується сплачувати учаснику орендну плату.

Майно, що орендується, надається в оренду замовнику з метою його використання у власній котельні для виробництва теплової енергії для власних потреб (п. 1.3. Договору оренди).

Пунктом 4.1., 4.2. Договору оренди визначено, що відповідно до ст. 631 ЦК України сторони домовилися застосувати умови цього договору до відносин сторін з 29.03.2015. Строк оренди майна, що орендується, встановлюється на період з 29.03.2015 по 30.05.2015 включно.

Положеннями п. 3.5., 3.6. Договору оренди встановлено, що після закінчення строку оренди замовник зобовязаний повернути майно, що орендується учаснику за актом приймання-передачі або залишити дане майно в своєму користуванні за умови укладення нового договору оренди даного майна.

Поряд з цим, після закінчення строку дії Договору оренди, орендоване майно відповідачем повернути не було, як і не був укладений новий договір про закупівлю послуг оренди за державні кошти.

На підставі листа Жидачівської ЦРЛ від 04.10.2015 в жовтні 2015 року відповідач звертався до позивача з проханням погодити дозвіл на надання обладнання для його використання у виробництві теплової енергії до кінця 2015 року у котельні Журавненської міської лікарні та гарантував до кінця 2015 року передбачити кошти згідно умов інвестиційної угоди та укласти договір про закупівлю послуг оренди для забезпечення приміщень Журавненської міської лікарні опаленням.

Натомість листів-відповідей (заяв, повідомлень) позивача на лист відповідача від 04.10.2015, матеріали справи не містять.

Як встановлено місцевим господарським судом, матеріали справи містять лист ТОВ Кробат Україна від 09.10.2015, яким позивач повідомляв відповідача, що відсутність у Жидачівської ЦРЛ укладеної угоди на оренду унеможливлює використання обладнання позивача для виробництва теплової енергії, пропонував передбачити відповідні кошти з метою укладення договору про закупівлю послуг оренди за державні кошти та зазначав, що у протилежному випадку опалення до приміщень здійснюватися не буде. Однак вказаний лист значення для розгляду даної справи немає, оскільки стосується іншого договору про закупівлю послуг оренди за державні кошти №67 від 27.02.2015 на період з 01.01.2015 по 28.03.2015 включно.

У звязку з тим, що після закінчення строку дії Договору оренди відповідач не повернув орендоване ним обладнання і як вважає позивач, таке перебувало з 31.05.2015 по 31.12.2015 у його фактичному, позадоговірному користуванні, такий звернувся до Жидачівської ЦРЛ з вимогою про сплату коштів від 06.05.2016 на підставі ст. 1212 ЦК України, у розмірі 324 891, 50 грн. Докази скерування зазначеної вимоги відповідачу з відповідним рахунком на оплату знаходяться в матеріалах справи.

Відповідач заперечує проти позовних вимог та вказує, що позивач не звертався до нього з вимогою про повернення майна, зокрема, не прибував за місцезнаходженням котельні для повернення обєкта оренди, більше того, стягнення коштів на підставі ст. 1212 ЦК України є безпідставним, оскільки між сторонами існували договірні відносини.

Положеннями ч. 1 ст. 283 ГК України, які кореспондуються з положеннями ст. 759 ЦК України встановлено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) заплату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно з ч. 1 ст. 763 ЦК України, договір найму укладається на строк, встановлений договором.

З пункту 4.1. Договору оренди вбачається, що такий був укладений між позивачем та відповідачем з 29.03.2015 по 30.05.2015 включно.

Договір оренди припиняється зокрема, у разі, закінчення строку, на який його було укладено. Правові наслідки припинення договору оренди визначаються відповідно до умов регулювання договору найму Цивільним кодексом України (положення ч. 2, 4 ст. 291 ГК України).

Частиною 1 ст. 785 ЦК України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Обовязок щодо повернення орендованого майна встановлений і пунктами 3.5.-3.6. Договору оренди, якими передбачено, що після закінчення строку оренди замовник зобовязаний повернути майно, що орендується, учаснику за актом приймання-передачі або залишити дане майно у своєму користуванні за умови укладення нового договору оренди даного майна. Повернення майна, що орендується, здійснюється за місцем знаходженням котельні.

Відповідальність за прострочення передачі майна, що орендується, після закінчення строку оренди обумовлена сторонами у п. 7.5. договору, зокрема, неустойка у розмірі 1% від вартості майна, за кожен день прострочення виконання цього зобовязання.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що положення п. 4.2. договору стосуються не поновлення такого на новий термін, а стосуються строку зобовязань сторін, оскільки строк дії договору не є тотожним терміну дії зобов'язання.

Відтак, п. 4.2. Договору оренди не можна вважати таким, що унеможливлює продовження дії договору на новий строк без укладення відповідної додаткової угоди між сторонами, а лише свідчить про право сторін скоротити чи продовжити оренду обєкта.

