РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.10.2016Справа №914/1547/16
за позовом Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк"

до Кам'янка-Бузького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області,

Управління державної казначейської служби України у Кам'янка-Бузькому районі Львівської області та

Державної казначейської служби України

про стягнення 16985 грн. 02 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Макєєв В.М. - представник за довіреністю б/н від 25.01.2016;

від відповідача 1: не з'явились;

від відповідача 2: не з'явились;

від відповідача 3: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

07.06.2016 до Господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" з вимогами до Відділу Державної виконавчої служби Кам'янка-Бузького районного управління юстиції у Львівській області (Кам'янка-Бузького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області) та Управління державної казначейської служби України у Кам'янка-Бузькому районі Львівської області про стягнення 16985 грн. 02 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані завданням відповідачем 1 шкоди позивачу у зв'язку з невиконанням судового наказу від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданого Шевченківським районним судом міста Львова, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу у розмірі 16757,44 грн., 83,79 грн. судових витрат та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, у зв'язку з бездіяльністю відповідача 1 у вигляді невчинення дій, спрямованих на задоволення вимог кредитора за рахунок наявного у боржника майна. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача-1 16985 грн. 02 коп. шкоди.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 10.06.2016 порушено провадження у справі № 914/1547/16.

14.06.2016 до Господарського суду Львівської області від відповідача 1 надійшли заперечення на позов, відповідно до яких відповідач 1 зазначає, що позивачем не доведено, що наказ від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданий Шевченківським районним судом міста Львова, фактично міг бути виконаний, натомість бездіяльність державного виконавця жодним чином не могла призвести до заподіяння позивачеві шкоди.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.07.2016 залучено до участі у справі іншого відповідача - Державну казначейську службу України; матеріали справи № 914/1547/16 направлено за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до проведеного автоматизованого розподілу, справу № 914/1547/16 передано на розгляд судді Отрош І.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.08.2016 прийнято до провадження справу № 914/1547/16 та розгляд справи призначено на 20.09.2016.

20.09.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача 1 надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.09.2016 розгляд справи відкладено на 07.10.2016 з огляду на неявку представників відповідачів у судове засідання та необхідність подання доказів у справі.

У судове засідання 07.10.2016 з'явився представник позивача, який підтримав позовні вимоги.

Представники відповідачів 1, 2, 3 у судове засідання 07.10.2016 не з'явились, про поважність причин неявки суд не повідомили, про час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення №855 (відповідач 1), №847 (відповідач 2) та №863 (відповідач 3).

Приписами ст. 77 Господарського процесуального кодексу України визначено перелік обставин, за яких суд відкладає розгляд справи. Зокрема, відповідно до п. 1 ч. 1 названої статті, у разі нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу та, відповідно до п. 2 ч. 1 названої статті, у разі неподання витребуваних доказів. Однак стаття 77 Господарського процесуального кодексу України встановлює не обов'язок суду відкласти розгляд справи, а визначає лише право суду при наявності зазначених випадків.

За таких обставин, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи в судовому засіданні 07.10.2016 за відсутності представників відповідачів 1, 2, 3 та з урахуванням процесуальних строків розгляду справи відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, запобігаючи одночасно безпідставному затягуванню розгляду спору.

У судовому засіданні 07.10.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи та заслухавши пояснення представника позивача, суд

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до судового наказу від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданого Шевченківським районним судом міста Львова, стягнуто з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» грошові кошти у розмірі 16757,44 грн., 83,79 грн. судових витрат та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Даний наказ набрав чинності 19.11.2010; строк пред'явлення наказу до виконання три роки (копія наказу долучена до позову).

Відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, найменування юридичної особи - Акціонерного комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (ідентифікаційний код 00039019) було змінено на Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» (позивач).

Судом встановлено, що постановою державного виконавця органу Державної виконавчої служби Кам'янка-Бузького районного управління юстиції від 25.06.2012 про відкриття виконавчого провадження відкрито виконавче провадження №33188128 з виконання судового наказу від 02.06.2010 №2Н-1052/2010, виданого Шевченківським районним судом міста Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» 16871,23 грн. боргу (копія постанови подана відповідачем-1 18.07.2016).

Судом встановлено, що постановою головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Кам'янка-Бузького районного управління юстиції Львівської області від 26.02.2014 про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП №33188128) повернуто стягувачеві виконавчий документ - судовий наказ від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданий Шевченківським районним судом міста Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» 16871,23 грн. боргу з підстав того, що заходи щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними: згідно з відповідями реєструючих органів майно, на яке можна звернути стягнення, у боржника відсутнє (копія постанови подана відповідачем-1 18.07.2016).

