ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р.Справа № 922/2414/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до 1. Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Хрещатик" в о. Харківської філії ПАТ "КБ "Хрещатик", м. Харків , 2. Державна організація "Фонд гарантування вкладів фізичних осіб", м. Київ
про стягнення коштів в розмірі 54 211,54 грн.
за участю представників:

Представник позивача - ОСОБА_1

Представник 1-го відповідача - не з'явився;

Представник 2-го відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

20.07.2016 р. до Господарського суду Харківської області звернувся ФОП ОСОБА_1 з позовом до ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" та Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення суми 54211 грн. 50 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 28.05.2009 року між ним та ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" було укладено договір на здійснення розрахункове - касового обслуговування фізичних осіб-підприємців, згідно якого банк був зобов'язаний відкрити підприємцеві банківський рахунок та здійснювати розрахункове - касове обслуговування підприємця. Однак, банк 05.04.16 р. незаконно в односторонньому порядку відмовився від виконання власних зобов'язань, відмовив підприємцеві у виконанні прийнятого платіжного доручення (№14 від 05.04.16 р.), позбавивши його можливості вільно користуватися власними грошовими коштами. Після призначення в ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" тимчасової адміністрації повноваження щодо розрахунку з кредиторами банку перейшли до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, який також неналежним чином виконав власні зобов'язання, відмовивши позивачеві у включенні його до списку кредиторів, проігнорувавши вимоги закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та неодноразові письмові звернення позивача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 21.07.2016 року за позовною заявою було порушено провадження по справі №922/2414/16 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 09 серпня 2016 року.

08 серпня 2016 року до суду надійшло клопотання ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" про передачу справи за територіальною підсудністю, яке було прийнято судом до розгляду та буде вирішено в ході розгляду справи.

Ухвалою суду від 09.08.2016 року розгляд справи було відкладено на 06 вересня 2016 року.

30 серпня 2016 року позивач надав до суду додаткові пояснення в обґрунтування своєї правової позиції (вх. №28310), які були досліджені та долучені судом до матеріалів справи.

Разом з тим, 06 вересня 2016 року позивач надав до суду заяву (вх. №29136) про продовження строку розгляду справи на 15 днів поза межами 2-х місячного строку вирішення спорів встановленого ст. 69 ГПК України.

Ухвалою суду від 06 вересня 2016 року було задоволено заяву позивача, продовжені строки розгляду спору та відкладено розгляд справи на 04 жовтня 2016 року.

В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити позов в повному обсязі.

Представники відповідачів в судові засідання неодноразово не з'являлися, хоча були належним чином повідомлені про час і місце судового розгляду справи.

03 жовтня 2016 року від першого відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. №32378) в якому той підтверджує факт укладання договору №865 від 28.05.2009 з позивачем та наявність на рахунку позивача грошових коштів в сумі 54211,54 грн., однак проти позовних вимог заперечує, посилаючись на те, що банк не міг виконати платіжні доручення позивача та видати йому грошові кошти у зв'язку запровадженням в ПАТ "КБ "Хрещатик" з 05.04.2016 тимчасової комісії.

Обставини викладені в відзиві були досліджені судом, а відзив та додані до нього документи долучені до матеріалів справи.

Розглянувши клопотання ПАТ "Комерційний банк "Хрещатик" про передачу справи за територіальною підсудністю, суд відмовляє в його задоволенні виходячи з наступного.

Положеннями ч. 4 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України встановлено, якщо юридичну особу представляє уповноважений нею відособлений підрозділ, територіальна підсудність спору визначається з урахуванням частин першої - третьої цієї статті залежно від місцезнаходження відособленого підрозділу. Підставою звернення до Господарського суду Харківської області позивач вказує Договір №865 на здійснення розрахунково-касового обслуговування фізичних осіб - підприємців від 28 травня 2009 року посвідчено з боку банківської установи печаткою Харківської філії, що дає суду достатні підстави вважати, що Харківське регіональне відділення ПАТ «КБ «Хрещатик» виступає саме як відокремлений підрозділ банку.

Твердження Відповідача 1, про те, що позов має подаватися безпосередньо за місцезнаходженням юридичної особи з посиланням на те, що харківське відділення банку не є його відособленим підрозділом суд не приймає до уваги, оскільки під правовим терміном "відособлений підрозділ", що використовується у частині 4 статті 15 ГПК України, законодавець розуміє не організаційну, а саме територіальну відокремленість. Така відособленість є публічною, оскільки вона стосується не тільки самої банківської установи, а ще й третіх осіб, яки вступають з нею у правовідносини.

