РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 903/515/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

суддя Демидюк О.О. ,

суддя Олексюк Г.Є.

при секретарі Кушніруку Р.В.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідачів:

- ТОВ "Кей-Колект": не з'явився

- ПАТ "УкрСиббанк": не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "Берізка", м.Нововолинськ Волинської області

на рішення господарського суду Волинської області

від 16.08.16 р. у справі № 903/515/16 (суддя Костюк С.В.)

за позовом Малого приватного підприємства "Берізка", м.Нововолинськ Волинської області

до - Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект", м.Київ,

- Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк", м.Харків

про визнання припиненим договору поруки №0/1 від 22.12.2006 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 16.08.2016р. у справі №903/515/16 у задоволенні позову Малого приватного підприємства "Берізка" до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання припиненим договору поруки № 0/1 від 22.12.2006р. - відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Мале приватне підприємство "Берізка" звернулося до суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржене рішення скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Мотивуючи апеляційну скаргу, скаржник зазначає, зокрема, наступне:

- вважає рішення місцевого господарського суду незаконним та необґрунтованим, таким, що прийняте з порушенням норм матеріального права та процесуального права;

- стверджує, що господарським судом Волинської області дана неправомірна оцінка наведеним фактам та свідомо перекручені факти наведені в позовній заяві, в чому вбачається упередженість суду першої інстанції, тому рішення господарського суду Волинської області від 16.08.2016р. у справі №903/515/16 підлягає апеляційному оскарженню, повному його скасуванню та прийнятті нового справедливого рішення;

- вказує, що місцевим господарським судом не досліджено та перекручено на свій лад той факт, що вимога від ПАТ "УкрСиббанк" про дострокове повернення кредиту була надіслана боржнику ОСОБА_1, а це виглядає зворотно - до позовної заяви, була додана вимога про погашення простроченої заборгованості №137-239/780 від 29.01.2009р., що була предявлена до МПП "Берізка". Зауважує, що суд першої інстанції не дослідив вимогу, яка направлена на адресу МПП "Берізка", а застосував вимогу направлену до основного боржника ОСОБА_1;

- зазначає, що доводи та дослідження суду першої інстанції, відповідно до того факту, що ПАТ "УкрСиббанк" не був стороною судового процесу самі собі суперечать. Вважає, що господарський суд Волинської області допустився свідомої помилки, посилаючись, що заявлене позивачем є надуманим, адже рішення господарського суду Волинської області від 26.09.2011р. набрало законної сили після апеляційного оскарження, згідно зі ст.85 ГПК України, тобто 04.01.2012р. Це свідчить про упередженість суду першої інстанції;

- додає, що судом першої інстанції не встановлено, що за рішенням господарського суду Волинської області від 26.09.2011р. у справі №5004/1469/11 проведено стягнення з майнового поручителя не в солідарному порядку разом з основним боржником ОСОБА_1 за договором кредиту, а проведено стягнення з МПП "Берізка" як з боржника одноособового, при наявності рішення Нововолинського міського суду Волинської області від 29.04.2010р. у справі №2-7/10 за позовом ПАТ "УкрСиббанк" до ОСОБА_1 та МПП "Берізка" про стягнення в солідарному порядку боргу за договором кредиту в сумі 692687,67грн., яке Верховним Судом України від 02.03.2011р. в частині задоволення вимог щодо стягнення в солідарному порядку з МПП "Берізка" - скасовано, провадження у справі припинено, в решті рішення залишено в силі - відкрито виконавче провадження, проводиться стягнення з основного боржника ОСОБА_1 в сумі 692687,67грн.;

- констатує, що господарський суд допустився подвійного стягнення за одним і тим самим договором кредиту, що прямо заборонено найвищою нормою закону Конституцією України;

- обґрунтовує, що в банку виникло право пред'явити вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов'язання боржника щодо повернення в достроковому порядку кредиту, що і банком було вчинено 29.01.2009 року предявивши вимогу про дострокове повернення кредиту №137-239/780. Вимога до майнового поручителя МПП "Берізка" була банком предявлена 29.01.2009р. про дострокове повернення кредитних коштів та нарахованих відсотків, у відповідно до ст.ст.598, 1050 ЦК України - змінились строки виконання договірних зобовязань майновим поручителем;

