РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016Справа №910/11611/16

За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком"

про виселення

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Богданевич Ю.В. - за довіреністю №155/1/03-64 від 06.01.2016 року;

від відповідача: Ткаченко Т.Ю. - за довіреністю №2026 від 28.01.2015 року;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" про виселення.

Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідач без належних на те правових підстав (без договору) користується нежитловими приміщеннями загальною площею 151,40 кв.м. в будинку №7 літера А на вул. Карла Маркса у м. Києві, які закріплені на праві господарського відання за позивачем.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов та:

1) Виселити відповідача з нежитлових приміщень загальною площею 151,40 кв.м. в будинку №7 літера А на вул. Карла Маркса у м. Києві.

2) Зобов'язавши відповідача передати позивачу нежитлові приміщення загальною площею 151,40 кв.м. в будинку №7 літера А на вул. Карла Маркса у м. Києві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 24.06.2016 р. (суддя Пригунова А.Б.) порушено провадження у справі №910/11611/16 та призначено її розгляду на 20.07.2016 р.

02.07.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

В судовому засіданні 20.07.2016 року оголошено перерву до 10.08.2016 року.

Розпорядженням в.о. керівника апарату Латко І.О. від 04.08.2016 року №04-23/1530 «щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ», у зв'язку з неможливістю здійснення правосуддя суддею Пригуновою А.Б., призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/11611/16, за наслідками якого справу розподілено для розгляду на суддю Якименко М.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.08.2016 року (суддя Якименко М.М.) прийнято справу №910/11611/16 до свого провадження та призначено її розгляд на 06.09.2016 року.

02.09.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву на позовну заяву про виселення

В судовому засіданні 06.09.2016 року оголошено перерву до 20.09.2016 року.

20.09.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про долучення додаткових доказів до справи.

В судовому засіданні 20.09.2016 року представники позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити, представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив суд в їх задоволенні відмовити.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 20.09.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до розпорядження Київської міської державної адміністрації від 10.12.2010 року №1112 «Про питання організації управління в місті Києві» нежилі приміщення в будинку №7 літер А на вул. Карла Маркса у м. Києві закріплені за Комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» (далі по тексту - позивач, КП «Київжитлоспецексплуатація») на праві господарського відання та згідно з Актом №03-1 від 01.11.2013 року передано Комунальним підприємством «Агенство по залученню інвестицій» на баланс позивача.

Згідно акту обстеження нежилих приміщень в будинку №7 літер А на вул. Карла Маркса від 20.11.2013р., від 03.06.2014р. та від 15.03.2016р. Публічне акціонерне товариство «Укртелеком» (далі по тексту - відповідач, ПАТ «Укртелеком») фактично використовує вказані нежилі приміщення загальною площею 151,40 кв.м (відповідно до поверхових планів БТІ) для розміщення центру телефонного зв'язку (127,50 кв.м.) та для надання послуг інтернету (23,90 кв.м).

Приписами ст.ст. 2, 3 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачено, що правовою підставою зайняття комунального майна є договір оренди.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що що між КП "Київжитлоспецексплуатація" (балансоутримувачем) або Департаментом комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) - орендодавцем комунального майна територіальної громади м. Києва та відповідачем відсутні договірні відносини, користування відповідачем нежилими приміщеннями в будинку №7 літер А на вул. Карла Маркса, які йому не належать, є протиправним, в зв'язку з чим просить суд виселити відповідача з вказаних нежилих приміщень та зобов'язати відповідача передати вказані приміщення позивачу.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

ПАТ «Укртелеком» належним чином оформлені договірні відносини на вищевказане приміщення та сплачувалися рахунки, які виставлялися балансоутримувачем, а саме КП «Київжитлоспецексплуатація».

Однак, власником приміщення за вищевказаною адресою є Закрите акціонерне товариство «Український сувенір» (далі по тексту - покупець) на підставі Договору купівлі-продажу майнового комплексу, орендованого Закритим акціонерним товариством «Український сувенір» від 30.09.2001 року (далі по тексту - Договір) укладеного з Представництвом Фонду державного майна України у Харківському районі м. Києва (далі по тексту - продавець, ФДМУ).

Відповідно до п.1.1. Договору, Продавець продав у власність Покупця майновий комплекс, загальною площею 440,500 кв.м. (нежиле приміщення №1 - літери А,а площею 391,700 кв.м.; нежилий будинок - літери Б площею 48,800 кв.м.), який знаходиться за адресо: м.Київ-088, вул. Карла Маркса, 7 (Бортничі), а Покупець купив вказаний майновий, комплекс і зобов'язується сплатити ціну відповідно до умов, що визначені у цьому Договорі. Право власності на вказаний майновий комплекс підтверджується Свідоцтвом про право власності на майновий комплекс, виданим Головним управлінням з питань майна Київської міської державної адміністрації 13 серпня 2001 року серія НП №010004467 та зареєстрованим Київським міським бюро технічної інвентаризації 6 вересня 2001 року за реєстровим №3701 .

