РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2016Справа №910/13085/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/13085/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Тендертрейдбуд»

до товариства з обмеженою відповідальністю «БВК УРБІ»

про стягнення 20744,50 грн.

Представники:

від позивача: Гончаренко О.Л. , довіреність б/н від 01.08.2016р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Тендертрейдбуд» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «БВК УРБІ» (далі - відповідач) про стягнення 20744,50 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач неналежним чином виконав зобов'язання з оплати вартості товарів будівельного обладнання, отриманого за видатковою накладною № 622 від 29.10.2014р., внаслідок чого позивачем нараховані 3 % річних у сумі 1078,40 грн. та 19666,10 грн. - інфляційних втрат за період з 08.12.2014р. по 31.03.2015р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2016р. порушено провадження у справі № 910/13085/16 та розгляд справи призначений на 11.08.2016р.

Ухвалою суду від 11.08.2016р. розгляд справи відкладений на 15.09.2016р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника відповідача та неподанням сторонами витребуваних доказів.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2016р., на підставі клопотання позивача, поданого в порядку ст. 69 ГПК України, продовжений строк розгляду спору у справі №910/13085/16 та розгляд справи відкладено на 29.09.2016р., у зв'язку з неподанням витребуваних судом доказів та неявкою представника відповідача.

Присутній у судовому засіданні 29.09.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та надав суду письмові пояснення з додатковими доказами.

Представник відповідача в судове засідання черговий раз не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, вимоги ухвал суду від 20.07.2016р., 11.08.2016р., 15.09.2016р. не виконав, витребувані документи, в тому числі відзив на позов, до суду не надіслав.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно з ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Відповідно до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу про порушення провадження у справі від 20.07.2016р. та ухвали про відкладення розгляду справи від 11.08.2016р., 15.09.2016р. були надіслані відповідачу рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адресу, що зазначена у позовній заяві та підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Зазначені ухвали суду були отримані відповідачем, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштового відправлення, залучені до матеріалів справи.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представника відповідача суд не повідомлений, клопотань про відкладення розгляду справи від відповідача не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

На підставі усної домовленості між сторонами, за видатковою накладною № 622 від 29.10.2014р., копія якої наявна в матеріалах справи, позивачем передано, а відповідачем прийнято товари будівельного обладнання, на загальну суму 83171,50 грн.

Судом встановлено, що вищезазначена видаткова накладна оформлена відповідно до вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та Положення «Про документальне забезпечення записів бухгалтерського обліку», затвердженого наказом Міністерства Фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, щодо зазначення обов'язкових в них реквізитів, а саме: найменування підприємства, установи, від імені яких складений документ; назву документа (форми); дату і місце складення документа; зміст та обсяг господарської операції; одиницю виміру господарської операції (у натуральному та/або вартісному виразі); посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші данні, що дають змогу ідентифікувати осіб, які брали участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Приписами статті 205 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ч. 1).

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків (ч. 2).

Відповідно до статті 174 Господарського кодексу України, однією з підстав виникнення господарських зобов'язань є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди, не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

З викладеного вище вбачається, що між позивачем та відповідачем укладений договір у спрощений спосіб, відповідно до якого, позивач зобов'язався поставити товар, а відповідач, у свою чергу, прийняти його та оплатити.

Отже, за своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором поставки, проте при укладенні його сторонами не встановлено терміну виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо поставки товару.

Згідно з ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується

З огляду на вищевикладене, враховуючи положення ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України, відповідач зобов'язаний був оплатити вартість товару в момент його отримання та підписання товаророзпорядчих документів на нього.

Частиною другою ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За твердженнями позивача, відповідач свій обов'язок щодо повної оплати товару, отриманого за видаткової накладної № 622 від 29.10.2014р. виконав невчасно, сплативши повну вартість отриманого товару тільки 31.03.2015р., на підтвердження чого до матеріалів справи залучена копія банківської виписки по особовому рахунку позивача від 31.03.2015р.

11.02.2016р. позивач звернувся до відповідача з вимогою, надіслання якої підтверджується наявними в матеріалах справи копіями фіскального чеку та опису вкладення у цінний лист від 15.02.2016р., про сплату протягом 7 днів, від дня пред'явлення даної вимоги, 3% річних та інфляційних втрат на загальну суму 253042,60 грн., які нараховані, у зв'язку з прострочкою оплати поставленого товару, в тому числі, отриманого за видатковою накладною № 622 від 29.10.2014р. Відповідач дану вимогу позивача залишив без відповіді та задоволення.

Таким чином, враховуючи невиконання відповідачем свого обов'язку щодо вчасної оплати поставленого товару, позивач просить суд стягнути з відповідача 3 % річних у сумі 1078,40 грн. та 19666,10 грн. - інфляційних втрат, нарахованих за період з 08.12.2014 по 31.03.2015р. на суму заборгованості 20775,00 грн.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ч. 1 ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Розглянувши наявні у справі докази, зокрема, надану позивачем копію банківської виписки по особовому рахунку позивача від 31.03.2015р., судом встановлено, що остання не містить відомості щодо оплати позивачем заборгованості саме за видатковою накладною №622 від 29.10.2014р., на яку посилається позивач в обґрунтування заявлених вимог.

На вимогу суду надати докази, які підтверджують повну оплату відповідачем товару, отриманого за видатковою накладною № 622 від 29.10.2014р. саме 31.03.2015р., що є обов'язковою умовою для визначення періоду нарахування 3% річних та інфляційних втрат, у зв'язку з порушенням виконання грошових зобов'язань, позивач надав письмові пояснення із залученням всіх видаткових накладних, за якими поставлявся товар відповідачу та виписки з банківського рахунку позивача за період з липня 2014р. по березень 2015р.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В поданих у судовому засіданні 29.09.2016р. представником позивача суду поясненнях, останній фактично змінює підстави заявлених позовних вимог, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги наявністю інших видаткових накладних та актів про надання послуг, а також змінюю розмір заборгованості, на яку нараховані 3% річних та інфляційні втрати, що суперечить приписам положеннями ч. 4 ст. 22 ГПК України, якою визначено право позивача змінити предмет або підставу позову до початку розгляду справи по суті; зменшити або збільшити розмір позовних вимог шляхом подання відповідної письмової заяви.

Позивач не звертався до суду у визначеному законом порядку з заявою ні про зміну підстав заявленого позову, ні про зменшення розміру позовних вимог, що виключає у суду процесуальну можливість прийняти до уваги надані позивачем пояснення та додаткові докази, якими змінюються заявлені позовні вимоги.

Крім того, надані позивачем виписки з особового банківського рахунку за інші періоди не доводять факту оплати відповідачем інших видаткових накладних, оскільки в останніх відповідач при сплаті заборгованості посилався на рахунки, які в матеріалах справи відсутні, що також виключає можливість достовірно встановити розмір заборгованості відповідача за видатковою накладною № 622 від 29.10.2014р. станом на 30.10.2014р. та повну її оплату саме 31.03.2015р. і відповідно перевірити правильність визначення розміру 3% річних і інфляційних втрат у період з 30.10.2014р. по 30.03.2015р.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги недоведені належними засобами доказування та відповідно є такими, що не підлягають задоволенню.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведе вище, керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання, відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 04.10.2016

Суддя А.І. Привалов