ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Справа № 922/664/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Шутенко І.А.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

від позивача ОСОБА_1 за довіреністю від 30.12.2015р. № 220/814/д,

від відповідача ОСОБА_2 за довіреністю від 05.04.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Міністерства оборони України (вх.№2102 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 24.05.2016р. у справі №922/664/16,

за позовом Міністерства оборони України, м. Київ,

до Державного підприємства "Харківський завод залізобетонних виробів", м. Харків,

про стягнення 167062,50 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 24.05.2016р. (суддя Кухар Н.М.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Харківський завод залізобетонних виробів" на користь Міністерства оборони України пеню за неналежне виконання умов договору про закупівлю товарів за державні кошти № 343/3/46 від 20.05.2015р. в розмірі 43143,75 грн.; штраф у розмірі 73500,00 грн.; витрати з оплати судового збору в розмірі 2396,81 грн. В частині стягнення 50418,75 грн. пені у позові відмовлено.

Міністерство оборони України з зазначеним рішенням не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 24.05.2016р. у справі № 922/664/16 в частині відмови у задоволенні стягнення з Державного підприємства "Харківський завод залізобетонних виробів" пені у розмірі 43143,75 грн. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Міністерства оборони України в повному обсязі.

В обґрунтування заявлених апеляційних вимог позивач зазначає, що місцевим господарським судом при прийнятті оскаржуваного рішення було допущено порушення окремих норм матеріального права, зокрема, статей 526, 530, 614, 631 Цивільного кодексу України та статті 231 Господарського кодексу України та без належного аналізу фінансово-економічного стану відповідача у справі судом здійснено необґрунтований висновок щодо наявності передбачених ст. 83 Господарського процесуального кодексу України підстав для зменшення заявленого до стягнення розміру пені на 50%, що призвело до звільнення постачальника від сплати частини штрафних санкцій.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 05.08.2016р. апеляційну скаргу Міністерства оборони України прийнято до провадження, справу призначено до розгляду.

В судовому засіданні 08.09.2016р. оголошено перерву та зобовязано сторін надати суду розрахунок заявленої до стягнення пені.

В судовому засіданні 04.10.2016р. представник позивача підтримав вимоги апеляційної скарги, просив суд скасувати рішення господарського суду Харківської області від 24.05.2016р. у справі № 922/664/16 в частині відмови у задоволенні стягнення з Державного підприємства "Харківський завод залізобетонних виробів" пені у розмірі 43143,75 грн. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Міністерства оборони України в повному обсязі.

Також, в судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи для можливості надати належним чином оформлений розрахунок пені, яка підлягає стягненню за неналежне виконання умов договору про закупівлю товарів за державні кошти від 20.05.2015р. № 343/3/46.

З приводу заявленого клопотання про відкладення розгляду справи, судова колегія зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Частиною першою статті 102 Господарського процесуального кодексу України визначено, що апеляційна скарга на рішення місцевого господарського суду розглядається у двомісячний строк з дня постановлення ухвали про прийняття апеляційної скарги до провадження.

Враховуючи, що апеляційну скаргу Міністерства оборони України прийнято до провадження на підставі ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 05.08.2016р., за відсутності клопотання учасників судового процесу про продовження строку розгляду апеляційної скарги останнім днем розгляду справи є 05.10.2016р.

Зважаючи на те, що оголошенням перерви в попередньому судовому засіданні було надано можливість судового процесу протягом розумного строку здійснити розрахунки належної до сплати суми пені та подати на розгляд суду, а також обмеженість строку розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, колегія суддів господарського суду апеляційної інстанції дійшла висновку про можливість розгляду справи в порядку статті 101 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами, у звязку з чим відмовила в задоволенні клопотання позивача про відкладення розгляду справи.

Представник відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив суд рішення господарського суду Харківської області від 24.05.2016р. у справі №922/664/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Крім того, представник відповідача висловив сумнів щодо сплати судового збору за подання апеляційної скарги в установленому законом порядку та розмірі, як підставу для неможливості розгляду поданої апеляційної скарги, з огляду на те, що наданий позивачем платіжний документ було додано до раніш поданих апеляційних скарг у даній справі, які були повернуті на підставі відповідних ухвал господарського суду апеляційної інстанції.