- звертає увагу суду на те, що за договором поруки МПП "Берізка" поручилась за виконання зобов'язання, що було встановлено редакцією кредитного договору від 22.12.2006р., а саме в частині повернення кредиту в сумі 600000,00грн. з врахуванням відсоткової ставки 17%, а не 49%. Зміни до кредитного договору вносились без згоди поручителя МПП "Берізка" та без внесення відповідних змін до договору поруки, як це передбачено договором поруки. Жодних повідомлень чи пропозицій, щодо внесення відповідних змін до договору поруки МПП "Берізка" не отримувало, а отже і не було ознайомлене зі змінами до умов кредитного договору;

- вважає, що за вказаних обставин, виходячи з вимог розумності та справедливості, МПП "Берізка" не повинна нести ризик незаконної зміни обставин, бо це не передбачено договором та жодною нормою законодавства України, таким чином позовні вимоги товариства є законними та обґрунтованими, підтверджуються матеріалами позову, а тому підлягають задоволенню і зобов'язання поруки за договором поруки №0-1 від 22.12.2006р. припиненим з моменту закінчення шестимісячного терміну.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи №903/515/16 у складі: головуючий суддя Сініцина Л.М., суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є..

Відповідно до розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 22.09.2016р. №01-06/155, у зв'язку із перебуванням у відпустці головуючої судді Сініциної Л.М. з 12.09.2016 р. по 26.09.2016р. включно, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.9.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, призначено повторний автоматизований розподіл справи №903/515/16.

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.09.2016р., у зв'язку із перебуванням у відпустці головуючої судді Сініциної Л.М., та проведеноого повторного автоматизованого розподілу судової справи №903/515/16, визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Гудак А.В., суддя Олексюк Г.Є..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 26.09.2016р. відновлено строк на подання апеляційної скарги, прийнято її до провадження та призначено до розгляду на 11.10.2016р..

У відповідності до розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 10.10.2016р. у справі №903/515/16, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді - члена колегії Гудак А.В. у період з 10.10.2016р. по 25.10.2016р. включно та відповідно до п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді - доповідача) у справі, призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 10.10.2016р., у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Гудак А.В., та проведеної автоматичної зміни складу колегії суддів по справі №903/515/16, визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Павлюк І.Ю., суддя Демидюк О.О., суддя Олексюк Г.Є..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 11.10.2016р. у даній справі апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у новому складі.

06.10.2016р. на поштову адресу суду від ПАТ "УкрСиббанк" надійшов письмовий відзив від 03.10.2016р. №30-3/1801 на апеляційну скаргу, в якому останнє просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити без змін рішення господарського суду Волинської області від 16.08.2016р. у справі №903/515/16.

ТОВ "Кей-Колект" не скористалося правом подачі письмового відзиву на апеляційну скаргу, що, у відповідності до ч.2 ст.96 ГПК України, не перешкоджає перегляду рішення місцевого господарського суду.

Сторони у справі в судове засідання 11.10.2016р. не звились, про причини неявки суд не повідомили.

При цьому, ухвалою суду від 26.09.2016р. про прийняття апеляційної скарги до провадження, участь учасників судового процесу в судовому засіданні визначалась на власний розсуд, нові докази не витребовувались та повідомлено, що неявка уповноважених представників сторін в судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги по суті за наявними у ній матеріалами.

Враховуючи приписи ст.101 ГПК України про межі перегляду справ в апеляційній інстанції та той факт, що неявка в засідання суду представники сторін, належним чином та відповідно до законодавства повідомлених про дату, час та місце розгляду справи, не перешкоджає перегляду оскарженого судового акту, судова колегія розглянула апеляційну скаргу за відсутності представників останніх.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, відповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи, правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний договір поруки №0/1 від 22.12.2006р. який підписано між АКІБ "Укрсиббанк" (кредитор), правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк", та Малим приватним підприємством "Берізка" було укладено в забезпечення виконання зобовязань за договором споживчого кредиту від 22.12.2006р. №0, укладеному між АКІБ "Укрсиббанк" (кредитор), правонаступником якого є ПАТ "Укрсиббанк" та ОСОБА_1 (а.с.11).