Судом встановлено, що відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, найменування юридичної особи - Відділу Державної виконавчої служби Кам'янка-Бузького районного управління юстиції у Львівській області (ідентифікаційний код 34912221) було змінено на Кам'янка-Бузький районний відділ Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (відповідач 1).

Судом встановлено, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 02.12.2015 у справі № 466/1119/15-ц, за наслідками розгляду скарги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання дій державного виконавця відділу державної виконавчої служби Камянка Бузького районного управління юстиції Львівської області неправомірними, скаргу задоволено: визнано дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Камянка Бузького районного управління юстиції Львівської області Барабаш К.Я. щодо повернення судового наказу Шевченківського районного суду м. Львова №2Н-1052 від 02.06.2010 року неправомірними; визнано бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Камянка Бузького районного управління юстиції Львівської області Барабаш К.Я. щодо виконання виданого Шевченківським районним судом м. Львова судового наказу №2Н-1052 від 02.06.2010 року, під час строку провадження виконавчих дій. (копія ухвали долучена до позову).

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що відповідачем 1 було завдано шкоди позивачу у зв'язку з невиконанням судового наказу від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданого Шевченківським районним судом міста Львова, щодо стягнення з ОСОБА_2 на користь позивача боргу у розмірі 16757,44 грн., 83,79 грн. судових витрат та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, у зв'язку з бездіяльністю відповідача 1 у вигляді невчинення дій, спрямованих на задоволення вимог кредитора за рахунок наявного у боржника майна. За таких обставин, позивач просить суд стягнути з відповідача-1 16985 грн. 02 коп. шкоди.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Як встановлено судом, відповідно до судового наказу від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданого Шевченківським районним судом міста Львова, стягнуто з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» грошові кошти у розмірі 16757,44 грн., 83,79 грн. судових витрат та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення. Даний наказ набрав чинності 19.11.2010; строк пред'явлення наказу до виконання три роки (копія наказу долучена до позову).

Як встановлено судом, постановою державного виконавця органу Державної виконавчої служби Кам'янка-Бузького районного управління юстиції від 25.06.2012 про відкриття виконавчого провадження відкрито виконавче провадження №33188128 з виконання судового наказу від 02.06.2010 №2Н-1052/2010, виданого Шевченківським районним судом міста Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» 16871,23 грн. боргу (копія постанови подана відповідачем-1 18.07.2016).

Як встановлено судом, постановою головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Кам'янка-Бузького районного управління юстиції Львівської області від 26.02.2014 про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП №33188128) повернуто стягувачеві виконавчий документ - судовий наказ від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданий Шевченківським районним судом міста Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» 16871,23 грн. боргу з підстав того, що заходи щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними: згідно з відповідями реєструючих органів майно, на яке можна звернути стягнення, у боржника відсутнє (копія постанови подана відповідачем-1 18.07.2016).

При цьому, як зазначає позивач, судовий наказ від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданий Шевченківським районним судом міста Львова, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» грошові кошти у розмірі 16757,44 грн., 83,79 грн. судових витрат та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, станом на час подання даного позову та розгляду справи судом не виконано, вказані обставини не спростовано відповідачем 1.

В той же час, позивач вказує, що боржник - ОСОБА_2 (до 05.05.2000 прізвище боржника - ОСОБА_2.) є співвласником 1/3 (однієї третьої) частини квартири АДРЕСА_1 та складається з трьох кімнат житловою площею 36, 4 кв. м. та кухні та має загальну площу 50,2 кв. м. відповідно до договору купівлі-продажу квартири 20 жовтня 2000. Наведені обставини вказано в ухвалі Шевченківського районного суду міста Львова від 02.12.2015 у справі № 466/1119/15-ц.

Так, позивач вважає, що судовий наказ від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданий Шевченківським районним судом міста Львова, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» грошові кошти у розмірі 16757,44 грн., 83,79 грн. судових витрат та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, міг бути виконаним за рахунок наявного у власності боржника майна, однак постановою головного державного виконавця Кам'янка-Бузького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 26.02.2014 такий судовий наказ було неправомірно повернуто стягувачеві, а тому невиконання відповідачем 1 даного виконавчого документа, за твердженнями позивача, спричинило йому шкоду у розмірі 16985,02 грн.

