ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2016 р. Справа № 914/986/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Марка Р.І.

суддів Костів Т.С.

Малех І.Б.

за участю представників:

від позивача: Процко Р.Б. - представник (довіреність № 2302-вих-19 від 15.02.2016р.);

від відповідача: ОСОБА_3 - представник (довіреність б/н від 07.04.2015р.); ОСОБА_4;

розглянувши апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, № 2302-вих-2923 від 21.07.2016р. (вх. № 01-05/3768/16 від 02.08.16)

на рішення Господарського суду Львівської області від 29.06.2016р.

у справі № 914/986/16, суддя Крупник Р.В.

за позовом: Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, м.Львів

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Львів

про: стягнення 38 963, 50 грн. боргу, в тому числі 28 956, 30 грн. - неустойки, виселення з орендованого приміщення

В С Т А Н О В И В:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 29.06.2016р. визнано недійсним Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №С-9762-15 від 20.08.2015р., укладений між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4. В позові відмовлено повністю. Присуджено до стягнення з Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради в дохід державного бюджету України 1378,00 грн. судового збору.

Не погодившись з рішенням Господарського суду Львівської області від 29.06.2016р. у справі № 914/986/16, позивач звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою № 2302-вих-2923 від 21.07.2016р. (вх. № 01-05/3768/16 від 02.08.16), в якій просить рішення Господарського суду Львівської області у даній справі скасувати, з підстав порушення місцевим господарським судом норм матеріального права та неповного з'ясування фактичних обставин, що мають значення у даній справі та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

В апеляційній скарзі скаржник стверджує, що суд вийшов за межі своїх повноважень. Скаржник також стверджує, що сама відсутність державної реєстрації права власності зовсім не означає відсутність права власності на нерухоме майно. Крім того, апелянт також зазначає, що факт часткового виконання сторонами умов спірного договору підтверджується підписання між позивачем та балансоутримувачем спірного майна акту приймання передачі нежитлового приміщення.

Згідно автоматичного розподілу справ КП "Документообіг господарських судів", 02.08.2016р. справу за № 914/986/16 розподілено до розгляду судді - доповідачу Марку Р.І., у складі колегії суддів Малех І.Б. та Костів Т.С.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.08.2016р. апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, № 2302-вих-2923 від 21.07.2016р. прийнято до провадження та справу призначено до розгляду на 22.08.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 22.08.2016р. розгляд справи відкладався до 05.09.2016р., з підстав викладених у даній ухвалі.

На адресу канцелярії суду надійшов відзив від 22.08.2016 року, яким позивач просить рішення Господарського суду Львівської області у даній справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні від 05.09.2016 року оголошено перерву до 03.10.2016р.

В судове засідання 03.10.2016 року прибули представники сторін, які надали пояснення по суті спору, а також пояснення з питань, що виникли в процесі розгляду апеляційної скарги.

Відповідно до ч. 2 ст. 85 та ч. 1 ст. 99 ГПК України у судовому засіданні 03.10.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини постанови Львівського апеляційного господарського суду.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного судового рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вирішила, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, що 20.08.2015р. між Управлінням комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради (орендодавець) та ФОП ОСОБА_4 (орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна (будівель, споруд, приміщень) №С-9762-15 (надалі - Договір) відповідно до положень Розділу 1 котрого орендодавець відповідно до наказу Управління комунальної власності 11.08.2015р. №49-А передає, а орендар приймає у строкове, платне користування нерухоме майно (надалі - Об'єкт оренди), що знаходиться на балансі ЛКП "Під Зуброю". Об'єктом оренди є приміщення, що знаходиться за адресою: м. Львів, АДРЕСА_1, загальною площею 5,5 м2 з індексом приміщення VI, відповідно до даних технічного паспорта ОКП ЛОР "БІТ та ЕО" 25.09.2014р., інвентарний № 1292.

Відповідно до п. 2.1. Договору, об'єкт оренди орендар буде використовувати для майстерні по ремонту одягу.

Згідно з п. 3.1.-3.5. Договору приймання-передачу об'єкта оренди здійснюють орендар та балансоутримувач. Сторони домовилися, що передача об'єкта оренди за актом приймання-передачі проводиться протягом 5 (п'яти) днів від дати підписання цього договору, для чого попередньо балансоутримувач повинен звільнити об'єкт оренди та підготувати його до передачі орендареві. При передачі об'єкта оренди складається акт приймання-передачі, який підписують орендар та балансоутримувач. Акт приймання-передачі об'єкта балансоутримувач зобов'язаний у п'ятиденний термін надіслати орендодавцю. Об'єкт оренди вважається переданим в оренду з часу підписання акту приймання-передачі.

На виконання умов договору сторонами підписано акт приймання-передачі вих. №611 від 21.08.2015р., з якого слідує, що 21.08.2015р. об'єкт оренди було передано відповідачу балансоутримувачем в задовільному санітарно-технічному стані і придатному для його подальшої експлуатації.

