ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2016 р. Справа № 914/1315/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі суддів:

головуючий суддя Бойко С.М.,

судді Зварич О.В.,

ОСОБА_1

при секретарі Фака С.

за участю представників сторін :

від позивача: не з`явились

від відповідача 1: не з`явились

від відповідача 2: не з`явились

від третьої особи 1: не з`явились

від третьої особи 2: не з`явились

розглядається у відкритому судовому засіданні справа:

за апеляційною скаргою Публічного акціонерного товариства ІМЕКСБАНК від імені та в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства Імексбанк ОСОБА_2, б/н від 05.08.2016 р.

на рішення господарського суду Львівської області від 25.07.2016 р., суддя Щигельська О.І., у справі № 914/1315/16

за позовом Публічного акціонерного товариства ІМЕКСБАНК, м. Одеса, в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ ІМЕКСБАНК ОСОБА_2

третя особа-1, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Фонд гарантування вкладів фізичних осіб, м. Київ

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю Спеціалізоване підприємство Агротех, м. Коростень,

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю Торгова компанія Ажур, м. Львів

третя особа-2, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_3 підприємство Інформаційний центр Міністерства юстиції України, м. Київ

про визнання недійсними договорів розірвання договірних відносин та про застосування наслідків недійсності правочину,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 25.07.2016 у справі № 914/1315/16 в задоволенні позовних вимог АТ «ІМЕКСБАНК» від імені та в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства ІМЕКСБАНК ОСОБА_2 до ТОВ «СП «АГРОТЕХ», ТОВ «ТК «Ажур», за участю третіх осіб без самостійних вимог на предмет спору Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, ДП «Інформаційний центр» МЮУ про визнання недійсним договору розірвання(відмови) від 22.09.2014 року, укладеного між ПАТ «ІМЕКСБАНК», ТОВ»Торгова компанія «Ажур»» та ТОВ «Спеціалізоване підприємство «Агротех»»», договору застави майнових прав від 18.02.2014 року між цими ж сторонами та про визнання недійсним договору розірвання(відмови) від 22.09.2014 року, укладеного між ПАТ «ІМЕКСБАНК» та ТОВ «Спеціалізоване підприємство «Агротех»»», договору уступки права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014 року - відмовлено.

Відповідно відмовлено і в задоволенні позовних вимог про застосування наслідків недійсності договору про розірвання (відмови) від 22.09.2014 року договору застави майнових прав від 18.02.2014 року шляхом поновлення у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна запису за номером 14195378 з контрольною сумою 54016927Д2 про держреєстрацію обтяження рухомого майна ТОВ «Спеціалізоване підприємство »Агротех»» на підставі договору майнових прав від 18.02.2014 року, а саме з 23.09.2014 року.

Суд першої інстанції мотивував відмову в позовних вимогах відсутністю належних та допустимих доказів на підтвердження того, що станом на дату укладення між сторонами спірних договорів від 22.09.2014р. про розірвання договору застави майнових прав від 18.02.2014р. та про розірвання договору про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014 р., в позивача виникли майнові вимоги за договорами застави майнових прав від 18.02.2014 р. та уступки права вимоги до договору застави майнових прав.

В апеляційній скарзі позивач просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 25.07.2016 року в справі № 914/1315/16 та прийняти нове рішення, яким задоволити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що дії ліквідатора щодо направлення повідомлень про нікчемність спірних правочинів саме під час процедури ліквідації банку повністю відповідають вимогам законодавства. В матеріалах справи наявні докази того, що спірні правочини були визнані нікчемними саме під час дії тимчасової адміністрації Банку.

Апелянт звертає увагу, що судом не була здійснена оцінка спірних правочинів на відповідність вимогам закону, всупереч установленій судовій практиці судом не були досліджені докази недійсності таких правочинів, що призвело до неправильного вирішення справи, до порушень судом норм матеріального та процесуального права.

Також апелянт вважає, що правовим наслідком недійсності договору про розірвання договору застави має бути поновлення у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна запису про державну реєстрацію обтяження рухомого майна ТОВ «СП « АГРОТЕХ» на підставі Договору застави майнових прав від 18.02.2014 р. з дати вилучення, а саме з 23.09.2014р.

Представник позивача на засіданні за його участі підтримав доводи апеляційної скарги, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове про задоволення позовних вимог в повному обсязі.

