донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

10.10.2016 справа №905/1228/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
при секретарі: за участю представників сторін: від позивача: від відповідача (скаржника): від третьої особи: розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу на рішення господарського суду від у справіОСОБА_4 ОСОБА_5 за довіреністю б/н від 26.01.16р. ОСОБА_6 за довіреністю №031-41 від 04.01.16р. ОСОБА_7 за довіреністю №031-157 від 14.03.16 р. Не зявився Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецька область Донецької області 07.06.2016 р. № 905/1228/16
за позовом до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Приватного підприємства Фростінвест м.Маріуполь, Донецька область Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецька область Управління державної казначейської служби у Донецькій області, м.Маріуполь, Донецька область
простягнення грошових коштів у розмірі 6 083 526,87 грн.
ВСТАНОВИВ:

У березні 2016 року Приватне підприємство Фростінвест м.Маріуполь, Донецької області звернулося до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Маріупольської міської ради м.Маріуполь, Донецької області про стягнення грошових коштів у розмірі 6083526,87 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що на підставі рішення Маріупольської міської ради №5/5-582 від 26.09.2006р. Про затвердження Детального плану території прибережної зони Приморського району на конкурс були виставлені земельні ділянки із земель рекреаційного призначення у прибережній зоні у Приморському районі м. Маріуполя для будівництва курортного готелю та торгівельно-розважального комплексу. На засіданні конкурсної комісії 21.05.2007 р. позивача було визнано переможцем конкурсу на зазначену земельну ділянку. Між позивачем та відповідачем 31.05.2007 р. був укладений договір щодо набуття права оренди земельної ділянки. На виконання умов договору позивачем було перераховано до цільового фонду бюджету м. Маріуполя грошові кошти за отримання права оренди земельної ділянки в сумі 2 600 000,00грн.

В подальшому позивачу стало відомо, що постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.09.2012 р., яка була залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.02.2014р., рішення Маріупольської міської ради №5/9-1424 від 20.02.2007 р. Про дозвіл переможцям конкурсу розробки проектів відводу земельних ділянок для будівництва обєктів в прибережній зоні в Приморському районі міста та №5/41-6429 від 23.02.2010р. Про надання земельної ділянки у прибережній зоні Приморського району міста, дільниця №12 приватному підприємству Фростінвест визнані такими, що не відповідають закону та скасовані.

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.09.2015 р. договір щодо набуття права оренди земельної ділянки від 31.05.2007 р., укладений між приватним підприємством Фростінвест та Маріупольською міською радою був визнаний недійсним. Цим же рішенням було стягнуто з Маріупольської міської ради на користь приватного підприємства Фростінвест грошові кошти в розмірі 2 600 000,00 грн.

При визнанні недійсним договору щодо набуття права оренди земельної ділянки від 31.05.2007 р. судом були застосовані наслідки недійсності правочину, передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України.

Позивач зазначив, що з 27.06.2007 р. (дата оплати позивачем грошових коштів в сумі 2 600 000,00 грн.) по 20.01.2016 р. (дата повернення грошових коштів) він був позбавлений можливості користуватися своїми грошовими коштами весь цей час. Внаслідок інфляційних процесів гроші втратили частину своєї реальної вартості, чим була завдана шкода позивачу, у звязку з чим останній звернувся до господарського суду за захистом свого порушеного права.

Рішенням господарського суду Донецької області від 07.06.2016 р. позовні вимоги Приватного підприємства Фростінвест задоволено частково; стягнуто з Маріупольської міської ради на користь Приватного підприємства Фростінвест грошові кошти у розмірі 5585028,11 грн., стягнуто з Маріупольської міської ради на користь державного бюджету України суму судового збору у розмірі 83775,45 грн.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Маріупольська міська рада звернулася до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Донецької області від 07.06.2016 р. у справі № 905/1228/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити Приватному підприємству «Фростінвест» у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що при прийнятті оскаржуваного рішення судом не доведено обставини, які мають значення для справи, а також на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Розпорядженням керівника апарату суду №675 від 30.06.2016 р., через неможливість участі головуючого судді у справі ОСОБА_8, у звязку із задоволенням заяви про самовідвід на підставі ухвали Донецького апеляційного господарського суду від 29.06.2016 р., призначено повторний автоматизований розподіл справи №905/1228/16.