З цього приводу судова колегія зазначає, що частиною третьою статті 94 Господарського процесуального кодексу України визначено, що до апеляційної скарги додаються докази сплати судового збору.

Згідно з ч. 3 ст. 9 Закону України "Про судовий збір" суд перед відкриттям (порушенням) провадження у справі, прийняттям до розгляду заяв (скарг) перевіряє зарахування судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України.

Відповідно до п. 2.20 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013р. N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" платіжне доручення на безготівкове перерахування судового збору, квитанція установи банку про прийняття платежу готівкою додаються до позовної заяви (заяви, скарги) і мають містити відомості про те, яка саме позовна заява (заява, скарга, дія) оплачується судовим збором. Водночас відсутність таких відомостей не є підставою для повернення позовної заяви (заяви, скарги), оскільки суд самостійно перевіряє сплату позивачем (заявником, скаржником) належної суми судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, Міністерством оборони України на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 24.05.2016р. у справі №922/664/16 в установленому Законом України "Про судовий збір" порядку та розмірі надано оригінал платіжного доручення від 31.05.2016р. № 343/1/86.

При цьому, під час перевірки матеріалів апеляційної скарги було встановлено зарахування сплаченого судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України, наслідком чого стало винесення ухвали суду від 05.08.2016р. про прийняття апеляційної скарги до провадження.

За таких обставин, твердження відповідача щодо відсутності належних доказів, якими підтверджується сплата позивачем судового збору за подання даної апеляційної скарги, не ґрунтуються на наявних матеріалах справи та є безпідставними, що не перешкоджає розгляду її вимог по суті.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, враховуючи явку сторін та інших учасників судового процесу в судове засідання, а також надання ними пояснень з приводу заявлених вимог та заперечень, судова колегія дійшла висновку про можливість закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування господарським судом Харківської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

20.05.2015р. між Міністерством оборони України (позивачем) в особі тимчасово виконуючого обов'язки начальника інженерних військ - начальника Центрального управління інженерних військ Головного управління оперативного забезпечення Збройних Сил України полковника ОСОБА_3, з однієї сторони, та Державним підприємством "Харківський завод залізобетонних виробів" (відповідачем) в особі тимчасово виконуючого обов'язки директора підприємства ОСОБА_4, - з іншої, було укладено договір про закупівлю товарів за державні кошти № 343/3/46.

Відповідно до п. 1.1 договору відповідач (постачальник) зобов'язувався у термін до 30.07.2015р. поставити позивачу (замовникові) вироби з бетону для будівництва (23.61.1) (блоки стінові бетонні), у асортименті, кількості та за цінами, які зазначені в специфікації постачання товарів, а позивач зобов'язався прийняти і оплатити товар.

Згідно п. 5.1 договору постачання товарів здійснюється з дати підписання договору постачальником до 30.07.2015р.

У пункті 5.7 договору сторони визначили, що приймання товарів за кількістю та якістю проводиться представником замовника від постачальника, та оформляється Актом приймання-передавання товару, який складають вантажоодержувачі.

Відповідно до п. 6.3.1 та п. 6.3.2 договору постачальник зобов'язаний забезпечити виконання цього договору та поставку товарів у строки, встановлені договором.

Як встановлено судом, відповідачем було здійснено поставку товарів (2800 шт. блоків), про що свідчать акти приймання-передавання товару №№ 1-23, копії яких містяться в матеріалах справи (а.с. 21-43).

Поставлений товар був оплачений позивачем на підставі платіжних доручень від 03.07.2015р. № 343/1/16, від 20.07.2015р. № 343/1/52, від 18.09.2015р. №343/1/94, від 18.09.2015р. № 343/1/95, від 30.10.2015р. № 343/1/104, від 18.11.2015р№ 343/1/112., від 20.11.2015р. № 343/1/116, від 28.11.2015р. № 343/1/122, від 15.12.2015р. № 343/1/141, від 23.12.2015р. № 343/1/176 на загальну суму 2100000,00 грн.