Відповідачі-1, 2, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача повторно явки уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, а тому їх неявку суд розцінює як без поважних причин. Пленумом Вищого господарського суду України у п.3.9.1 Постанови №18 від 26.12.2011р. розяснено, що за змістом статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 25.07.2016 року в справі № 914/1315/16 без змін, апеляційної скарги публічного акціонерного товариства ІМЕКСБАНК від імені та в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію публічного акціонерного товариства ІМЕКСБАНК ОСОБА_2 без задоволення, з наступних підстав.

Судами встановлено, що між публічним акціонерним товариством ІМЕКСБАНК (кредитором) за договором та товариством з обмеженою відповідальністю Торгова компанія АЖУР (позичальник за договором, відповідач-2 по справі) укладенено кредитний договір про відкриття кредитної лінії №7/14 від 18.02.2014р., за яким банк зобов'язався надати позичальнику кредит шляхом відкриття кредитної лінії на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, надалі за текстом Кредит або Кредитна лінія (п.1.1).

Умовами договору, п. 1.1.1 (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою №5 від 23.12.2014р.), визначено, що надання кредиту здійснюється окремими частинами або в повній сумі на умовах, визначених кредитним договором в межах відновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості до 139 488 208,00 грн. зі сплатою фіксованої процентної ставки 17,8% річних та кінцевим терміном повернення заборгованості за всіма траншами до 20.08.2015р. (включно) на умовах, визначених цим договором.

Окрім цього, судами встановлено, що в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором за №7/14 від 18.02.2014 р., між публічним акціонерним товариством ІМЕКСБАНК (заставодержатель за договором), товариством з обмеженою відповідальністю Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ (заставодавець (майновий поручитель) за договором, відповідач-1 по справі) та товариством з обмеженою відповідальністю Торгова компанія АЖУР (боржник за договором) укладено договір застави майнових прав від 18.02.2014р., за умовами якого заставодавець (майновий поручитель) передав в заставу заставодержателю майнові права, що випливають з договору від 15.03.2013р., укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ та товариством з обмеженою відповідальністю ПІВДЕНІНВЕСТСЕРВІС (п.1.1). Згідно з п.1.3 договору застави, заставлені майнові права оцінені сторонами в сумі 17015000,00 грн.

Також встановлено судами, що 18.02.2014р. ПАТ ІМЕКСБАНК (заставодержатель за договором) та ТзОВ Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ (заставодавець (майновий поручитель) за договором) підписано договір про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014р., за яким заставодавець уступає, а заставодержатель приймає в повному обсязі право вимоги на всі майнові права за Договором від 15.03.2013 р., укладеним товариством з обмеженою відповідальністю Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ та Товариством з обмеженою відповідальністю ПІВДЕНІНВЕСТСЕРВІС, які є забезпеченням виконання зобов'язань за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №7/14 від 18.02.2014 р. з усіма додатковими угодами до нього, які можуть бути укладені в майбутньому.

Предметом спору є визнання недійсним договору від 22.09.2014р., що укладений між ПАТ ІМЕКСБАНК (заставодержатель за договором), ТзОВ Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ (заставодавець (майновий поручитель) за договором) та ТзОВ Торгова компанія АЖУР (боржник за договором) про розірвання договору(відмова) договору застави майнових прав від 18.02.2014р., за умовами якого сторони дійшли згоди розірвати договір застави майнових прав від 18.02.2014р. (п.1) та домовились про те, що розриваючи договір, зазначений в п.1 цього договору, вони свідчать про відсутність будь-яких претензій один до одного з питань, пов'язаних з виконанням своїх обов'язків за вищезазначеним договором (п.2).

Також, предметом спору є визнання недійсним і договору від 22.09.2014 р., укладеного між ПАТ ІМЕКСБАНК (заставодержатель за договором) та ТзОВ Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ (заставодавець (майновий поручитель) за договором) укладено договір про розірвання (відмова) договору про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014р., за яким сторони дійшли згоди розірвати договір про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014р. (п.1) та домовились про те, що розриваючи договір, зазначений в п.1 цього договору, вони свідчать про відсутність будь-яких претензій один до одного з питань, пов'язаних з виконанням своїх обов'язків за вищезазначеним договором (п.2).