Відповідно до Наказу Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики №97 від 28.05.04 "Про затвердження національних стандартів України, державних класифікаторів України, національних змін до міждержавних стандартів, внесення зміни до наказу Держспоживстандарту України від 31 березня 2004 р. N 59 та скасування нормативних документів" п. 3.6 встановлено, що ВІДОКРЕМЛЕНИМИ ПІДРОЗДІЛАМИ є ФІЛІЯ - відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії не є юридичною особою. Крім філії, як назву організаційно-правової форми можна зазначати інші види відокремлених підрозділів: структурний підрозділ, відділення тощо та ПРЕДСТАВНИЦТВО - відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює представництво і захист інтересів юридичної особи.

Системне тлумачення наведених вище норм права дозволяє зробити чіткий висновок про те, що під "відособленістю (відокремленістю)" підрозділів юридичної особи законодавець розуміє саме територіальну, але аж ніяк не організаційну "відособленість (відокремленість)".

Також, згідно з ч. 3 ст. 17 Господарського процесуального кодексу України, справа, прийнята господарським судом до свого провадження з додержанням правил підсудності, повинна бути ним розглянута по суті і в тому випадку, коли в процесі розгляду справи вона стала підсудною іншому господарському суду.

Беручи до уваги все вищезазначене та аналізуючи положення законодавства України в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що територіальну підсудність встановлено цілком вірно і зміні вона не підлягає.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За висновками суду, в матеріалах справи достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору, сторони надавали свої письмові пояснення та заперечення, докази на підтвердження власних правових позицій, внаслідок чого справа може бути розглянута за результатами повного та всебічного розгляду спору.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

28.05.2009 року між позивачем та відповідачем 1 - ПАТ "КБ "ХРЕЩАТИК" було укладено договір на здійснення розрахунково - кассового обслуговування фізичних осіб-підприємців, згідно якого банк був зобов'язаний відкрити підприємцеві банківський рахунок та здійснювати розрахунково-кассове обслуговування підприємця. В матеріалах справи є письмова відмова від виконання платіжного доручення позивача від 05.04.16 р. Факт відмови від виконання договірних зобов'язань з вини відповідача 1 ним не заперечується та мотивується пунктом 1 частини п'ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та пунктом 1.25 глави 1 розділу ІІІ Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого Рішенням виконавчої дирекції Фонду від 05.07.2012 р. №2, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14.09.2012 р.

В обґрунтування розміру позовних вимог Позивачем також була надана банківська виписка, станом на дату введення тимчасової адміністрації 05.04.2016 р., згідно з якою відповідач 1 підтверджує залишок коштів позивача на банківському рахунку у розмірі 54211,54 грн.

Факт відмови позивачеві у включенні його до реєстру кредиторів та виплати з боку Відповідача 2 вищевказаної суми боргу підтверджується заявою на перерахування коштів на суму 21,26 грн., та заява на видачу готівки на таку ж суму та не заперечується з боку Відповідача 2.

Відповідно до статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові, грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і виплату відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Господарські зобов'язання можуть виникати, окрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України). Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, ст.ст. 193, 198 Господарського кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно з вимогами закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтями 610, 612 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне зобов'язання); боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" банки зобов'язані виконати доручення клієнта, що містяться в розрахунковому документів, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У випадку надходження документа після закінчення операційного часу в банку - такий розрахунковий документ виконується банком наступного дня.

Згідно ст. 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні" банк, що обслуговує платника, та банк, що обслуговує отримувача, несуть перед платником та отримувачем відповідальність, пов'язану з проведенням переказу, відповідно до цього закону та умов, укладених між ними договорів.

У відповідності до ст.1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта переказати з його рахунку кошти в день надходження в банк відповідного розрахункового (платіжного) документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунку або законом.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

На підставі п. 1 ст. 1075 Цивільного кодексу України договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Пунктом 3 ст.1075 передбачено, що залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки та порядку, встановленому банківськими правилами.

В порушення вимог закону та обов'язків, передбачених договором на здійснення розрахунково - касового обслуговування фізичних осіб - підприємців 28.05.2009 року відповідач 1 відмовив позивачеві у можливості вільно користуватися грошовими коштами, що йому належать та заборгував йому суму 54211 грн. 54 коп.

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" №4452-VI від 23.02.2012 року встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - "Фонд"), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Відповідно до ч. 1 ст. 3 цього Закону Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків, у випадках, встановлених цим Законом.

Пунктом 3 ч. 1 ст. 2 Закону визначено, що вклад - кошти в готівковій або безготівковій формі у валюті України або в іноземній валюті, які залучені банком від вкладника (або які надійшли для вкладника) на умовах договору банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або шляхом видачі іменного депозитного сертифіката, включаючи нараховані відсотки на такі кошти.