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2016 р. призначено наступний склад колегії суддів: Будко Н.В. - головуючий суддя, судді Дучал Н.М., Склярук О.І.

Розпорядженням керівника апарату суду № 820 від 20.07.2016 р., у зв"язку з перебуванням у відпустці судді-члена колегії ОСОБА_3, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 905/1228/16.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 20.07.2016 р. сформовано колегію суддів у наступному складі: ОСОБА_1 - головуючий суддя, судді Геза Т.Д., Дучал Н.М.

Розпорядженням керівника апарату Донецького апеляційного господарського суду №1018 від 16.08.2016 р., для розгляду клопотання про проведення засідання в режимі відеоконференції у звязку з перебуванням у відпустках суддів-членів колегії ОСОБА_9 та ОСОБА_10, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 905/1228/16.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.08.2016 р. визначено колегію суддів у складі: ОСОБА_1 - головуючий суддя, судді Мясищев А.М., Склярук О.І.

22.08.16р. відповідачем було заявлено клопотання про залучення у якості третьої особи Управління державної казначейської служби у Донецькій області.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 22.08.2016р. клопотання скаржника задоволено, залучено Управління державної казначейської служби у Донецькій області до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача.

04.10.2016р. через канцелярію суду від третьої особи надійшов відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого Управління державної казначейської служби у Донецькій області, м.Маріуполь, Донецька область просило скасувати рішення господарського суду та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

06.10.2016р. позивачем надано заяву про долучення додаткових документів до матеріалів справи, серед яких: висновок № 168/26 експертного економічного дослідження та звіт про оцінку збитків приватного підприємства «Фростінвест» внаслідок операцій за договором про набуття права оренди земельної ділянки від 31.05.2007р., укладеного з Маріупольською міською радою, станом на 20.01.2016р.

Відповідно до частини першої статті 101 ГПК апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Враховуючи те, що висновок № 168/26 експертного економічного дослідження складений 05.10.2016р., а періодом складання звіту про оцінку збитків є 29.09.2016р. 03.10.2016р., судова колегія дійшла висновку про задоволення вказаної заяви, оскільки позивачем доведено неможливість подання вказаних документів суду першої інстанції станом на дату прийняття рішення у даній справі.

Представник позивача проти доводів апеляційної скарги заперечив.

Представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі.

Представник третьої особи усдове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час розгляду апеляційної скарги повідомлений належним чином.

Судовий процес в апеляційний інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст.81-1 ГПК України.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Маріупольської міської ради №5/5-582 від 26.09.2006р. Про затвердження Детального плану території прибережної зони Приморського району м.Маріуполя було вирішено затвердити Детальний план території прибережної зони Приморського району м.Маріуполя, розроблений по завданню виконкому міської ради Державним підприємством Науково-дослідний та проектний інститут містобудування у 2005 році. Визначено строк дії Детального плану території прибережної зони Приморського району м.Маріуполя 25 років.

Рішенням Маріупольської міської ради №5/9-1424 від 20.02.2007р. Про дозвіл переможцям конкурсу розробки проектів відводу земельних ділянок для будівництва обєктів в прибережній зоні в Приморському районі міста було вирішено виставити на конкурс земельні ділянки із земель рекреаційного призначення в прибережній зоні Приморського району міста для будування об??єктів: курортний готель площею 22600м.кв. (дільниця № 12) та торгівельно-розважальний комплекс площею 1520м.кв. (дільниця № 15).

