КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р. Справа№ 922/4122/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гончарова С.А.

суддів: Скрипки І.М.

Яковлєва М.Л.

при секретарі судового засідання Денисюк І.Г.

за участю представників:

від прокурора: не з'явились;

від позивача: не з'явились;

від позивача: не з'явились;

від відповідача-1: не з'явились;

від відповідача-2: Пащенко Ю.А. - за належним чином оформленою довіреністю;

від відповідача-3: Шкурупій Ю.В. - за належним чином оформленою довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Військової прокуратури Харківського гарнізону

на рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 року у справі № 922/4122/15 (суддя Підченко Ю.О.)

за позовом Заступника військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі

1. Державного космічного агентства України

2. Держаного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар"

до 1. Харківської обласної державної адміністрації

2. Приватного підприємства "Лідер-Сі"

3. Державного підприємства "Волчанське лісове господарство"

про визнання недійсними розпорядження та договору, витребування майна

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 року відмовлено у задоволенні позовних вимог Заступника військового прокурора Харківського гарнізону в інтересах держави в особі Державного космічного агентства України, Держаного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" до Харківської обласної державної адміністрації, Приватного підприємства "Лідер-Сі", Державного підприємства "Волчанське лісове господарство" про визнання недійсними розпорядження та договору, витребування майна.

Не погодившись із вказаним рішенням, Військовою прокуратурою Харківського гарнізону подано апеляційну скаргу, у якій, скаржник просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 16.12.2015 року по справі 922/4122/15, постановити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга вмотивована тим, вказане рішення прийняте передчасно з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Скражник вказує, що суд дійшов хибного висновку про недоведеність правонаступництва установ, яким виділена спірна ділянка за радянських часів та Позивача 2 - ДНВП «Об'єднання Комунар», не дослідив, кому саме на його думку належить спірна земельна ділянка на даний час, з якого часу доступ до неї обмежено Відповідачами, кому належала на час вибуття в оренду Відповідачу 2.

Крім того, судом першої інстанції не звернуто увагу на то факт, що відповідно до ст. 4 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» від 21.09.2006 року, суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України, Фонд державного майна України, міністерства та інші органи виконавчої влади, органи, які здійснюють управління державним майном відповідно до повноважень, визначених окремими законами тощо.

Згода на припинення права постійного користування земельної ділянки бази відпочинку «Срібний бір» або її складової частини, або передачу її в оренду будь-яким суб'єктам господарювання ані Кабінетом Міністрів України, ані Державним космічним агентством України, як центральним органом виконавчої влади, не приймалась, однак користування нею було позбавлено Харківською облдержадміністрацією при винесенні оспорюваного розпорядження.

До того ж, прокурор вказує, що Верховним Судом України у постанові від 06.02.2013 року №6-169цс12 викладена правова позиція щодо можливості землекористування лише на підставі акту органу місцевого самоврядування, прийнятого у суворій відповідності з нормами чинного законодавства.

Крім того, пунктом 2.2.3 ч. 2.2 розділу 2 листа Вищого господарського сулу України від 01.01.2010 року «Узагальнення судової практики розгляду господарськими судами справ у спорах, пов'язаних із земельними правовідносинами» зазначено, що, розглядаючи справи про визнання недійсним договору оренди, суди повинні давати правову оцінку питанню чинності рішень (розпоряджень), на підставі яких було укладено такий договір.

Прокурор зазначає, що обов'язковою умовою правомірності землекористування та дійсності відповідного договору має бути законність рішення, на підставі якого такий правочин було здійснено.