Згідно з п.1.2. Договору, право власності на приміщення переходить до Покупця з моменту нотаріального посвідчення цього Договору.

Даний договір посвідчено державним нотаріусом 16-ї Київської державної нотаріальної контори Шапченко М.І., при підписанні обома сторонами в присутності нотаріуса, при встановленні дієздатності, правоздатності та повноважень представників підписантів, скріплено відповідними печатками та зареєстровано в реєстрі за №2-3962 13.09.2001 року.

Також Договір зареєстровано Харківською районною державною адміністрацією м. Києва 20.09.2001 року за реєстраційним №0122-180.

Згідно з реєстраційним посвідченням Київського міського бюро інвентаризації (копія знаходиться в матеріалах справи) майновий комплекс за адресою м. Київ, вул. Карла Маркса, 7 (Бортничі) зареєстрований за ЗАТ «Український сувенір».

В період укладання Договору купівлі-продажу від 30.09.2001 між ФДМУ та ЗАТ «Український сувенір» діяв Наказ Державного комітету України по житлово-комунальному господарству №56 від 13.12.1995 року, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 19 січня 1996 р. за №31/1056 «Про затвердження Правил державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб», що встановлював порядок проведення державної реєстрації об'єктів нерухомого майна, що знаходяться у власності юридичних та фізичних осіб. Державну реєстрацію об'єктів нерухомого майна здійснювали державні підприємства - бюро технічної інвентаризації місцевих органів державної виконавчої влади на підставі відповідних правовстановлюючих документів (наприклад, договір купівлі-продажу), за рахунок коштів власників нерухомого майна.

В силу положення п. 2.2 (д) наведеного Наказу, при реєстрації об'єктів нерухомого майна за юридичними особами, їм видається реєстраційне посвідчення (додаток №7); е) на оригіналі правовстановлюючого документу робиться реєстраційних напис (додаток №5). Якщо на правовстановлюючому документі немає місця для реєстраційного напису, то видається реєстраційне посвідчення, яке є невід'ємною частиною правовстановлюючого документа (додаток №6).

Що встановлює і п. 2.1 Наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України №121 від 09.06.1998 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 1998р. за №399/2839 «Про затвердження Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебувають у власності юридичних та фізичних осіб».

Відповідно до Листа Міністерства юстиції України від 22.01.2003 № 14-32/97, до 1 лютого 2003 на підтвердження права власності на нерухоме майно, видавались реєстраційні посвідчення. Реєстраційні написи, реєстраційні посвідчення та свідоцтва про право власності на нерухоме майно, що оформлені до 31 січня 2003 року включно, не обмежені терміном дії та повинні прийматись нотаріусами при вчиненні ними нотаріальних дій.

У відповідності до ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними якщо реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення.

Тобто, згідно вимог діючого законодавства на час оформлення права власності на нерухоме майно, ЗАТ «Український сувенір», при купівлі у ФДМУ майнового комплексу за адресою м. Київ, вул. Карла Маркса, 7, звернувся до державного підприємства - Київське міське бюро технічної інвентаризації, тобто місцевого органу державної виконавчої влади і, на підставі відповідного правовстановлюючого документу, а саме Договору купівлі продажу від 13.09.2001 року, здійснив проведення державної реєстрації.

З огляду на те, що в згаданому правовстановлюючому документі було відсутнє місця для реєстраційного напису, було видане відповідне реєстраційне посвідчення, встановленого законом зразку, яке стало невід'ємною частиною Договору купівлі-продажу від 13.09.2001 року.

Тобто, права на нерухоме майно та їх обтяження, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами, що виникли, тобто були зареєстровані до 1 січня 2013 року, є дійсними та визнаються державою.

Суд зазначає, що Позивачем не надано жодних доказів про наявність у нього права власності на приміщення за адресою м. Київ, вул. Карла Маркса, 7, що свідчить про неможливість бути суб'єктом окреслених матеріальних правовідносин, та відсутність права вимог виселити Відповідача та передати майно.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Саме власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України).

Крім того, згідно ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Згідно зі ст. 387 ЦК України, лише власник має право реалізувати своє праве на захист шляхом звернення до суду з вимогою про витребування свого майна з чужого незаконного володіння, тому в даному випадку саме позивач має підтвердити своє прав власності на витребувану річ, посилаючись на ті чи інші докази.

Матеріалами справи не підтверджується порушення права або охоронюваного законом інтересу позивача, за захистом якого останній звернувся до суду, адже Позивач не є власником зазначеного майна, тому в нього відсутні правові підстави пред'являти вимоги до відповідача про виселення та зобов'язання повернути майно, яке не належить позивачу.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 07.10.2016 року.