На земельну ділянку (№ 12) для будівництва курортного готелю в прибережній зоні в Приморському районі міста було визнано переможцем конкурсу ПП Фростінвест, про що свідчить протокол засідання конкурсної комісії з проведення земельного конкурсу №12 від 21.05.2007р.

31.05.2007р. між Маріупольською міською радою та Приватним підприємством Фростінвест (підприємство) було укладено договір щодо набуття права оренди земельної ділянки, відповідно до п. 1.1 якого цей договір укладається у звязку з визнанням Приватного підприємства Фростінвест переможцем земельного конкурсу проведеного Маріупольською міською радою 15.05.2007р.

Пунктом 1.2 договору встановлено, що «Підприємство», згідно з умовами конкурсу та наданою конкурсною пропозицією перераховує до спеціального фонду міського бюджету м.Маріуполя грошові кошти в сумі, визначеній у п. 1.4 цього договору.

Право на оренду земельної ділянки за адресою: Прибережна зона у Приморському районі міста «Підприємство» набуває після прийняття рішення Маріупольською міською радою про надання земельної ділянки в оренду (п. 1.3 договору).

Остаточна ціна за отримання права на оренду земельної ділянки складає 2600000,00 грн. згідно з протоколом конкурсної комісії № 12 від 21.05.2007 р. (п. 1.4 договору).

Розділом 2 договору визначено обов?язки сторін.

Так, відповідно до п. 2.1.3 договору «Підприємство» зобов?язалося перерахувати до спеціального фонду міського бюджету м.Маріуполя на розрахунковий рахунок 0051 в ГУДКУ у Донецькій області, МФО 834016, , код налогу 50110000 кошти від переможця конкурсу на надання права оренди земельної ділянки, що визначена в пункті 1.4 цього договору протягом 30 календарних днів після дня підписання цього договору.

27.06.2007 р. від переможця земельного конкурсу ПП Фростінвест за земельну ділянку у прибережній зоні Приморського району м. Маріуполя відповідно до договору від 31.05.2007 р. було перераховано 2600000,00 грн., про що свідчить платіжне доручення № НОМЕР_1 від 27.06.2007 р.

Відповідно до п.2.2.1. договору Маріупольська міська рада зобовязується розглянути питання про надання земельної ділянки за адресою: Прибережна зона у Приморському районі міста Маріуполя, площею 2,2600 га в оренду «Підприємству» для будівництва курортного готелю після розробки проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та отримання позитивних висновків державної землевпорядної експертизи.

Маріупольська міська рада зобов?язалася повернути кошти, що перераховані «Підприємством» за отримання права оренди земельної ділянки у разі прийняття Маріупольською міською радою рішення про відмову в наданні земельної ділянки «Підприємству» (п. 2.2.5 договору).

В червні 2008 року Прокурор міста Маріуполя звернувся до Жовтневого районного суду м.Маріуполя з позовом до Маріупольської міської ради про скасування рішення Маріупольської міської ради від 20.05.2008 р. № 5/21-3650 «Про протест прокурора м.Маріуполя на рішення Маріупольської міської ради № 5/5-582 від 26.09.2006 р. «Про затвердження детального плану території прибережної зони Приморського району» та від 26.09.2006 р. № 5/5-582 «Про затвердження детального плану території прибережної зони Приморського району».

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06.04.2009 р. позовні вимоги прокурора м. Маріуполя про скасування рішення Маріупольської міської ради від 20.05.2008 р. № 5/21-3650 Про протест прокурора м.Маріуполя на рішення Маріупольської міської ради № 5/5-582 від 26.09.2006 р. Про затвердження детального плану території прибережної зони Приморського району були задоволені, зазначенні рішення скасовані.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 30.06.2009 р. постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя Донецької області від 06.04.2009 р. скасовано, в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2011 р. по справі № К -39357/09 постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06.04.2009 р. залишено в силі.

Постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.09.2012 р. по справі №2а/0519/318/12 р. позов прокурора м.Маріуполя було задоволено, рішення Маріупольської міської ради №5/9-1424 від 20.02.2007 р. Про дозвіл переможцям конкурсу розробки проектів відводу земельних ділянок для будівництва обєктів в прибережній зоні в Приморському районі міста та №5/41-6429 від 23.02.2010р. Про надання земельної ділянки у прибережній зоні Приморського району міста, ділянка №12 Приватному підприємству Фростінвест визнані такими, що не відповідають закону та скасовані.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.08.2013 р. постанову Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 17.09.2012 р. скасовано та відмовлено у задоволенні позову.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 04.02.2014р. по справі №К/800/44348/13 постанову Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.09.2012р. залишено в силі.

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.09.2015 р. договір щодо набуття права оренди земельної ділянки від 31.05.2007 р., укладений між приватним підприємством Фростінвест та Маріупольською міською радою був визнаний недійсним. Також зазначеним рішенням було застосовано наслідки недійсності правочину - стягнуто з Маріупольської міської ради на користь приватного підприємства Фростінвест грошові кошти в розмірі 2 600 000,00 грн., що були перераховані на виконання умов вказаного договору.

На виконання вказаного рішення Маріупольською міською радою повернуто 2600000,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 33/45 від 20.01.2016 р.

Проте позивач вважає, що внаслідок визнання договору щодо набуття права оренди земельної ділянки від 31.05.2007 р. недійсним йому було завдано збитків, обумовлених інфляційними процесами в державі, а тому до вказаних правовідносин підлягає застосуванню ч. 2 ст. 216 Цивільного кодексу України.

При визнанні недійсним договору щодо набуття права оренди земельної ділянки від 31.05.2007 р. судом були застосовані наслідки недійсності правочину передбачені ст. 216 Цивільного кодексу України.

Як зазначає позивач, у період з 27.06.2007 р. (дата оплати позивачем грошових коштів в сумі 2 600 000,00 грн.) по 20.01.2016 р.(дата повернення грошових коштів) останній був позбавлений можливості користуватися своїми грошовими коштами весь цей час. Внаслідок інфляційних процесів, гроші втратили частину своєї реальної вартості, позивачу було завдано шкоду, в звязку з чим останній звернувся до суду з відповідним позовом.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю; у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Підставою для настання цивільно-правової відповідальності за заподіяння шкоди є правопорушення, що включає в себе певні елементи: шкода; протиправність поведінки особи, яка заподіяла шкоду; причинний зв'язок між ними; вина. Відсутність хоча б одного елемента складу правопорушення, за загальним правилом, виключає настання відповідальності, передбаченої ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Пленум Верховного Суду України в п. 16 постанови від 01.11.1996 р. N 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" роз'яснив, що суди мають суворо додержувати передбаченого ст. 56 Конституції права особи на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правила щодо відшкодування шкоди, завданої органом державної влади встановлені ст. 1173 Цивільного кодексу України, згідно якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Таким чином даною правовою нормою встановлено, що державою підлягає до відшкодування шкода, яка завдана незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади.

Крім того, згідно зі ст. 1174 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

Таким чином, на відміну від загальної норми ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми ст.ст. 1173, 1174 Цивільного кодексу України передбачають відшкодування шкоди незалежно від вини державного органу та його посадової або службової особи.

Міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч.1 ст. 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що до виключної компетенції міських рад і до питань, які вирішуються виключно на пленарних засіданнях ради відноситься вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Статтею 4 Закону України "Про місцеве самоврядування в України" визначено, що серед основних принципів здійснення місцевого самоврядування визначає, зокрема, і принцип законності. Принцип законності закріплений також і в статтях 1 та 8 Конституції України, де визначено Україну як правову державу та визнано дію принципу верховенства права

Також, ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Приписами ч.2 ст. 22 Цивільного кодексу України передбачено, що до збитків відносяться: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Але, необхідною умовою для стягнення шкоди, завданої внаслідок неправомірних рішень органу місцевого самоврядування, є факт неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. У разі відсутності хоча б одного з наведених елементів відповідальність у вигляді відшкодування збитків не наступає.