Відповідно автоматичного розподілу справ між суддями для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: Гончаров С.А. (головуючий), Скрипка І.М., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.04.2016 року було відновлено строк на апеляційне оскарження рішення, прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи на 11.05.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.05.2016 розгляд апеляційної скарги Військового прокурора Харківського гарнізону було відкладено на 15.06.2016 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.06.2016 розгляд апеляційної скарги Військового прокурора Харківського гарнізону було відкладено на 06.07.2016.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.07.2016 року у зв'язку з перебування судді Яковлєва М.Л. у відпустці, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 апеляційну скаргу Військового прокурора Харківського гарнізону було прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 року розгляд апеляційної скарги Військового прокурора Харківського гарнізону було відкладено на 31.08.2016 року.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 31.08.2016 року у зв'язку з перебування суддів Тарасенко К.В. у відпустці, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Гончаров С.А., судді Скрипка І.М., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 року апеляційну скаргу Військового прокурора Харківського гарнізону прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 року відкладено розгляд справи 28.09.2016 року.

Відповідач-3, згідно з поданим до суду 04.05.2016 року поясненнями, підтримав доводи апеляційної скарги та просить апеляційний суд Встановити факт незаконного користування Відповідачем лісовими земельними ділянками, розташованими в 105 кварталі Старосалтівського лісництва площею 1.768 га (розташованої у виділах 14 та 15) та площею 2,20 га (розташовної у видалах 11,12,13), та зобов'язати Відповідача - ДНВП «Об'єднання Комунар» повернути їх у встановленому законом порядку постійному користувачу земель лісогосподарського призначення ДП «Вовчанське лісове господарство».

Позивач-1, згідно з поданим до суду 04.05.2016 року поясненнями, зазначає, що спірні розпорядження та договір не відповідають чинним на час іх винесення вимогам законодавства та мають всі ознаки недійсності.

Відповідач-2, згідно з поданим до суду 06.05.2016 року відзивом, проти доводів викладених в апеляційній скарзі заперечив та просить апеляційний суд залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2016 року по справі №922/4122/15 без змін.

Відповідач-1, згідно з поданим до суду 10.05.2016 року запереченнями зазначив, що вважає рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2016 року по справі №922/4122/15 законним та обґрунтованим, а доводи апеляційної скарги такими, що не відповідають фактичним обставинам справи.

Позивач-2, згідно з поданим до суду 06.06.2016 року клопотанням, просить суд розглядати апеляційну скаргу без участі третьої особи, з урахуванням правової позиції Держаного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар".

Прокурор, згідно з поданим до суду 28.09.2016 року клопотанням, просить відкласти розгляд справи на іншу дату, у зв'язку з участю в інших судових засіданнях 28.09.2016 року ц справах №760/87/15 та №5011-66/8821-2012.

В постанові Вищого господарського суду України від 07 липня 2016 року у справі № 910/21819/15 зазначено, якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду його позову, не є підставою для скасування судового рішення прийнятого за відсутності представника сторони спору

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського сулу України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

З огляду наведеного, а також враховуючи ненадання належних та допустимих доказів у розумінні ст. 34 ГПК України, що підтверджують факт відсутності у прокуратури, можливості направити іншого представника у судове засідання 28.09.2016 року, судом у задоволенні зазначеного клопотання прокурора відмовлено.

Отже, оскільки прокурор належним чином повідомлений про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, тому суд вважає, що у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представника відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним позовом), яких достатньо для винесення рішення по суті.

Прокурор, позивачі та відповідач-1 до судового засідання, що відбулось 28.09.2016 року, не з'явились, хоча були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011 року Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судовою колегією встановлено, що неявка представників прокуратури, позивачів та відповідача-1 не перешкоджає розгляду апеляційної скарги за наявними у справі матеріалами, та, за таких обставин, розгляд справи за відсутності прокурора, позивачів та відповідач-1є можливим.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, заслухавши пояснення учасників судового процесу, присутніх в судовому засіданні, колегія суддів приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Місцевим господарським судом вірно встановлено та матеріалами справи підтверджується наступне.

Розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами" (пункт 1) було надано ПП "Лідер-Сі" лісову ділянку площею 0,99 га в довгострокове тимчасове користування лісами за рахунок земель лісового фонду, що знаходяться в постійному користуванні ДП "Волчанське лісове господарство", у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва для рекреаційних цілей строком на 49 років.