22.09.2014р. на підставі договору розірвання договору застави майнових прав від 18.02.2014р. у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна вилучено запис 14195378 з контрольною сумою 54016927Д2 про державну реєстрацію обтяжень рухомого майна ТзОВ Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ.

Судами встановлено, що на підставі постанови Правління Національного банку України від 26.01.2015р. №50 Про віднесення Публічного акціонерного товариства ІМЕКСБАНК до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.01.2015 р. №16 Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ ІМЕКСБАНК, згідно з яким з 27.01.2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ ІМЕКСБАНК ОСОБА_4

Положеннями ч. 2 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" унормовано, що протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня впровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Тобто, Уповноважена особа Фонду наділена правом заявляти про нікчемність правочинів (договорів) протягом дії тимчасової адміністрації, яка була запроваджена постановою Правління Національного банку України від 26.01.2015р. №50 Про віднесення Публічного акціонерного товариства ІМЕКСБАНК до категорії неплатоспроможних, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 26.01.2015 р. №16 Про запровадження тимчасової адміністрації в АТ ІМЕКСБАНК, згідно з яким з 27.01.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в АТ ІМЕКСБАНК ОСОБА_4

Отже, спірні договори укладені 22.09.2014 року, а тому підлягали перевірці на встановленню факту їх нікчемності, проте під час дії тимчасової адміністрації(з 27.01.2015 року по 27.05.2015 р.) та з підстав, передбачених ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до постанови правління Національного банку України від 21.05.2015р. №330 Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства ІМЕКСБАНК, виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 27.05.2015р. №105 Про початок процедури ліквідації АТ ІМЕКСБАНК та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку, згідно з яким розпочато процедуру ліквідації ПАТ ІМЕКСБАНК та призначено уповноваженою особою Фонду на ліквідацію ПАТ ІМЕКСБАНК провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_4 строком на 1 рік з 27.05.2015р. до 26.05.2016р. включно.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду №189 від 19.10.2015р. призначено уповноваженою особою Фонду та делеговано всі повноваження ліквідатора АТ ІМЕКСБАНК, визначені Законом, провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_2 з 20.10.2015р.

Судами встановлено, що позивачем 22.01.2016р. Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ ІМЕКСБАНК направлено ТзОВ Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ та ТзОВ Торгова компанія АЖУР повідомлення про нікчемність правочину, а саме договорів від 22.09.2014р. про розірвання договору застави майнових прав від 18.02.2014р. та про розірвання договору(відмову) про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014 р. Оскільки одним із адресатів вказане повідомлення не отримано, 30.03.2016р. в газеті Голос України опубліковано оголошення, яким позивач додатково повідомив відповідачів-1 та 2 про нікчемність зазначених правочинів.

Пунктом 1.20 розділу ІІІ Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку, затвердженого виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 05.07.2012 № 2, встановлено, що в письмовому повідомленні про нікчемність правочину (у тому числі договору) передбачається посилання на відповідну норму закону, у якій зазначені підстави нікчемності. Проте, як і в наказі так і в повідомленнях, що направлялися відповідачам відсутні посилання на норми чинного законодавства, яким не відповідає спірний договір (міститься лише загальне посилання на статті 37, 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Факт надіслання відповідачам повідомлення про нікчемність вищезазначених договорів 22.01.2016р. Уповноваженою особою Фонду на ліквідацію АТ ІМЕКСБАНК не суперечить п.1 ч.4 ст.38 вказаного Закону, за яким Уповноважена особа Фонду повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів як протягом дії тимчасової адміністрації, так і протягом ліквідації.

Оскільки відповідачами не вчинено жодних дій на повернення сторін в попередній стан, то виник спір, а тому позивач звернувся до суду про визнання нікчемних договорів недійсними та застосування наслідків недійсності договорів.

У відповідності до п.2.5.2. постанови від 29.05.2013 за №11 пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», необхідно з урахуванням приписів статті 215 ЦК України та статті 207 ГК України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, частина перша статті 220, частина друга статті 228 ЦК України, частина друга статті 207 ГК України, стаття 13 Закону України "Про створення вільної економічної зони "Крим" та особливості здійснення економічної діяльності на тимчасово окупованій території України"), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора (зокрема, частина перша статті 227, частина перша статті 229, частина перша статті 230, частина перша статті 232 ЦК України, частина перша статті 207 ГК України).