Отже, позивач повинен довести протиправність дій відповідачів, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням шкоди.

Також, важливим елементом доказування наявності неодержаних доходів (упущеної вигоди) є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої особи. Слід довести, що протиправна поведінка, дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Неодержаний дохід (упущена вигода) - це розрахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у сфері господарювання не допустив правопорушення. Якщо ж кредитор не вжив достатніх заходів, щоб запобігти виникненню збитків чи зменшити їх, шкода з боржника не стягується.

Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання. У вигляді упущеної вигоди відшкодовуються ті збитки, які могли б бути реально отримані при належному виконанні зобов'язання.

При цьому, наявність теоретичного обґрунтування можливості отримання доходу ще не є підставою для його стягнення.

Як зазначено вище, для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1190 ЦК України.

Таким чином, позивач повинен довести протиправність дій відповідача та його вину, наявність та розмір збитків, наявність причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою та спричиненням шкоди.

Як встановлено господарським судом, рішення Маріупольської міської ради № 5/5-582 від 26.09.2006 р. Про затвердження детального плану території прибережної зони Приморського району було скасоване постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 06.04.2009 р.

Також постановою Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 17.09.2012 р. по справі №2а/0519/318/12 р. було задоволено позов прокурора м. Маріуполя, рішення Маріупольської міської ради №5/9-1424 Про дозвіл переможцям конкурсу розробки проектів відводу земельних ділянок для будівництва обєктів в прибережній зоні в Приморському районі міста та №5/41-6429 від 23.02.2010р. Про надання земельної ділянки у прибережній зоні Приморського району міста, ділянка №12 Приватному підприємству Фростінвест визнані такими, що не відповідають закону та скасовані.

Відтак, рішення, які слугували підставою для подальшого оформлення прав на земельну ділянку були скасовані у судовому порядку.

Підставою до скасування зазначених рішень стало порушення вимог земельного та містобудівного законодавства, а саме: проект землеустрою не пройшов державної експертизи, що є порушенням чинного законодавства при ухваленні спірного рішення №5/41-6429 від 23.02.2010р. Про надання земельної ділянки у прибережній зоні Приморського району міста, ділянка №12 Приватному підприємству Фростінвест, не була проведена державна екологічна експертиза, спірна земельна ділянка знаходиться в прибережній зоні на рекреаційних землях, на яких взагалі заборонена господарська діяльність.

В подальшому, після скасування рішення Маріупольської міської ради № 5/5-582 від 26.09.2006 р. Про затвердження детального плану території прибережної зони Приморського району і навіть після визнання такими, що не відповідають закону та скасування судом рішень Про дозвіл переможцям конкурсу розробки проектів відводу земельних ділянок для будівництва обєктів в прибережній зоні в Приморському районі міста та №5/41-6429 від 23.02.2010р. Про надання земельної ділянки у прибережній зоні Приморського району міста, ділянка №12 Приватному підприємству Фростінвест відповідач продовжував утримувати грошові кошти, перераховані на виконання договору від 31.05.2007 р., що є порушенням останнійм умов п.2.2.5 договору щодо набуття права оренди земельної ділянки від 31.05.2007р.

При цьому, відповідач будучи обізнаним про незаконність прийнятих рішень, продовжував діяти неправомірно, утримуючи грошові кошти тривалий час, а саме до 20.01.2016 року, що призвело до знецінення грошових коштів позивача.

Внаслідок неправомірний дій відповідача, позивач не отримав земельну ділянку з метою, на яку він розраховував та позбавився економічної складової коштів, які знецінилися.