З цього приводу суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про державну виконавчу службу», завданням державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене примусове виконання рішень, передбачених законом.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення до суду з позовом, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

При цьому, заходи примусового виконання рішень визначені ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає такі заходи: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Наведені вище норми закону дають підстави для висновку, що примусове виконання рішень полягає у вжитті передбачених законом заходів, спрямованих на задоволення вимог стягувача за рахунок коштів чи іншого майна боржника у разі їх наявності.

За змістом ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення до суду з позовом, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо: 1) є письмова заява стягувача; 2) у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а, здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 3) стягувач відмовився залишити за собою майно боржника, не реалізоване під час виконання рішення; 4) стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа; 5) у результаті вжитих державним виконавцем заходів неможливо встановити особу боржника, з'ясувати місцезнаходження боржника - юридичної особи, місце проживання, перебування боржника - фізичної особи (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини, за якими мають бути стягнуті кошти чи інше майно, та інші виконавчі документи, що можуть бути виконані за безпосередньої участі боржника); 6) у боржника відсутнє визначене виконавчим документом майно, яке він за виконавчим документом має передати стягувачу, або майно, на яке необхідно звернути стягнення з метою погашення заборгованості (крім коштів), а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними; 7) боржник - фізична особа (крім випадків, коли виконанню підлягають виконавчі документи про стягнення аліментів, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров'я, у зв'язку з втратою годувальника, а також виконавчі документи про відібрання дитини) чи майно боржника, розшук яких здійснювався органами Національної поліції, не виявлені протягом року з дня оголошення розшуку; 8) коштів, що надійшли від реалізації заставленого майна, недостатньо для задоволення вимог стягувача-заставодержателя за виконавчим документом, на підставі якого звернуто стягнення на заставлене майно; 9) наявна встановлена законом заборона щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо у нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Як встановлено судом, постановою головного державного виконавця відділу Державної виконавчої служби Кам'янка-Бузького районного управління юстиції Львівської області від 26.02.2014 про повернення виконавчого документа стягувачеві (ВП №33188128) повернуто стягувачеві виконавчий документ - судовий наказ від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданий Шевченківським районним судом міста Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» 16871,23 грн. боргу з підстав того, що заходи щодо розшуку майна боржника виявились безрезультатними: згідно з відповідями реєструючих органів майно, на яке можна звернути стягнення, у боржника відсутнє (копія постанови подана відповідачем-1 18.07.2016).

Як встановлено судом, ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 02.12.2015 у справі № 466/1119/15-ц, за наслідками розгляду скарги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання дій державного виконавця відділу державної виконавчої служби Камянка Бузького районного управління юстиції Львівської області неправомірними, скаргу задоволено: визнано дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Камянка Бузького районного управління юстиції Львівської області Барабаш К.Я. щодо повернення судового наказу Шевченківського районного суду м. Львова №2Н-1052 від 02.06.2010 року неправомірними; визнано бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Камянка Бузького районного управління юстиції Львівської області Барабаш К.Я. щодо виконання виданого Шевченківським районним судом м. Львова судового наказу №2Н-1052 від 02.06.2010 року, під час строку провадження виконавчих дій. (копія ухвали долучена до позову).

При цьому, відповідно до ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», у редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин та на момент звернення до суду з позовом, у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби. Про відновлення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову, копії якої не пізніше наступного дня надсилаються до суду, який визнав незаконною постанову державного виконавця, сторонам, а також органу (посадовій особі), який видав виконавчий документ.

Суд зазначає, що з матеріалів виконавчого провадження, поданих відповідачем 1 18.07.2016, а також повного витягу з Єдиного державного реєстру виконавчих проваджень №147889 від 01.06.2016 відносно виконавчого провадження №33188128, долученого позивачем до позову, вбачається, що виконавче провадження №33188128 завершено (виконавчий документ повернуто стягувачу 26.02.2014); при цьому, вказане виконавче провадження не відновлено.

Так, відповідно до отриманих судом 03.10.2016 пояснень відповідача 1, виконавчий документ - судовий наказ Шевченківського районного суду м. Львова №2Н-1052 від 02.06.2010 з 26.02.2014 (дата винесення постанови про повернення виконавчого документа стягувачеві) на виконанні відповідача 1 не перебував.

Відповідно до ч. 4 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження», чинного протягом спірних правовідносин та на момент звернення до суду з позовом, у разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), якому повернуто виконавчий документ, зобов'язаний у тримісячний строк з дня надходження відповідної постанови пред'явити його до виконання.