Відповідно до п. 4 ч. 1 ст.2 Закону вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа-підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку, або яка є власником іменного депозитного сертифіката.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону, Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку. Сума граничного розміру відшкодування коштів за вкладами не може бути меншою 200000 гривень. Адміністративна рада Фонду не має права приймати рішення про зменшення граничної суми відшкодування коштів за вкладами.

Це приводить суд до висновку про неналежне виконання з боку відповідача 2 (Фонд гарантування вкладів фізичних осіб), його передбачених Законом зобов'язань, щодо відшкодування позивачеві, як вкладнику коштів за його вкладом, у зв'язку з незаконною відмовою йому у включенні його до списку кредиторів та виплаті суми відшкодування за його вкладом.

Згідно з постановою ВСУ від 20.01.2016 року у справі № 6-2001 цс15 (№ в ЄДРСРУ 55179270) за позовом фізичних осіб до ПАТ «Дельта Банк» «про стягнення коштів за договором банківського вкладу» заяву тимчасового адміністратора ПАТ «Дельта Банк» задоволено частково.

Верховним Судом України було сформульовано правову позицію, згідно з якою: «На момент ухвалення рішення судом першої інстанції (7 квітня 2015 року) у банк вже було введено тимчасову адміністрацію, що унеможливило стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Водночас суд вважає за можливе відступити від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2001 цс15, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Відповідно до правового висновку Верховного Суду України запровадження тимчасової адміністрації у банку унеможливлює стягнення коштів у будь-який інший спосіб, аніж це передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Між тим, цим Законом питання стягнення коштів при запровадженні тимчасової адміністрації на підставі рішень судів не регулюється.

Дійсно, ст. 36 цього Закону встановлено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку.

Системний аналіз норм вказаного Закону свідчить про те, що нездійснення задоволення вимог вкладників, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 Закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу вкладника, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду, який набуває повноваження органів управління банку, а уповноважена особа має право діяти від імені банку без довіреності (ст. 36, 37 Закону).

Як зазначено, порядок виконання судових рішень про примусове стягнення коштів з банку, в якому запроваджена тимчасова адміністрація, визначено відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», якими встановлено зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб.

Саме таким чином і у такий спосіб реалізується положення Закону про нездійснення примусового стягнення коштів, а не шляхом відмови у позові вкладника до банку і у разі встановлення порушення, невизнання чи обпарювання його прав та позбавлення останнього права на судовий захист.

При цьому суд виходить з того, що належним відповідачем у справі є саме банк, між яким та вкладником існують матеріально-правові відносини з приводу виконання укладеного між цими особами договору та його виконання.

Дії (бездіяльність) Фонду, його уповноважених осіб може бути предметом оскарження в суді, або ж спір між вкладником і цими особами підлягає розгляду судом лише за умов, коли останні не виконують чи неналежно виконують свої обов'язки, визначені Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд дійшов такого висновку на підставі п. 9 ч. 1 статті 37 («Обставини, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження») та ч. 5 статті 49 («Закінчення виконавчого провадження») ЗУ «Про виконавче провадження», враховуючи, що саме ці норми передбачають певні правові наслідки введення тимчасової адміністрації та повинні застосовуватись у разі її введення.

Водночас ВСУ у власній правовій позиції зазначив:

«Зокрема, згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку».

У той же час п. 2 ч. 5 статті 36 Закону має такий вигляд: «Під час тимчасової адміністрації не здійснюється:

2) примусове стягнення майна (у тому числі коштів) банку, накладення арешту та звернення стягнення на майно (у тому числі кошти) банку (виконавче провадження щодо банку зупиняється, у тому числі знімаються арешти, накладені на майно (у тому числі на кошти) банку, а також скасовуються інші вжиті заходи примусового забезпечення виконання рішення щодо банку);».

Отже, мова йде про зупинення виконавчого провадження, однак про виконавче провадження у висновку ВСУ немає жодного слова.

Поряд з цим, згідно з ч. 4 статті 34 Закону передбачається: «Тимчасова адміністрація припиняється після виконання плану врегулювання або в інших випадках за рішенням виконавчої дирекції Фонду».