Рішенням господарського суду Волинської області від 26.09.2011р. у справі №5004/1469/11, залишеним без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 04.01.2012р., позов Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" до Малого приватного підприємства "Берізка" про стягнення 885288,0грн. боргу за договором поруки №0/1 від 22.12.2006р. - задоволено повністю (а.с.40-42, 43-45, 53-55, 56-58).

Стягнуто з Малого приватного підприємства "Берізка" на користь Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" 499993,34грн. основного боргу, 353453,07грн. несплачених процентів за користування кредитними коштами, 9508,87грн. пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 22332,79грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами та 8852,88грн. витрат на оплату державного мита, 236,00грн. витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу.

На виконання вказаного вище судового рішення 17.02.2012р. господарським судом Волинської області видано наказ №5004/1469/11-1 на примусове стягнення заборгованості з МПП "Берізка", по якому виконавчою службою Нововолинського МУЮ проводяться виконавчі дії.

12.12.2011р. між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" укладено договір факторингу №1 відповідно до якого, ПАТ "Укрсиббанк" відступив права вимоги, зокрема, за зобовязаннями МПП "Берізка" за кредитним договором №0 від 22.12.2006р..

12.12.2011р. між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" було укладено договір відступлення права вимоги зареєстрованого в реєстрі №5207-2508, за яким останній набув права кредитора відносно МПП "Берізка" за кредитним договором №0 від 22.12.2006р. (а.с.70-72).

Ухвалою господарського Волинської області від 11.03.2014р. у справі №5004/1469/11 замінено стягувача у виконавчому провадженні ВП№32566659, а саме ПАТ "Укрсиббанк" на ТОВ "Кей-Колект" (а.с.59-60).

Також, на підставі зазначеної ухвали суду 19.03.2014р. державною виконавчою службою винесено постанову про заміну сторони виконавчого провадження (а.с.68).

За вказаних обставин, Мале приватне підприємство "Берізка" звернулося до господарського суду Волинської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "УкрСиббанк" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" про визнання припиненим договору поруки №0/1 від 22.12.2006р. (а.с.3-4).

Зокрема, обґрунтовуючи позовну заяву, Мале приватне підприємство "Берізка" ставить вимогу визнати припиненими правовідношення за договором поруки №0/1, укладеним між Акціонерним товариством УкрСиббанк та Малим приватним підприємством "Берізка" 22.12.2006р. на підставі ч.4 ст.559 ЦК України, та покликається на те, що згідно договору поруки МПП "Берізка" виступало майновим поручителем по договору споживчого кредиту від 22.12.2006р. №0 в сумі 600000,00грн., який було видано ОСОБА_1; у звязку з неналежним виконанням кредитного договору банк предявив вимогу про дострокове погашення простроченої заборгованості та нарахованих процентів до боржника ОСОБА_1; 26.09.2011р. у справі №5004/1469/11 прийнято рішення про стягнення в користь банку 499993,34грн. основного боргу, 353453,07грн. несплачених процентів, 9508,87грн. пені по тілу кредиту, 22332,79грн. пені по процентах, рішення залишено без змін апеляційною інстанцією. 17.02.2012р. по рішенню видано наказ про примусове стягнення №5004/1469/11-1. 29.01.2009р. кредитор предявив вимогу до поручителя МПП "Берізка". Вважає, що реалізацію свого права на звернення з позовом ПАТ "Укрсиббанк" згідно ч.4 ст.559 ЦК України мав здійснити до 29.06.2009р.. У звязку з заявленням вимоги змінив договірні зобовязання щодо терміну їх виконання. Позов до поручителя предявив 18.07.2011р., тобто через два з половиною роки. Вказує, що вимога до поручителя має бути предявлена в межах строку дії поруки (6 місяців, 1 року чи будь-якого іншого строку встановленого в договорі). Вважає, що предявивши вимогу про повне дострокове погашення заборгованості по кредиту та сплату відсотків, кредитор відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України змінив строк виконання основного зобовязання й був зобовязаний пред'явити позов до поручителя протягом 6-ти місяців.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 22.07.2016р. прийнято позовну заяву, порушено провадження у справі №903/515/16 та призначено її до розгляду.