Суд зазначає, що позивачем не надано суду доказів пред'явлення судового наказу від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданого Шевченківським районним судом міста Львова, про стягнення з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» 16871,23 грн. боргу, повернутого стягувачеві на підставі постанови головного державного виконавця Кам'янка-Бузького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області від 26.02.2014, до виконання, з урахуванням тих обставин, що ухвалою Шевченківського районного суду міста Львова від 02.12.2015 у справі № 466/1119/15-ц визнано дії державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Камянка Бузького районного управління юстиції Львівської області Барабаш К.Я. щодо повернення судового наказу Шевченківського районного суду м. Львова №2Н-1052 від 02.06.2010 року неправомірними.

Як передбачено ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження», чинного протягом спірних правовідносин та на момент звернення до суду з позовом, у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, за винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем.

При цьому, посилаючись на обставини наявності у боржника майна, за рахунок якого судовий наказ від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010, виданий Шевченківським районним судом міста Львова, яким стягнуто з ОСОБА_2 на користь АКБ соціального розвитку «Укрсоцбанк» грошові кошти у розмірі 16757,44 грн., 83,79 грн. судових витрат та 30,00 грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення, міг бути виконаний, позивач жодним чином не доводить, що станом на дату звернення до суду з позовом про відшкодування шкоди у боржника відсутнє майно, за рахунок якого міг бути виконаний судовий наказ в порядку примусового виконання, тобто вимоги стягувача за таким судовим наказом наразі не можуть бути задоволені, в тому числі, шляхом примусового виконання виконавчого документа. При цьому, суд наголошує, що за наслідками визнання Шевченківським районним судом міста Львова дій державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Камянка Бузького районного управління юстиції Львівської області Барабаш К.Я. щодо повернення судового наказу Шевченківського районного суду м. Львова №2Н-1052 від 02.06.2010 року неправомірними, позивач не оскаржував бездіяльність відповідача 1 щодо невідновлення виконавчого провадження з виконання судового наказу Шевченківського районного суду м. Львова №2Н-1052 від 02.06.2010 та не пред'являв відповідачу 1 судовий наказ до виконання.

У вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Аналогічних правових висновків дійшов Вищий арбітражний суд України у п.п. 6, 9 Роз'яснення «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007.

Як передбачено приписами ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Стаття 1166 Цивільного кодексу України визначає загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, зокрема, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Отже, за приписами вказаної статті, для застосування такої міри відповідальності як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме:

- протиправної поведінки;

- шкоди;

- причинного зв'язку між протиправною поведінкою та шкодою;

- вини.

Відповідно до ст. 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Суд зазначає, що дана норма є спеціальною, тобто в ній передбачені особливості, які відрізняють її від загальних правил деліктної відповідальності. До таких особливостей відносяться: а) суб'єктний склад заподіювачів шкоди: органи державної влади, яка відповідно до ст. 6 Конституції України здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, органи влади Автономної республіки Крим та органи місцевого самоврядування, якими відповідно до положень ст. 140 Конституції України є сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; б) завдання шкоди при здійсненні владно-адміністративних повноважень: 1) діяння, які можуть мати різноманітні види та форми (накази, розпорядження, вказівки або інші владні приписи, які підлягають обов'язковому виконанню фізичними та юридичними особами, яким вони адресовані), 2) протиправна бездіяльність; в) завдання шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю; г) відсутність необхідності доведення вини.

Так, незаконними діяннями органів державної влади, органів влади Автономної республіки Крим, органів місцевого самоврядування є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена.

Суд зазначає, що за умови недоведення позивачем обставин відсутності станом на момент звернення до суду можливості задоволення вимог стягувача за судовим наказом Шевченківського районного суду м. Львова №2Н-1052 від 02.06.2010 за рахунок наявного у боржника майна за наслідками, зокрема, примусового виконання такого судового наказу (у випадку пред'явлення його до виконання), суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин завдання йому шкоди внаслідок незаконної бездіяльності відповідача 1, а позов є передчасним, оскільки завдання органом державної виконавчої служби шкоди стягувачеві у виконавчому провадженні (з огляду на заявлені підстави позову) може мати місце виключно у разі відсутності будь-яких умов для можливості виконання в межах такого виконавчого провадження боржником своїх зобов'язань, підтверджених відповідним судовим рішенням/судовим наказом. Зокрема, таким доказом (завдання шкоди) може бути встановлення у випадку відновлення провадження з виконання такого наказу обставини відсутності у боржника будь-якого майна, необхідного і достатнього для забезпечення вимог кредитора.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на 07.10.2016, виконавчі документи можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред'явлені до примусового виконання протягом трьох місяців.

Відповідно до п. 5 Прикінцевих та Перехідних положень даного Закону, виконавчі документи, видані до набрання чинності цим Законом, пред'являються до виконання у строки, встановлені цим Законом.