Разом з тим, поставку товарів за актами приймання-передавання продукції від 17.08.2015р. № 8, від 18.08.2015р. № 9, від 21.08.2015р. № 10, від 21.08.2015р. № 11, від 24.08.2015р. № 12, від 29.08.2015р. № 13, від 03.09.2015р. № 14, від 08.09.2015р. № 15, від 14.09.2015р. № 16, від 16.10.2015р. № 17, від 13.10.2016р. № 18, від 05.10.2015р. № 19, від 05.10.2015р. № 20, від 05.11.2015р. № 21, від 14.11.2015р. №22, від 08.12.2015р. № 23 здійснено з порушенням строків, визначених п. 1.1 договору про закупівлю товарів за державні кошти № 343/3/46, що стало підставою для звернення Міністерства оборони України до господарського суду з даним позовом.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне.

За приписами статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товари у власність покупця для виконання його підприємницької діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар та сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 2 статті 712 Цивільного кодекс України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч.1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з п.1 ч.2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за правовою природою є договором поставки, за яким згідно ст. 711 Цивільного кодексу України продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною першої статті 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст. 202 Господарського кодексу України, ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання, зокрема, припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобовязання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених законом або договором.

Відповідно до п. 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутністю таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Частиною 1 ст. 624 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо за порушення зобов'язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків.

Згідно зі ст.ст. 230, 231 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктом 7.1 договору сторони взяли на себе зобов'язання неухильно виконувати всі умови цього договору. У разі невиконання або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену законодавством України та цим договором.

У відповідності до п. 7.3 договору за порушення терміну виконання зобов'язання з постачальника стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів, щодо яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів, за відмову від постачання або не поставку (поставку в неповному обсязі) додатково стягується штраф у розмірі 7 (сім) відсотків вказаної вартості.

На підставі вищевказаного пункту договору, у зв'язку з порушенням відповідачем строку поставки товару, визначеного п. 1.1 договору, позивачем було здійснено нарахування пені, розмір якої склав 93562,50 грн., а також штрафу за його прострочення понад тридцять днів у розмірі 73500,00 грн.

Судова колегія зазначає, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце його невиконання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши здійснений позивачем розрахунок пені в межах заявленого періоду та граничної до стягнення суми, ґрунтуючись на наявних у матеріалах справи двостороннє підписаних актах приймання-передавання продукції №№ 1-23, господарський суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що належна до стягнення сума пені, яка підлягає стягненню з відповідача за порушення ним зобовязання з своєчасної поставки товару, складає 93487,50 грн., у звязку з чим в частині стягнення 75,00 грн. позовні вимоги не підлягають задоволенню у зв'язку з безпідставним нарахуванням.

Крім того, враховуючи доведеність Міністерством оборони України наявності порушення з боку відповідача строків поставки товару, який відповідно до договору повинен був бути поставлений не пізніше 30.07.2015р., господарський суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності підстав для застосування штрафних санкцій, передбачених п. 7.3 договору.

За таких обставин, оскільки станом на 30.08.2015р., тобто через тридцять днів після встановленої договором від 20.05.2015р. дати поставки товару, вартість недопоставленого товару становила 1050000,00 грн., місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про правомірне нарахування Міністерством оборони України штрафу у розмірі 7 відсотків від вказаної вартості, що становить 73500,00 грн.

При цьому, відповідач у відзиві проти позову заперечував, зазначив, що за положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

У звязку з чим, відповідач стверджує, що визначені ст. 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності.

З цього приводу судова колегія зазначає, що за порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених Господарським кодексом України, іншими законами та договором (частина друга статті 193, частина перша статті 216 та частина перша статті 218 Господарського кодексу України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та її розмір, встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу України та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 Господарського кодексу України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень можливості передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Господарського кодексу України, відповідно до якої сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Крім того, пунктом другим інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" роз'яснено, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції, передбаченої абзацом третім частини другої статті 231 Господарського кодексу України, допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 27.04.2012р. у справі № 3-24гс12.

Таким чином, враховуючи, що спір у справі № 911/1438/16 виник з господарських відносин, і з огляду на норми Господарського кодексу України, в тому числі і згідно правової позиції Верховного Суду України в господарських відносинах допускається одночасне стягнення пені і штрафу.

Також, учасником спірних відносин є відповідач, який є державним підприємством, відповідно, належить до державного сектора економіки.

