РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2016Справа №910/16315/16

За позовом Державного підприємства «Укрриба»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення заборгованості 6 703,91 грн.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Ільчук Н.В. - представник за довіреністю № 11-13/84 від 16.09.16

від відповідачане з'явились

В судовому засіданні 12.10.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства «Укрриба» про стягнення 6 703,91 грн. заборгованості з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 02.11.2012 між сторонами був укладений договір зберігання державного майна № 55/12, на підставі якого позивач за актом приймання - передачі передав, а відповідач прийняв гідротехнічні споруди ставу«Хайнівка» інв. № 142, ставу «Красносілка» інв. № 143/1 балансовою вартістю - 423 453,97 грн., які розташовані за адресою: Кіровоградська обл., Олександрівський р-н, с. Красносілка, с. Хайнівка. Додатковою угодою від 05.11.2012 до договору зберігання, відповідач отримав дозвіл на користування переданим майном та зобов'язався проводити щомісячну плату за користування не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним. За доводами позивача, відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 6 703,91 грн., з яких 3 165,55 грн - основна сума заборгованості, 1544,55 грн. - пеня, 148,82 грн. - 3% річних та 1844,99 грн. - інфляційні втрати.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 06.09.2016 порушено провадження у справі № 910/16315/16 за вказаною позовною заявою та призначено розгляд справи в судовому засіданні 28.09.2016.

Ухвалою суду від 28.09.2016 розгляд справи було відкладено на 12.10.2016 у зв'язку з неявкою відповідача.

У судове засідання, призначене на 12.10.2016, з'явився представник позивача, позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити у повному обсязі.

Відповідач в судове засідання явку уповноваженого представника не забезпечив, про поважні причини неявки суд не повідомив, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляв, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "ЮніонЕліментаріяСандерс проти Іспанії" (AlimentariaSanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Таким чином, незважаючи на те, що відповідач у судове засідання 12.10.2016 не з'явився, справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

02 листопада 2012 року між Державним підприємством «Укрриба»(надалі- поклажодавець/позивач) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - зберігач/відповідач) було укладено договір зберігання державного майна № 55/12 (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору поклажодавець за участю уповноважених представників сторін передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання згідно з актом приймання-передачі нерухоме державне майно - гідротехнічні споруди рибницьких ставів, які обліковуються на балансі поклажодавця і передані йому на підставі спільного наказу Міністерства аграрної політики України та Фонду державного майна України «про передачу гідротехнічних споруд» від 06.05.2003 року № 126/752.

Як вбачається із матеріалів справи 02.11.2012 сторонами підписано акт приймання-передачі гідротехнічних споруд, які передаються на зберігання, за яким позивач передав а відповідач прийняв на відповідальне зберігання гідротехнічні споруди ставу«Хайнівка» інв. № 142, ставу «Красносілка» інв. № 143/1 балансовою вартістю - 423 453,97 грн., які розташовані за адресою: Кіровоградська обл., Олександрівський р-н, с. Красносілка, с. Хайнівка.

За доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи, сторони уклали Додаткову угодою від 05.11.2012 до договору зберігання, за умовами якої відповідно до ст. 944 ЦК України поклажодавець надав згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку даного договору, а зберігач зобов'язався проводити плату за користування не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним.

У п. 3.1. додаткової угоди від 05.11.2012 сторони передбачили, що ціна за користування державним майном, визначена у протоколі про договірну ціну, який є невід'ємною частиною договору і становить 755,42 грн з ПДВ. Розмір щомісячної плати за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування розміру місячної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточний місяць.

30.04.2015 сторонами укладено додаткову угоду, якою вирішено припинити дію додаткової угоди від 02.11.2012 та перевести державне майно на відповідальне зберігання.

Як вбачається із матеріалів справи 26.10.2015 року позивач звернувся до відповідача з листом про припинення дії договору в односторонньому порядку, керуючись п. 6.3. договору. Згідно з актом прийому-передачі державного майна (повернення) від 30.10.2015 відповідач передав, а позивач прийняв із відповідального зберігання державне нерухоме майно.

За доводами позивача, відповідачем в порушення умов додаткової угоди від 05.11.2015 не вчасно та не у повному обсязіздійснено оплату за користування майном, у зв'язку з чим у останнього утворилась заборгованість у розмірі 3 165,55 грн.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

У відповідності до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно із ч. 1 ст. 67 Господарського кодексу України відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями і громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договірдоговором зберігання.

Відповідно до ч.1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як встановлено ст. 944 Цивільного кодексу України зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі.

Як вбачається із матеріалів справи сторони уклали Додаткову угодою від 05.11.2012 до договору зберігання, за умовами якої відповідно до ст. 944 ЦК України поклажодавець надав згоду зберігачеві на користування майном, переданим останньому на зберігання в порядку даного договору, а зберігач зобов'язався проводити плату за користування не пізніше 14 числа місяця, наступного за звітним у розмірі 755,42 грн щомісячно.

За доводами позивача, що підтверджується матеріалами справи, відповідачем в порушення умов додатної угоди до договору протягом листопада 2011 - квітня 2015 років неналежним чином виконувалися зобов'язання щодо повноти та вчасності оплати послуг за користування майна у зв'язку з чим виник боргу у сумі 3 165,55 грн.

Матеріалами справи підтверджується та відповідачем не спростовано, що зберігач в порушення покладеного на нього законом та договором обов'язку по оплаті за користування майном не виконав вчасно та у повному обсязі, в зв'язку з чим заборгованість останнього становить 3 165,55 грн., яку відповідачем станом на час прийняття судового рішення не погашено, внаслідок чого позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у цій частині.

Позивачем також заявлено вимоги про стягнення з відповідача пені у розмірі 1544,55 грн, 3% річних у розмірі 148,82 грн та інфляційні втрати у розмірі 1844,90 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Стаття 611 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, якими зокрема є сплата неустойки, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Порушення відповідачем строків оплати, передбачених п. 1.3. додаткової угоди від 0511.2012 до договору є порушенням зобов'язання, що відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України тягне за собою правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплату неустойки.

Відповідно до п. 4.1 додаткової угоди від 05.11.2012 до договору у разі затримки оплати за використання майна, переданого для зберігання, зберігач сплачує поклажодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми заборгованості за кожен день прострочення включаючи день оплати.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи факт прострочення відповідачем виконання грошового зобов'язання щодо сплати за користування майном, переданого на зберігання , суд дійшов висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача пені у розмірі 1544,55 грн, 3% річних у розмірі 148,82 грн та інфляційні втрати у розмірі 1844,90 грн за обґрунтованим розрахунком позивача з яким погоджується суд.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Таким чином, обов'язок доказування законодавчо покладено на сторони.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Судові витрати позивача по сплаті судового збору відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 75, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (02121, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Державного підприємства «Укрриба» (04050, м. Київ, вул. Тургенєвська, буд. 82-А; ідентифікаційний код 25592421) заборгованість у розмірі 3 165 (три тисячі сто шістдесят п'ять) грн 55 коп.; пеню у розмірі 1 544 (одна тисяча п'ятсот сорок чотири) грн 55 коп.; 3% річних у розмірі 148 (сто сорок вісім) грн 82 коп.; інфляційні втрати у розмірі 1 844 (одна тисяча вісімсот сорок чотири) грн 99 коп. та витрати по сплаті судового з бору у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн 00 коп.

3. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.