Отже, судом з посиланням на ст. 764 ЦК України та враховуючи те, що протягом 1 місяця після закінчення строку дії Договору оренди - 30.05.2015, позивач не виявив бажання припинити договірні відносини з відповідачем, зокрема, не направив на адресу останнього повідомлення про припинення з 31.05.2015 дії Договору та необхідності повернути обєкт оренди, зазначив, що Договір про закупівлю послуг оренди за державні кошти №82 від 31.03.2015 (який первісно було укладено на 63 календарні дні) поновився з 31.05.2015 по 01.08.2015 на новий строк і на тих же умовах, а в подальшому з 02.08.2015 по 03.10.2015, з 04.10.2015 по 05.12.2015 та з 06.12.2015 по 06.02.2016.

Однак, колегія суддів не погоджується з такими висновками місцевого господарського суду, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Аналогічне положення містить ч. 7 ст. 180 ГК України.

Слід зазначити, що договір не містить домовленості сторін щодо можливості автоматичної пролонгації, в той час, як п. 4.2, 10.2, 10.4, 10.5 договору виключають його автоматичну пролонгацію, а лише дозволяють залишити майно у користуванні за умови укладення нового договору чи продовжити строк оренди шляхом оформлення додаткової угоди до договору. Однак, сторонами в спірний період ні нового договору не укладалось, ні додаткових угод.

Отже, місцевий господарський суд дійшов хибного висновку, що впродовж періоду, за який позивач просить суд стягнути з відповідача 324 891, 50 грн., Договір оренди був діючим, оскільки такий припинив свою дію 31.05.2015.

Щодо правової кваліфікації спірних правовідносин з посиланням позивача на ст. 1212 ЦК України, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з статтею 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1)повернення виконаного за недійсним правочином;

2)витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3)повернення виконаного однією із сторін у зобовязанні;

4)відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, аналіз наведеної норми свідчить, що зобовязання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Відповідно до змісту статті 1212 ЦК України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України (аналогічне викладене в постанові Верховного Суду України від 25.02.2015 у справі № 910/1913/14).

Отже, предметом регулювання вказаної норми закону є відносини, які виникають у звязку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права (аналогічне викладене в постанові Верховного Суду України від 30.05.2011 у справі №14/209(02-4/414).

Колегія суддів виходить із того, що норми ЦК України (ст. 785, ч. 2 ст. 795) про оренду, норми договору оренди (п.7.5. договору) містять спеціальне регулювання правовідносин сторін після закінчення строку дії договору. Ця обставина повністю виключає можливість застосування до правовідносин орендаря та орендодавця по договору оренди, який припинив свою дію, положень про безпідставне збагачення, оскільки право орендодавця вимагати кошти за весь час прострочення повернення орендованого майна виключає збагачення орендаря за рахунок орендодавця.

Поряд з цим, відповідно до п. 3.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Отже, колегія суддів зазначає, що позивач помилково посилався на ст. 1212 ЦК України, в той час, як спірні правовідносини врегульовані п. 7.5 договору та ст. 785 ЦК України.

Для застосування наслідків, передбачених ч. 2 ст. 785 ЦК України, суду необхідно встановити обставини, за яких орендар мав можливість передати майно, що було предметом оренди, але умисно цього обовязку не виконав (абз.1 п.8 інформаційного листа ВГСУ від 27.10.2014 №01-06/1666/14, постанова судової палати у господарських справах ВСУ від 19.08.2014).

Враховуючи те, що після закінчення 31.05.2015 строку дії оренди, позивач з вимогою про повернення майна не звертався, за місцезнаходженням котельні для повернення (вилучення) обєкта оренди не зявлявся, а також те, що позивачу було відомо, що кошти на 2015 рік в бюджет у повному обсязі не були закладені (лист від 04.10.2015), а отже відповідач не мав змоги укласти договір оренди на новий термін у спірний період за який позивачем нараховано неустойку, вина відповідача відсутня.

Крім того, слід зазначити, що сторонами на даний час укладено новий договір оренди того ж обладнання для виробництва теплової енергії.

Відтак, правові підстави для стягнення неустойки за неповернення Інвестиційного обєкта, з урахуванням бездіяльності позивача, відсутності вини відповідача, відсутні.

Отже, колегія суддів погоджується з доводами сторін щодо помилкового застосування місцевим господарським судом приписів ст. 764 ЦК України, однак вказані обставини не вплинули на правомірну відмову судом в позові.

Доводи скаржника щодо безпідставного незастосування судом ст. 1212 ЦК України спростовується вищевикладеним.

Відповідно до ст. 43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оскільки скаржник, у встановленому законом порядку, не подав належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтовували правомірність та підставність заявленого позову, апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення вимог апеляційної скарги.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду Львівської області відповідає законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав його для зміни чи скасування.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 11.07.2016 у справі № 914/1439/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

2. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Справу повернути до місцевого господарського суду.

Повна постанова складена 06.10.2016.

Головуючий суддя Юрченко Я.О.

Суддя Зварич О.В.

Суддя Матущак О.І.