Згідно з пунктами 1, 2, 3, 4, 5 ч. 2 статті 39 Закону визначаються способи виведення неплатоспроможного банку з ринку, згідно з якими:

- ліквідація банку з відшкодуванням з боку Фонду коштів за вкладами фізичних осіб у порядку, встановленому цим Законом (п. 1);

- ліквідація банку з відчуженням у процесі ліквідації всіх або частини його активів і зобов'язань на користь приймаючого банку (п. 2);

- відчуження всіх або частини активів і зобов'язань неплатоспроможного банку на користь приймаючого банку з відкликанням банківської ліцензії неплатоспроможного банку та подальшою його ліквідацією (п. 3);

- створення та продаж інвестору перехідного банку з передачею йому активів і зобов'язань неплатоспроможного банку і подальшою ліквідацією неплатоспроможного банку (п. 4);

- продаж неплатоспроможного банку інвестору (п. 5).

Отже, не всі ці випадки є наслідком відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку - боржника.

Таким чином, на момент введення тимчасової адміністрації невідомо, які способи виведення банку будуть застосовані (пункти 1, 2, З, 4, 5), а тому законодавець передбачив саме зупинення виконавчого провадження на період тимчасової адміністрації. У разі ж продажу банку іншому інвестору (п. 5) та завершення тимчасової адміністрації, виконавче провадження має бути поновлене, а в інших випадках виконавчий документ повертається до ФГВФО (ч. 5 ст. 49 ЗУ «Про виконавче провадження»).

Також необхідно враховувати, що згідно з пунктами 2-4 мова йде про передачу інвестору у тому числі і зобов'язань банку.

При цьому, слід звернути увагу на словосполучення «примусове стягнення коштів», яке використано в правовій позиції ВСУ та зазначено в статті 36 Закону. Так, згідно з преамбулою ЗУ «Про виконавче провадження», цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню разі невиконання їх у добровільному порядку. Відповідно до частини 1 статті 1 цього Закону виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів.

У постанові ВСУ від 29.04.2015 року у справі № 3-67гс15 (№ в ЄДРСРУ 44268814) визначено, що механізм виконання судових рішень про стягнення грошових коштів у рахунок погашення податкового боргу передбачено главою 12 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22, що передбачає оформлення інкасового доручення для примусового стягнення коштів у рахунок погашення податкового боргу. Це, зокрема, також дублюється в інформаційному листі ВАСУ від 24.10.2013 № 1484/12/13-13.

Отже, примусове стягнення притаманне лише виконавчому провадженню як завершальній стадії судового провадження та примусовому виконанню судових рішень, яке здійснюється лише у разі відмови добровільно виконати рішення суду, а тому обмеження, встановленні статтею 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не повинні застосовуватись при стягненні коштів у судовому порядку. Водночас майже у разі такого стягнення виконавче провадження повинно відкриватись та обов'язково зупинятись з огляду на введення тимчасової адміністрації (до закінчення т. о.) або закінчуватись у разі відкликання ліценції та ліквідації.

Відповідно до статей 55 Конституції України, статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи наведені норми законодавства в контексті встановлених в судовому засіданні та наведені вище обставини справи суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог в межах суми позову.

Однак, при цьому суд звертає увагу на наступне.

Згідно з підпунктами 1, 2 частини п'ятої статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, примусове стягнення коштів та майна банку, звернення стягнення на майно банку, накладення арешту на кошти та майно банку. Такий висновок співпадає з висновком Верховного суду України, викладеному у постанові №6-2001цс15 від 20.01.2016 р.

Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні позовних вимог в частині стягнення суми боргу з Відповідача 1, та вбачає підстави задовольнити позовні вимоги шляхом стягнення суми боргу з відповідача 2.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати зі сплати судового збору також, покладаються на другого відповідача.

Враховуючи викладене та керуючись статтями 19, 55, 124, 129 Конституції України, ст. ст.2, 3, 26, 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", ст. ст. 8, 32 Закону України "Про платіжні системи та переказ грошей в Україні", статтями 15, 16, 23, 525, 526, 530, 598, 599, 610, 612, 628, 629, 1066, 1068, 1075 Цивільного кодексу України, статтями 174, 179, 193, 198 Господарського кодексу України, статтями 1, 4, 12, 15, 17, 22, 33, 34, 43, 49, 69, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (код ЄДРПОУ: 032, м. Київ, б-p Т.Шевченка, 33-Б) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_1 61072, АДРЕСА_1) грошові кошти в сумі 54211 грн. 54 коп.

Стягнути з Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (код ЄДРПОУ: 032, м. Київ, б-p Т. Шевченка, 33-Б) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (код ЄДРПОУ - НОМЕР_1 61072, АДРЕСА_1.) суму судового збору у розмірі 1378 грн. 00 коп.

В іншій частині у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити.

Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.10.2016 р.

Суддя Т.С. Денисюк