На підставі вказаного розпорядження 24.04.2008 р. між Державним підприємством "Волчанське лісове господарство" (постійний лісокористувач) та Приватним підприємством "Лідер-Сі" (тимчасовий лісокористувач) укладено договір № 41 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою, відповідно до якого постійний лісокористувач, згідно розпорядження Харківської обласної державної адміністрації № 242 від 23.04.2008 р., передає, а тимчасовий лісокористувач приймає лісову ділянку площею 0,9900 га у довгострокове тимчасове користування лісами за рахунок земель лісового фонду, що знаходяться в постійному користуванні ДП "Волчанське лісове господарство", у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва.

Лісова ділянка передається тимчасовому лісокористувачу для рекреаційних цілей терміном на 49 років (п. 1.2. договору).

За твердженнями прокурора, указану земельну ділянку було протиправно вилучено, оскільки її було закріплено за позивачем 2 на підставі акту вибору земельної ділянки від 03.01.1973 р. та державного акту на право постійного користування землею під будівництво бази відпочинку на території Старосалтівського лісництва.

Як зазначалось, позовними вимогами у даній справі є визнання недійсними розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами" та договору довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою №41 укладеного на підставі вказаного розпорядження 24.04.2008 р, витребування лісової ділянку площею 0,9900 га у довгострокове тимчасове користування лісами за рахунок земель лісового фонду, що знаходяться в постійному користуванні ДП "Волчанське лісове господарство", у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва.

Позовні вимоги вмотивовані тим, що указані розпорядження та договір не відповідають вимогам земельного законодавства та мають бути визнані недійсними, оскільки відведена земельна ділянка повинна перебувати у державній власності, Харківська обласна державна адміністрація позбавлена повноважень на вирішення питання зміни цільового призначення земель державної власності та їх передачі в оренду третім особам, проекту землеустрою та технічної документації відповідачами розроблено не було, відповідного договору оренди землі не укладено та не зареєстровано в установленому порядку.

Судова колегія, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, погоджується з висновками, з яких виходив місцевий господарський суд при прийнятті оскаржуваного рішення з наступних підстав.

З матеріалів справи судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Харківської обласної ради від 09.06.1969 р. № 366 "Про відведення земель для державних, громадських та інших потреб" було дозволено відведення земельної ділянки з-поміж інших підприємству п/я А-4590 під будівництво капітальної бази відпочинку трудящих та пляжу на Печенізькому водоймищі загальною площею 2,6 га.

Відповідно до акту вибору земельної ділянки під будівництво бази відпочинку трудящих Харківського заводу "Комунар" в Вовчанському районі від 03.01.1973 р., прийнятого у відповідності з рішенням Харківської обласної Ради депутатів трудящих від 02.06.1972 р., комісія прийшла до висновку, що наявна можливість розмістити корпус по 250-300 місць на ділянці /поляні, відведеному підприємству п/я 4590 в кооперації з ним; також комісія вважає, що для розміщення спортивних площадок і площадок відпочинку, пляжу, човнової станції та ін. додатково має бути відведена площа до 2 га, що раніше була зайнята Заводом "Комунар" в прибережній смузі водосховища, з врахуванням лісових насаджень і дотриманням санітарних вимог.

Дослідивши вказані документи, судом першої інстанції зроблено вірний висновок, що у кожному з них вказуються різні за назвою підприємства, зокрема, підприємство п/я А-4590, Харківський завод "Комунар", Завод "Комунар", в той час як у жодному з документів не йде мова про Державне науково-виробниче підприємство "Об'єднання Комунар".

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду, що докази зміни організаційно-правової форми чи назви зазначених у документах юридичних осіб на Державне науково-виробниче підприємство "Об'єднання Комунар" або ж докази правонаступництва в матеріалах справи відсутні, то вести мову про те, що указані акти стосуються позивача 2, не вбачається можливим.