Відповідач в свою чергу стверджує, що він не мав змоги використовувати об'єкт оренди за призначенням, оскільки балансоутримувачем не було передано ключів від приміщення та не підготовлено об'єкт оренди до передачі, зокрема, приміщення використовувалося попереднім орендарем для здійснення господарської діяльності, приміщення потребувало ремонту.

Як вбачається з договору, термін договору оренди визначений на 3 місяці з 20 серпня 2015 року до 20 листопада 2015 року (п. 4.4 Договору).

Перебіг терміну дії Договору оренди та настання обов'язку орендаря щодо внесення орендної плати починається з дати підписання акта приймання-передачі об'єкта оренди. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну його дії, договір вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим договором. В даному договорі передбачено, що його чинність припиняється внаслідок, зокрема, закінчення терміну, на який його було укладено, взаємною згодою сторін або за рішенням суду.(п. 4.2., 4.7., 4.12.4 Договору).

Відповідно до п. 9.1., 9.3., 9.4. Договору, повернення орендодавцю об'єкта оренди здійснюється після закінчення терміну дії цього договору або дострокового його припинення чи розірвання. Сторони повинні приступити до передачі об'єкта оренди протягом 5 днів з часу закінчення терміну оренди. Об'єкт оренди повинен бути переданий орендарем та прийнятий орендодавцем (чи за його дорученням - балансоутримувачем) протягом 15 днів з часу настання однієї із подій, вказаних в п. 9.1. цього договору. При передачі об'єкта оренди складається акт здачі-приймання, який підписують орендар та балансоутримувач та у п'ятиденний термін надсилається балансоутримувачем орендодавцю.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 21.12.2015р. Управлінням комунальної власності ДЕП ЛМР направлено на адресу відповідача повідомлення №2302-вих-2827 від 18.12.2015р. про припинення договірних відносин у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди, яким зобов'язано орендаря протягом 15 днів повернути балансоутримувачу орендоване приміщення та провести повний розрахунок по орендній платі у зв'язку з закінченням 20.11.2015р. дії договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 316, ч. 1 ст. 317 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Частиною 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Згідно ч. 2 ст. 324, ч.ч. 1, 2 ст. 327 ЦК України, від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. У комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

Положеннями п. 31 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як зокрема, прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення.

Ухвалою Львівської міської ради від 06.07.2006р. № 94 "Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів, витрат на їх утримання" утворено Управління комунальної власності Львівської міської ради, як структурний підрозділ департаменту економічної політики Львівської міської ради.

У відповідності до Положення про Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради, до компетенції управління відносяться такі повноваження, як зокрема, реалізація політики органів місцевого самоврядування Львова у сфері управління майном, що належить до власності територіальної громади міста (комунальної власності міста); здійснення управління майном, що належить до комунальної власності міста, у визначених міською радою та виконавчим комітетом межах; виконання повноважень орендодавця, продавця, органу приватизації майна комунальної власності міста; надання в оренду комунального майна у порядку, встановленому міською радою; здійснення обліку орендних платежів та контролю за їх надходженням; здійснення прийому майна у комунальну власність міста і передачі у власність юридичних та фізичних осіб згідно з рішеннями ради; організація роботи з підготовки проектів рішень виконавчого комітету Львівської міської ради про оформлення та видачу свідоцтв на право власності на об'єкти нерухомого майна.

З наведених законодавчих норм та Положення про Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради слідує, що виконання функцій органу управління майном комунальної власності територіальної громади м. Львова покладається на Управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради.

Як досліджено місцевим господарським судом, відповідач у своїх поясненнях зазначає, що позивач не є власником об'єкта оренди за Договором, а тому орендна плата не може нараховуватися Управлінням взагалі та відповідно заявляти вимогу про виселення орендаря з приміщення Управління також не вправі.

Відповідно до приписів статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1).

Згідно статті 328 цього кодексу паво власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ч.2).

Частини 1 ст.761 Цивільного кодексу України передбачено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права.

Відповідно до ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно абзацу 2 ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ст. 2 Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі органів місцевого самоврядування, а саме: право власності на нерухоме майно.

Згідно з вищенаведеним, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що право комунальної власності на нерухоме майно підлягає обов'язковій державній реєстрації, за результатами якої видається відповідне свідоцтво про право власності на нерухоме майно.

Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження права власності на об'єкт оренди за Договором позивачем долучено Технічний паспорт на нежитлове приміщення по АДРЕСА_1, складений 25.09.2014р., без відмітки про реєстрацію нерухомого майна. Натомість, інших доказів того, що об'єкт оренди належить на праві власності територіальній громаді м. Львова, як зокрема, свідоцтва про право власності на нерухоме майно, позивачем не надано.