За таких обставин, з огляду на ті обставини, що постанова про повернення виконавчого документа стягувачеві в межах виконавчого провадження №33188128 була винесена 26.02.2014, враховуючи переривання строку пред'явлення виконавчого документу до примусового виконання, суд дійшов висновку, що станом на час розгляду спору строк пред'явлення судового наказу від 02.06.2010 у справі №2Н-1052/2010 не пропущено.

З огляду на вищенаведене, у суду відсутні підстави вважати доведеними обставини завдання позивачеві шкоди відповідачем 1 внаслідок невиконання судового наказу Шевченківського районного суду м. Львова №2Н-1052 від 02.06.2010.

Окрім того, суд зазначає наступне.

За змістом п. 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України», у розгляді позовів про відшкодування шкоди (збитків), заподіяної діями (бездіяльністю) державного виконавця, суди повинні виходити з положень статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу", статті 87 Закону України "Про виконавче провадження", статті 1174 Цивільного кодексу України, маючи на увазі, що в таких випадках відповідачами можуть бути відповідні органи Державної виконавчої служби, в яких працюють державні виконавці, та відповідні територіальні органи Державної казначейської служби України, і враховуючи викладене в роз'ясненні президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 N 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" (в редакції роз'яснення президії Вищого господарського суду України від 29.12.2007 N 04-5/239), зокрема в пункті 9 цього роз'яснення.

Згідно з п. 9 Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007, шкода, завдана державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави. Отже, при вирішенні зазначених спорів господарському суду слід залучати до участі у справі відповідні державні органи, які здійснюють розпорядження бюджетними коштами, як іншого відповідача.

В той же час, за змістом ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Згідно з п. 38, 39 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. N 845 (у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45) для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Безспірне списання коштів державного бюджету здійснюється Казначейством за рахунок і в межах бюджетних призначень, передбачених у державному бюджеті на зазначену мету. У разі коли для здійснення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку необхідні додаткові кошти понад обсяг відповідних бюджетних призначень, Казначейство подає протягом одного місяця з дня надходження виконавчих документів Мінфіну пропозиції щодо необхідності внесення змін до закону про Державний бюджет України або виділення коштів з резервного фонду державного бюджету на зазначену мету.

Таким чином, відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, відбувається шляхом стягнення з державного бюджету відповідної суми відшкодування, а не з рахунку органу Державної казначейської служби України.

Так, відповідно до ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на 07.10.2016, рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

За таких обставин, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, фактично є лише виконавцем судового рішення про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, який не є, однак, у випадку доведення позивачем обставин неправомірності рішень, дій, бездіяльності органу державної влади (в даному випадку орган державної виконавчої служби), особою, яка таку шкоду завдала.

При цьому, суд зазначає, що Роз'яснення Вищого арбітражного суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 викладено в редакції від 29.12.2007, тоді як Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» та Порядок виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників прийнято значно пізніше, а отже наведені вище Роз'яснення Вищого арбітражного суду України не враховують специфіки механізму відшкодування шкоди за ст. 1173 Цивільного кодексу України в порядку більш пізнього Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень».

Суд зазначає, що позовні вимоги у даній справі про стягнення шкоди обґрунтовано незаконною бездіяльністю Відділу Державної виконавчої служби Кам'янка-Бузького районного управління юстиції у Львівській області (Кам'янка-Бузького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області), що мала наслідком невиконання судового наказу. При цьому, будь-яких доводів щодо дій/бездіяльності/тощо саме Управління державної казначейської служби України у Кам'янка-Бузькому районі Львівської області, до якої позивачем також заявлено позов та яку позивач визначив співвідповідачем у даній справі, а також Державної казначейської служби України, яку ухвалою Господарського суду Львівської області від 28.07.2016 залучено іншим відповідачем, позивачем суду не надано, у зв'язку з чим суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, заявлених до відповідачів 2 та 3, про стягнення 16985 грн. 02 коп.

Згідно з ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Положеннями статті 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, з огляду на недоведеність викладених у позові обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до Кам'янка-Бузького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної казначейської служби України у Кам'янка-Бузькому районі Львівської області та Державної казначейської служби України про стягнення 16985 грн. 02 коп. шкоди не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" до Кам'янка-Бузького районного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, Управління державної казначейської служби України у Кам'янка-Бузькому районі Львівської області та Державної казначейської служби України про стягнення 16985 грн. 02 коп. відмовити.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 13.10.2016

Суддя І.М. Отрош