Згідно ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Таким чином, умови договору від 20.05.2015р. № 343/4/46 про стягнення з відповідача пені та штрафу, в тому числі одночасного стягнення, цілком відповідають ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Також, господарським судом апеляційної інстанції встановлено, що Державне підприємство "Харківський завод залізобетонних виробів" під час розгляду даної справи господарським судом першої інстанції посилалось на наявність обставин, які є підставою для зменшення належної до сплати суми штрафних санкції за порушення зобовязань за укладеним між сторонами договором.

В обґрунтування підстав для зменшення заявлених у справі штрафних санкцій відповідач посилався на скрутне матеріальне та фінансове становище підприємства, яке фінансується за державні кошти і є структурним підрозділом Міністерства оборони України, фактично з 1 листопада 2015 року не працює і є збитковим у звязку з відсутністю замовлень, у звязку з чим сплата штрафу у повному обсязі призведе до неможливості подолати його збитковість.

Відповідач вказує, що частину блоків, які становлять предмет укладеного між сторонами договору, було поставлено в строк, а інша, що доставлялася залізничним транспортом до станцій Сватове, Краматорськ, Маріуполь (міст з нестабільною і небезпечною військовою ситуацією) - прибувала із запізненням, оскільки відповідач не міг вплинути на діяльність залізниці, яка здійснює свої перевезення відповідно до правил і норм чинного законодавства, про що позивач попередньо був попереджений листом від 22.10.2015р.

На підтвердження вказаних обставин Державним підприємством "Харківський завод залізобетонних виробів" до матеріалів справи було надано довідку про фінансовий стан підприємства від 28.04.2016р. № 290, копію листа від 22.10.2015р., наказ директора ДП МОУ "Харківський завод залізобетонних виробів" "Про простій на підприємстві" від 25.01.2016р.; довідку про наявність грошових коштів на рахунках підприємства від 06.05.2016р. № 291, звіт про фінансові результати за 1 квартал 2016 року (а.с. 108-114).

В силу частини 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Дані норми кореспондуються з пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якого, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Судова колегія зазначає, що у вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами).

Так, відповідно до п.п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені та штрафу.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013р. наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

З Статуту Державного підприємства "Харківський завод залізобетонних виробів" (а.с.65-72) вбачається, що підприємство створене з метою задоволення потреб Міністерства оборони України, а також потреб народного господарств та України своєю продукцією і вирішення за рахунок отримання прибутків соціальних та економічних інтересів трудового колективу. Предметом діяльності відповідача, зокрема, є виготовлення залізобетонних та бетонних виробів і конструкцій, приготування товарного бетону, виготовлення товарної арматури, переробка деревини.

Відповідно до наданих до матеріалів справи документів підприємство знаходиться у тяжкому фінансовому стані, викликаному відсутністю фінансування за державні кошти, та фактично з 1 листопада 2015 року не працює у звязку з відсутністю замовлень, що підтверджується наказом директора ДП МОУ "Харківський завод залізобетонних виробів" від 25.01.2016р. №32, відповідно до якого з 25 січня 2016 року встановлено початок простою до появи замовлень на виготовлення продукції підприємства (а.с. 112).

Збитковість діяльності підприємства підтверджується звітом про фінансові результати відповідача за 1-й квартал 2016р. (а.с. 114), довідкою про фінансовий стан підприємства від 28.04.2016р. № 290, відповідно до якої станом на 01.04.2016р. грошових коштів на поточних рахунках підприємства рахувалось в розмірі 7 тис. грн., штатна кількість працівників станом на 01.04.2016р. становила 15 чоловік (а.с. 108), довідкою про наявність грошових коштів на рахунках підприємства від 06.05.2016р. № 291, відповідно до якої станом на 06.05.2016р. залишок грошових коштів на поточних рахунках підприємства складав 17597,40 грн., при цьому не сплачено: заробітну плату працівникам підприємства за квітень 2016 року в сумі 28134,70 гривень, податки з виплати заробітної плати за квітень 2016 року в сумі 161193,91 грн., охоронні послуги за квітень 2016 року в сумі 23000 грн., постачання електроенергії, реактивна електроенергія, водопостачання та водовідведення за квітень 2016 рік (а.с. 113).

З огляду на підтвердження матеріалами справи наявності скрутного матеріального становища підприємства відповідача у справі, судова колегія дійшла висновку, що сплата штрафних санкцій у повному обсязі може призвести до неможливості подолати збитковість підприємства, яке відноситься до державного сектору економіки.