За змістом частини другої статті 215 ЦК України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Отже, спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку.

За п.2.6. вищезазначеної постанови нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення (частина перша статті 236 ЦК України).

За змістом частини третьої статті 207 ГК України господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України Про приватизацію державного майна, частини другої статті 20 Закону України Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію), частини другої статті 15 Закону України Про оренду землі, статті 12 Закону України Про іпотеку, частини другої статті 29 Закону України Про страхування, статті 78 Закону України Про банки і банківську діяльність, статті 7-1 Закону України Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності тощо.

Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Тобто правочин (договір) є нікчемним виключно в силу прямої вказівки закону, проте, особа не позбавлена права звернутися до суду із позовною заявою про визнання такого договору недійсним.

Згідно зі ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування (ч.1). Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою стороною (ч.5).

Судами встановлено, що як на підставу позовних вимог, позивач посилається на п.1 ч.3 ст.38 Закону України Про систему гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до якого правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог. Визначення поняття майнового права позивач обґрунтовує ст.190 ЦК України, за змістом якої майнові права визнаються речовими правами і з цього слідує позиція позивача, що банк відмовився від власних майнових прав уклавши договір про відмову від застави майнових прав та від договору про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014 р.

Проте, судами не встановлено тих підстав на які покликається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог. За висновком Верховного Суду України, викладеному, зокрема в постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року №6-290цс16, відповідно до ст.190 Цивільного кодексу майном як особливим обєктом вважаються річ, сукупність речей, а також майнові права та обовязки. Майнові права є неспоживною річчю та визнаються речовими правами. Майнові права на нерухомість обєкт будівництва (інвестування) не вважаються речовими правами на чуже майно, оскільки обєктом цих прав є не чуже майно, а також не вважаються правом власності, оскільки обєкт будівництва (інвестування) не існує на момент встановлення іпотеки, а тому не може існувати й право власності на нього. Майнове право, що є предметом договору купівлі-продажу, це обумовлене право набуття в майбутньому права власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, необхідні й достатні для набуття речового права.

Майновими визнаються будь-які права, повязані з майном, відмінні від права власності, у тому числі права, які є складовою частиною права власності (права володіння, розпорядження, користування), а також інші специфічні права та право вимоги. Майнове право, яке можна визначити як право очікування, є складовою частиною майна як обєкта цивільних прав. Майнове право це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений певними, але не всіма правами власника майна та яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно чи інше речове право на відповідне майно в майбутньому.

З аналізу змісту розірваних договорів випливає, що у позивача на час укладення спірних договорів(договорів про відмову) відсутнє було майнове право, що передавалося в забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором, це майнове право лише могло виникнути в майбутньому при певних обставинах.

Позивач також обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що згідно з ч.1 ст.4 Закону «Про заставу» предметом застави можуть бути як майно так і майнові права, а звідси випливає позиція позивача, що укладення договору застави тягне за собою виникнення зобовязальних відносин. Відмова від зобовязального майнового права(від права вимоги кредитора) ідентична прощенню боргу.

Проте і ця підстава позову не знайшла підтвердження в судовому засіданні. Так, у відповідності до Закону України Про заставу, застава - це спосіб забезпечення зобов'язань, якщо інше не встановлено законом (ч.1 ст.1). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами (ч.2 ст.1). Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ч.3 ст.1). Застава має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання (ч.3 ст.3).

Пунктом 4.1. договору застави майнових прав від 18.02.2014р. встановлено, що заставодержатель має право звернути стягнення на заставлені майнові права, якщо на момент терміну виконання забезпечених заставою зобов'язань по кредитному договору, вони не будуть виконані (неплатоспроможність боржника), а саме: при повному або частковому неповерненні у встановлений кредитним договором строк суми кредиту; та/або при несплаті або частковій несплаті у встановлені кредитним договором строки сум відсотків, комісій, неустойки (пені, штрафних санкцій).

Відповідно до п. 4.3. договору застави звернення стягнення на предмет застави здійснюється: - шляхом уступки заставодавцем (майновим поручителем) заставодержателю вимоги, що випливає з заставлених майнових прав; - шляхом звернення заставодержателя до суду з вимогою переводу на нього заставлених майнових прав.