Окрім того, виходячи зі аналізу змісту рішення виконавчого комітету Харківської обласної ради від 09.06.1969 р. № 366 "Про відведення земель для державних, громадських та інших потреб" та акту вибору земельної ділянки під будівництво бази відпочинку трудящих Харківського заводу "Комунар" в Вовчанському районі від 03.01.1973 р., що підприємство п/я 4590, якому було відведено 2,6 га на Печенізькому водоймищі, є іншою в юридичною особою, а не відповідачем 2.

Таким чином, доказів на підтвердження тверджень прокурора про те, що саме Державному науково-виробничому підприємству "Об'єднання Комунар" виділено земельну ділянку пл. 2,6 га для будівництва капітальної бази відпочинку на Печенізькому водоймищі, у матеріалах справи немає.

Тому, апеляційний суд відхиляє довід апелянта стосовно того, що суд дійшов хибного висновку про недоведеність правонаступництва установ, яким виділена спірна ділянка за радянських часів та Позивача 2 - ДНВП «Об'єднання Комунар»

При цьому, суд також бере до уваги Державний акт на право постійного користування землею, виданого базі відпочинку ПО "Комунар" Вовчанською Радою народних депутатів Вовчанського району Харківської області України від 09.01.1998 р. про те, що зазначеному землекористувачу надається у постійне користування 1,482 га землі в межах згідно з планом землекористування, а не 2,6 га, як про те вказує прокурор.

Позивач вважає, що розпорядженням Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами" частину лісової ділянки бази відпочинку "Срібний бір" Державного науково-виробничого підприємства "Об'єднання Комунар" площею 0,99 га надано в довгострокове тимчасове користування строком на 49 років відповідачу 2.

Натомість, належних доказів на підтвердження того, що спірна ділянка площею 0,99 га у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва знаходиться на території землі державної власності, відведеної Державному науково-виробничому підприємству "Об'єднання Комунар", в матеріали справи не подано.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта стосовно того, що Харківська обласна державна адміністрація позбавлена повноважень на вирішення питання передачі в оренду третім особам земель державної власності та зміни їх цільового призначення, з огляду на наступне.

Зі змісту розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами" та договору № 41 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 24.04.2008 р., відповідачу 2 було виділено саме лісову ділянку, рішення про виділення йому лісової земельної ділянки матеріали справи не містять, тому при вирішенні даного спору слід керуватися нормами Лісового кодексу України, чинного на момент прийняття спірного розпорядження.

Відповідно до ч. 1 ст. 31 Лісового кодексу України, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, обласні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації у сфері лісових відносин у межах своїх повноважень на їх території з-поміж іншого приймають рішення про виділення в установленому порядку для довгострокового тимчасового користування лісами лісових ділянок, що перебувають у державній власності, на відповідній території, а також у межах міст обласного та республіканського (Автономної Республіки Крим) значення.

За приписами ст. 18 Лісового кодексу України довгострокове тимчасове користування лісами - засноване на договорі строкове платне використання лісових ділянок, які виділяються для потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних, туристичних і освітньо-виховних цілей, проведення науково-дослідних робіт.

Довгострокове тимчасове користування лісами державної та комунальної власності здійснюється без вилучення земельних ділянок у постійних користувачів лісами на підставі рішення відповідних органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, прийнятого в межах їх повноважень за погодженням з постійними користувачами лісами та органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, територіальними органами центрального органу виконавчої влади з питань лісового господарства.

Суб'єктами правовідносин тимчасового користування лісами є: власники лісів або уповноважені ними особи; підприємства, установи, організації, громадяни України, іноземці та особи без громадянства, іноземні юридичні особи.