Ухвалою господарського суду Волинської області від 02.08.2016р розгляд справи відкладався.

16.08.2016р. позивачем до суду було подано заяву про вжиття заходів забезпечення позову, а саме:

- зупинити стягнення на підставі наказу №5004/1469/11-1 від 17.02.2012р. виданого господарським судом Волинської області про стягнення з малого приватного підприємства "Берізка" на користь ТОВ "Кей-Колект" 499993,34грн. основного боргу, 353453,07грн. несплачених відсотків за користування кредитними коштами, 9508,87грн. пені за несвоєчасне повернення тіла кредиту, 22332,79грн. пені за несвоєчасну сплату процентів за користування кредитними коштами та 8852,88грн. витрат на оплату державного мита, 236,00грн. витрат на ІТЗ, а всього 894376,95грн.;

- заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Кей-Колект" вчиняти будь-які дії за договором іпотеки від 22.12.2006р. передбачені розділом 5 - Застереження про задоволення вимог іпотекодержателя:

5.1 у разі настання обставин зазначених в п.4.1 цього договору іпотеки, іпотекодержатель надсилає рекомендованим листом іпотекодавцю повідомлення про застосування застереження про задоволення вимог іпотекодержателя;

5.2 в повідомлення, про яке йдеться в п.5.1; іпотекодержатель зазначає, які зі способів задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачені ч.3 ст.36 Закону України "Про іпотеку", застосовуєтьсся іпотекодержателем для задоволення своїх вимог;

5.3 у разі застосування передачі предмету іпртеки у власність іпотекодержателя, як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз.2 ч.36 Закону України "Про іпотеку") право власності переходить до іпотекодержателя з моменту отримання повідомлення, про яке йдеться в п.5.1 цього договору іпотеки;

5.4 у разі застосування права іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки, як способу задоволення вимог іпотекодержателя (абз.3 ч.3 ст.36 Закону України "Про іпотеку"), іпотекодержатель реалізує норми ст.38 Закону України "Про іпотеку" і повідомлення, про яке йдеться в п.5.1, вважається повідомленням про намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки;

- накласти арешт на предмет іпотеки нерухомого майна - частина нежитлового приміщення колишнього магазину "1001 дрібниця" загальна площа 264,0м.кв., місцезнаходження - місто Нововолинськ, проспект Дружби, будинок №15, Волинської області, яке належить малому Приватному підприємству "Берізка". Копії рішення або ухвали направити на виконання в органи та установи, які посвідчують договори відчуження майна чи проводять його перереєстрацію на іншого власника та сторонам.

Однак, ухвалою господарського суду Волинської області від 16.08.2016р. у даній справі заяву МПП "Берізка" про забезпечення позову залишено без задоволення.

В додатковому поясненні від 16.08.2016р. позивач також вказує, що в договорі поруки не вказано строк її припинення, а зазначено про його дію до повного виконання боржником своїх зобовязань перед банком за кредитним договором, що є порушенням ч.1 ст.251 та ч.1 ст.252 ЦК України, а тому підлягає застосуванню ч.4 ст.559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимогу до поручителя. Зазначає, що на момент стягнення заборгованості з поручителя - МПП "Берізка" по рішенню у справі №5004/1469/11 ПАТ "Укрсиббанк" не був стороною правовідносин по договору поруки, оскільки за договором факторингу №1 від 12.12.2011р. уже передав своє право вимоги за кредитним договором та забезпечувальними договорами ТОВ "Кей-Колект" по акту приймання передачі від 12.12.2011р., заміна сторони у виконавчому провадженні відбулась лише 11.03.2014р., коли наказ по рішенню суду у справі №5004/1469/11 виданий 17.02.2012р.. Також, при обґрунтуванні позовної вимоги позивач покликається на правову позицію викладену в постановах Верховного Суду України.