Крім того, колегією суддів апеляційного господарського суду враховано, що перший тендер на закупівлю товару (блоків) за державні кошти проведено 27.03.2015р., який в подальшому був скасований і був проведений ще один тендер, за результатами якого договір підписано лише 20.05.2015р., що автоматично вплинуло на скорочення строків поставки блоків у кількості 2800 шт., зважаючи на те, що згідно з вимогами п. 2.7 ГОСТ 13579-78 підприємство має право відпускати блоки ФБС 24-4-6 після набрання 70 % відповідної щільності та не раніше 28 діб з дня виготовлення.

При цьому, на момент звернення позивача до суду з позовом про стягнення пені та штрафу зобовязання відповідача були виконані в повному обсязі: та частина блоків, що доставлялася автотранспортом, була поставлена в визначений умовами договору строк, а інша частина блоків, що поставлена з запізненням, доставлялася залізничним транспортом до станцій Сватове, Краматорськ, Маріуполь міст з нестабільною військовою ситуацією.

З огляду на вище викладене, господарський суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми пені врахував та надав належну оцінку майновим інтересам сторін, зокрема, обставині, що відповідач є підприємством державної форми власності, діяльність якого є збитковою, та встановив наявність виключних обставин, за яких визнав можливим зменшити розмір належної до сплати суми пені.

При вирішенні спору інтереси позивача також були враховані, зокрема, боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань в частині стягнення штрафу, в даному випадку йдеться лише про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню.

Судова колегія зазначає, що доводи апелянта про безпідставне зменшення пені, як і застосування судом приписів статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України та пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки юридичний аналіз зазначених норм свідчить про те, що вони застосовуються за визначених у законі умов, з урахуванням усіх обставин справи, на розсуд суду.

Враховуючи, що зобовязання за укладеним між сторонами договором було виконано з боку відповідача у повному обсязі, а прострочення з передачі бетонних блоків, з урахуванням строків на їх виготовлення, є відносно незначною, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності виключних обставин, з якими повязана можливість задоволення клопотання відповідача та зменшити розмір пені за неналежне виконання умов договору на 50 %, тобто до 46743,75 грн., у зв'язку з чим в іншій частині позовні вимоги щодо стягнення з відповідача пені не підлягають задоволенню.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду в частині розрахунку пені за невиконання відповідачем умов договору про закупівлю товарів за державні кошти від 20.05.2015р. № 343/4/46 винесено з порушенням норм матеріального права, апеляційна скарга Міністерства оборони України підлягає частковому задоволенню, рішення господарського суду Харківської області від 24.05.2016р. у справі №922/664/16 - зміні.

Судові витрати у відповідності до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

При цьому, судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Керуючись ст.ст. 91, 99, 101, 102, п. 4 ч. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 24.05.2016р. у справі №922/664/16 змінити, виклавши резолютивну частину в наступній редакції:

"Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Харківський завод залізобетонних виробів" (61017, м. Харків, вул. Котлова, буд. 220; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1, АКІБ "УкрСиббанк" м. Харків, АКРБ "Регіон банк" м. Харків, МФО 351254, р/р 86 інд. податковий номер 37) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 6; , банк одержувач - Державна казначейська служба України в м.Києві, МФО банку одержувача - 820172, р/р 8611) - пеню за неналежне виконання умов договору про закупівлю товарів за державні кошти від 20.05.2015р. № 343/3/46 в розмірі 46743,75 грн.; штраф в розмірі 73500,00 грн.; судові витрати за подання позову в розмірі 2504,67 грн.

В частині стягнення 46818,75 грн. пені у позові відмовити.

Доручити господарському суду Харківської області видати наказ.".

Стягнути з Державного підприємства "Харківський завод залізобетонних виробів" (61017, м. Харків, вул. Котлова, буд. 220; код ЄДРПОУ: НОМЕР_1, АКІБ "УкрСиббанк" м. Харків, АКРБ "Регіон банк" м. Харків, МФО 351254, р/р 86 інд. податковий номер 37) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, буд. 6; , банк одержувач - Державна казначейська служба України в м.Києві, МФО банку одержувача - 820172, р/р 8611) 229,34 грн. судових витрат за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 07.10.2015р.

Головуючий суддя Лакіза В.В.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Шутенко І.А.