Колегія суддів вважає, що відповідач мав, діяти виключно у спосіб передбачений законом та мав усвідомлювати наслідки таких дій, зокрема залучення коштів до бюджету у спосіб не передбачений законом.

Отже, виконання приватним підприємством Фростінвест своїх зобовязань за договором щодо набуття права оренди земельної ділянки від 31.05.2007 р., а саме п. п. 1.4, 2.1.3 договору шляхом перерахування до спеціального фонду місцевого бюджету м. Маріуполя коштів в розмірі 2 600 000,00 грн. на надання права оренди земельної ділянки, мало законний намір на оренду земельної ділянки з метою здійснення підприємницької діяльності за рахунок вказаних коштів.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач зазнав шкоди, оскільки був позбавлений можливості користування грошовими коштами та отримувати вигоду за їх рахунок.

Водночас, частиною 2 статті 25 Бюджетного кодексу України передбачено, що відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, визначеного у гривнях.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання, компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (пп. 4.1 п.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. №14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань.

Отже, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні відповідної компенсації (плати).

Аналогічна правова позиція, що до складу грошового зобов'язання входять інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних висловлена у постанові Верховного Суду України від 16 травня 2006 року у справі №10/557-26/155 та у постановах Верховного Суду України від 08.11.2010 р. у справі №4/719 та від 15.11.2010 р. у справі №4/720.

Системний аналіз зазначених вище норм законодавства свідчить про те, що застосування положень частини 2 статті 625 ЦК Українине передбачає наявність вини боржника, оскільки згідно частини першої цієї ж статті боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ними грошового зобов'язання. Тобто, відповідальність за порушення грошового зобов'язання наступає незалежно від наявності вини.

При цьому, передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника. Відповідно, інфляційні нарахування на суму боргу та проценти річних входять до складу грошового зобов'язання. А тому, якщо зобов'язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, тому передбачені частиною 2 статті 625 ЦК України .

Як вказано Верховним Судом України у постанові від 01.10.2014 р. по справі №6-113цс14, наявність інфляційних процесів в економіці держави безпосередньо пов'язано з позовними вимогами у даній справі про стягнення грошових коштів згідно ст. 625 ЦК України.

За змістом ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів.

Аналогічної правової позиції дотримується і Верховний Суд України в своїх постановах від 06.06.2012 року у справі № 6-49цс12, від 24.10.2011 року у справі № 6-38цс11, від 17.10.2011 року у справі №6-42цс11.

Перевіривши арифметичний розрахунок, апеляційна інстанція вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у розмірі 5 585 028,11 грн. з огляду на невірний арифметичний розрахунок, здійснений позивачем та приймаючи до уваги приписи Постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань №14 від 17.12.2013р.

Крім того, означена сума позовних вимог також підтверджена висновком експертного економічного дослідження №168/26 від 05.10.2016р., який міститься в матеріалах справи.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у даному випадку позивачем обґрунтовано наявність заподіяних збитків інфляцією грошових коштів, а відтак, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума у розмірі 5 585 028,11 грн.

Доводи скаржника про порушення судом норм матеріального та процесуального права під час прийняття оскаржуваного рішення не знайшли свого підтвердження, у зв'язку з чим підстав для зміни чи скасування законного та обґрунтованого судового акту колегія суддів не вбачає.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів апеляційного суду зазначає, що судом першої інстанції в повному обсязі досліджені обставини, що мають значення для справи, а викладені в оспорюваному судовому рішенні висновки відповідають фактичним обставинам справи, у звязку із чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення господарського суду Донецької області від 07.06.2016р. по справі №905/1228/16 підлягає залишенню без змін.

Відповідно до ст.49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за апеляційною скаргою покладаються на заявника скарги по справі.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради м.Маріуполь Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 07.06.2016 р. у справі № 905/1228/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 07.06.2016 р. у справі № 905/1228/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя : Н.В. Будко

Судді: А.М. Мясищев

ОСОБА_3