Більше того, як вбачається з матеріалів справи, 22.04.2016р. Львівською міською радою прийнято рішення №320 "Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення на АДРЕСА_1", яким вирішено звернутися до відділу державної реєстрації речових прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції для проведення державної реєстрації права комунальної власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради на нежитлове приміщення першого поверху під індексом VI загальною площею 5,5 кв.м. на АДРЕСА_1, яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова, є ізольованим, не належить до житлового фонду, не перебуває у загальному користуванні мешканців будинку та не є допоміжним.

Тобто, позивач не надав належних доказів, які б підтверджували право власності на дане нерухоме майно. В даному випадку окрім того, що відсутня реєстрація на право власності нерухомого майна, неможливо встановити з наданих до матеріалів справи документів кому саме належить нежитлове приміщення по АДРЕСА_1 на праві власності.

Наведене вище дає суду підстави вважати, що ні станом на момент укладення Договору, ні станом на день розгляду справи, право власності на об'єкт оренди за Договором у встановленому законом порядку зареєстроване не було.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Згідно з ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У п.п. 2.1, 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N 11 „Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (з наступними змінами та доповненнями) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 2.3. Постанови від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або у певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Господарський суд може визнати недійсним повністю чи в певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству, зокрема, у випадку, коли визнання недійсним договору не є предметом позову і позовна вимога не полягає у визнанні договору недійсним, а лише ґрунтується на договорі, який суд може визнати недійсним повністю чи частково в силу зазначеної норми.

Згідно з вищенаведеним, колегія суддів погоджується з висновком судом першої інстанції, що даний договір в силу зазначених положень закону є недійсним, оскільки вчинений позивачем без необхідного обсягу цивільної дієздатності. Тобто, право комунальної власності на об'єкт оренди у встановленому законом порядку не було зареєстровано за територіальною громадою м. Львова, натомість позивач всупереч вимогам ст. 761, ч. 2 ст. 203 ЦК України уклав з відповідачем Договір оренди вищенаведеного нерухомого майна, виступивши при цьому орендодавцем.

Необхідно також зазначити, що позивач не будучи наділеним правом користування та розпорядження об'єктом нерухомого майна, яке передавалося в оренду, останній не міг фактично передати в оренду це приміщення відповідачу. Окрім того, як правомірно встановлено місцевим господарським судом, неможливість користування відповідачем спірним приміщенням доводиться і наявними в матеріалах справи листами від 28.10.2015р. б/н, вх. 193 від 02.11.2015р., від 02.12.2015р. б/н, адресованих ЛКП "Під Зуброю" з яких вбачається, що ФОП ОСОБА_4 неодноразово зверталася до балансоутримувача об'єкта оренди з вимогою надати ключі від приміщення та вжиття заходів щодо передачі об'єкта, зокрема, виселення з приміщення попереднього орендаря, звільнення приміщення від речей попереднього орендаря.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що підписаний між сторонами Акт приймання-передачі вих. №611 від 21.08.2015р., не є однозначним доказом того, що об'єкт оренди було фактично передано відповідачу, оскільки як пояснила остання та вказане вбачається з матеріалів справи, вона вимушена була підписати даний акт, не чекаючи поки її передадуть в користування приміщення, так як відповідно до Типової угоди про сплату штрафних санкцій №8 від 11.08.2015р. (копія угоди знаходиться в матеріалах справи), у випадку не підписання нею у встановлений термін акту, відповідач зобов'язана була сплатити штраф у трикратному розмірі від початкової (базової) орендної плати.

З огляду на викладене, у зв'язку з тим, що підставою заявлених позовних вимог являлося неналежне виконання відповідачем умов Договору (несплата орендної плати та неповернення об'єкта після закінчення договору), який визнано судом недійсним, у задоволенні позовних вимог про стягнення заборгованості за цим Договором та виселення відповідача із займаних приміщень слід відмовити.

На підставі викладеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції та вважає відмову в позові повністю правомірною, а апеляційну скаргу необґрунтованою.

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно із ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Відповідно до ст. 33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Скаржник не надав доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених у рішенні місцевого господарського суду у даній справі.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Отже, з огляду на викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення Господарського суду Львівської області від 29.06.2016р. відповідає матеріалам справи, ґрунтується на чинному законодавстві і підстав для його скасування немає, а інші зазначені в апеляційній скарзі доводи скаржника не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, не базуються на законодавстві, що регулює спірні правовідносини, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст.49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд, -

п о с т а н о в и в:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 29.06.2016р. в справі за номером 914/987/16 залишити без змін.

2. Апеляційну скаргу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, № 2302-вих-2923 від 21.07.2016р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи повернути в місцевий господарський суд.

Повний текст постанови виготовлений 05.10.2016 року

Головуючий-суддя Марко Р.І.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Малех І.Б.