Відповідно до ст. 65 Лісового кодексу України використання лісових ресурсів може здійснюватися в порядку загального і спеціального використання.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 68 Лісового кодексу України спеціальне використання лісових ресурсів здійснюється на лісових ділянках, які виділяються для цієї мети, без надання земельних ділянок. Лісова ділянка може бути виділена одному або кільком тимчасовим лісокористувачам для різних видів використання лісових ресурсів.

Отже, з наведених норм законодавства, що регулює спірні правовідносини слідує, що Харківська обласна державна адміністрація в межах наданих законом повноважень здійснила передачу лісової ділянки в постійне довгострокове тимчасове користування юридичній особі відповідно до встановлених законодавством цілей (рекреаційних), не змінюючи при цьому цільового призначення ділянки.

Таким чином, встановлені судом обставини справи у своїй сукупності та наведені вище приписи чинного законодавства вказують на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним розпорядження Харківської обласної державної адміністрації від 23.04.2008 р. № 242 "Про надання лісової ділянки в довгострокове тимчасове користування лісами", оскільки порушення законодавства при наданні спірної лісової ділянки позивачем в довгострокове тимчасове користування лісами не доведено належними та достатніми для цього доказами.

Згідно ч. 1 ст. 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Першою - третьою та п'ятою частинами ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Позивач також просить суд визнати недійсним договір № 41 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 24.04.2008 р., укладений між Державним підприємством "Волчанське лісове господарство" та Приватним підприємством "Лідер-Сі".

Однак, фактичні обставини справи та докази на їх підтвердження свідчать про те, що прокурор необґрунтовано стверджує про порушення права, оскільки за змістом договору вбачається, що він укладений на підставі вільного волевиявлення, не суперечить законодавству, не порушує права і охоронювані законом інтереси громадян або суб'єктів господарювання, сторони досягли істотних його умов, а тому, не підлягає визнанню недійсним.

Таким чином, враховуючи висновки суду при розгляді позовної вимоги про визнання недійсним розпорядження Харківської обласної ради, суд першої інстанції вірно не вбачає правових підстав для задоволення позовних вимог щодо визнання недійсним договору № 41 довгострокового тимчасового користування лісовою ділянкою від 24.04.2008 р., укладеного між Державним підприємством "Волчанське лісове господарство" та Приватним підприємством "Лідер-Сі".

Частиною 1 ст. 216 Цивільного кодексу України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

З огляду на встановлену судом відсутність правових підстав для задоволення позову в частині визнання недійним оспорюваного договору з наведених вище мотивів, наслідки недійсності правочину в порядку ст. 216 Цивільного кодексу України застосуванню не підлягають, тому вимога прокурора про витребування у відповідача 2 на користь позивача 2 земельної ділянки площею 0,99 га у кварталі 105, виділ 4, 9, 10 Старосалтівського лісництва, задоволенню теж не підлягає.

Суд першої інстанції також дійшов вірних висновків щодо клопотання відповідач 2 про застосування позовної давності до позовних вимог прокурора.

Відповідно до п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 року, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Згідно зі ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, до господарського суду мають право звертатися підприємства та організації за захистом своїх порушених прав і охоронюваних законом інтересів.

Отже, оскільки прокурор не довів перед судом факту порушення відповідачами економічних інтересів держави шляхом нанесення їй шкоди, тому позовна давність за таких умов не застосовується.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають.

За таких обставин, висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки відповідають дійсним обставинам справи і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2015 року у справі № 922/4122/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Разом з тим, доводи Військової прокуратури Харківського гарнізону, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції.

З огляду на викладене, судова колегія приходить до висновку про те, що апеляційна скарга Військової прокуратури Харківського гарнізону на рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2015 року у справі № 922/4122/15 є необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Військової прокуратури Харківського гарнізону на рішення господарського суду міста Києва від 16.12.2015 року у справі № 922/4122/15 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.12.2015 року у справі № 922/4122/15 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 922/4122/15 повернути до суду першої інстанції.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя С.А. Гончаров

Судді І.М. Скрипка

М.Л. Яковлєв