Відповідно до п. 1.3. договору про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014р. права та обов'язки сторін по цьому договору виникають у випадку невиконання / неналежного виконання боржником своїх зобов'язань по кредитному договору, а також невиконання / неналежного виконання заставодавцем своїх зобов'язань по договору застави майнових прав від 18.02.2014р.

Позивачем не надано доказів на підтвердження того, що станом на 22.09.2014р. у ПАТ ІМЕКСБАНК були вимоги до ТзОВ Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ чи до ТзОВ Торгова компанія АЖУР, що виникли внаслідок порушення останнім основного зобов`язання за кредитним договором про відкриття кредитної лінії №7/14 від 18.02.2014р., зокрема щодо задоволення майнових вимог по погашенню кредиту, відсотків за користування кредитом, пені за прострочення платежів по цьому договору за рахунок звернення стягнення на предмет застави, в тому числі й шляхом подання відповідної позовної заяви до суду.

Як встановлено судами, рішенням господарського суду Одеської області від 28.09.2015 р. по справі №916/1422/15-г, письмову вимогу про сплату (дострокове повернення) кредитних коштів, несплачених відсотків та пені, отримано ТзОВ Торгова компанія АЖУР лише 15.03.2015р., в той час як договори застави майнових прав від 18.02.2014 р. та уступки права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014 р. розірвано 22.09.2014 р.

Відповідно до ч.3 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

У статті 627 Цивільного кодексу України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частинами 2, 3 статті 214 вказаного кодексу України передбачено, що особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин.

Статтею 204 Цивільного кодексу України закріплено презумпцію правомірності правочину. Відповідно до даної статті правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відтак, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження того, що станом на дату укладення між сторонами спірних договорів від 22.09.2014р. про розірвання договору застави майнових прав від 18.02.2014р. та про розірвання договору про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014р., у позивача виникли майнові вимоги за договорами застави майнових прав від 18.02.2014р. та уступки права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014р. до відповідача-1, в розумінні вищевказаних норм закону.

Твердження позивача про те, що при укладенні спірних договорів від 22.09.2014р. про розірвання договору застави майнових прав від 18.02.2014р. та про розірвання договору про уступку права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014р. банк безоплатно відмовився від майнових вимог до ТзОВ Спеціалізоване підприємство АГРОТЕХ, матеріалами справи не підтверджено. Зазначений висновок суду узгоджується із аналогічною позицією Вищого господарського суду України, наведеною у постанові від 16.12.2015р. по справі №916/1244/15-г.

Суд першої інстанцій дійшов обґрунтованого висновку про те, що на момент укладення оспорюваних договорів від 22.09.2014 у позивача не існувало майнових вимог до відповідачів. Тобто позивач не відмовлявся від власних майнових вимог.

Крім того, суд звертає увагу на те, що позивачем не доведено, що розірвання договорів застави майнових прав від 18.02.2014р. та уступки права вимоги до договору застави майнових прав від 18.02.2014р. може призвести до неможливості виконання ТзОВ Торгова компанія АЖУР зобовязань за кредитним договором, встановлених, зокрема, вищенаведеним рішенням господарського суду Одеської області, а відтак, порушення прав ПАТ ІМЕКСБАНК, а також прав третіх осіб вкладників банку.

Враховуючи наведене вище, місцевий господарський суд дійшов правильного висновку, що посилання позивача на приписи ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є безпідставними.

За таких обставин, позовні вимоги позивача про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину обґрунтовано залишені судом першої інстанції без задоволення.

Згідно з ч.1 ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на те, що наявність передбачених законом підстав для визнання спірних договорів недійсними не доведена суду у встановленому порядку належними та допустимими доказами та рішення суду першої інстанції винесено з дотриманням вимог норм матеріального та процесуального права, а тому відсутні підстави для його скасування.

Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 49 ГПК України, у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Таким чином, враховуючи залишення рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що сплату судового збору слід покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 25.07.2016 у справі № 914/1315/16 залишити без змін.

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ІМЕКСБАНК від імені та в інтересах якого діє уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію акціонерного товариства ІМЕКСБАНК ОСОБА_2, б/н від 05.08.2016 р. залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Зварич О.В.

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 13.10.2016.