Відповідач ПАТ "Укрсиббанк" у відзиві на позов вимоги позивача вважає необґрунтованими, незаконними та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. При цьому вказує, що рішенням господарського суду від 26.09.2011р. (залишено без змін апеляційною інстанцією) стягнуто кредитну заборгованість з поручителя МПП "Берізка", тому враховуючи, що вимоги кредитора до поручителя задоволені, підстав для застосування положень ч.4 ст.559 ЦК України не має (постанова Верховного Суду України від 06.07.2016р. у справі №6-1199цс16).

Представник відповідача ТОВ "Кей-Колект" в судовому засіданні зазначив, що вимога позивача необґрунтована та просить відмовити в позові.

Як вже зазначалося, рішенням господарського суду Волинської області від 16.08.2016р. у справі №903/515/16 у задоволенні позову відмовлено (а.с.79-80).

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції, з огляду на таке.

Відповідно до п.2 ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

У відповідності до п.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Як встановлено ст.67 Господарського кодексу України, відносини підприємства з іншими підприємствами, організаціями, громадянами в усіх сферах господарської діяльності здійснюються на основі договорів. Підприємства вільні у виборі предмета договору, визначенні зобов'язань, інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України.

У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину).

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 ст.628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

За приписами ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Відповідно до ст.559 ЦК України:

1. Порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності.

2. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем.

3. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника.

4. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки.

Відповідно до ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011р. №18 (з подальшими змінами та доповненнями) роз'яснено, що не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо.

Преюдиціальне значення для господарського суду має й вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, якщо господарський суд розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльність особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, і лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Не надається преюдиціального значення також обставинам, зазначеним:

у скасованих судових рішеннях (а в разі часткового скасування таких рішень - у скасованих їх частинах);

у судових рішеннях касаційної інстанції, оскільки останню не наділено правом, зокрема, встановлювати або вважати доведеними обставини і вирішувати питання, пов'язані з доказуванням (частина друга статті 111-7 ГПК), - за винятком випадків, коли касаційна інстанція, скасувавши рішення попередніх судових інстанцій, прийняла нове рішення на підставі встановлених ними обставин.

У Рішенні Європейського Суду з прав людини від 25.07.2002р. справа "Совтрансавто-Холдинг" проти України" суд зазначив, що одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Як свідчить рішення господарського суду Волинської області від 26.09.2014р. у справі №5004/1469/11, позичальник ОСОБА_1 свої зобов'язання за кредитним договором не виконав, а тому даним рішенням задоволено позов ПАТ "Укрсиббанк" до МПП "Берізка" про стягнення заборгованості за кредитним договором й ухвалено стягнути з останнього, як з поручителя, на користь банку 885288,07грн. заборгованості за кредитним договором від 22.12.2006р..

На даний момент рішення суду не виконано, по наказу виданому по даному рішенню проводяться виконавчі дії ДВС.

В силу приписів ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно ч.5 ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Згідно ч.2 ст.13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Згідно ст.4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов. Рішення і постанови господарських судів приймаються іменем України. Невиконання вимог рішень, ухвал, постанов господарських судів тягне відповідальність, встановлену цим Кодексом та іншими законами України.

В силу ч.2 ст.101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Стаття 115 ГПК України визначає, що рішення господарського суду, які набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

У відповідності до ч.1 ст.116 ГПК України, виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом. Наказ видається стягувачеві або надсилається йому після набрання судовим рішенням законної сили. Накази про стягнення судового збору надсилаються до місцевих органів державної податкової служби.

Виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 13.12.2012р. №18-рп/2012).

Відповідно до ст.1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Провадження у суді та виконавче провадження є відповідно першою і другою стадією загального провадження. Таким чином, виконавче провадження не має бути відокремлене від судового, і ці обидва провадження мають розглядатись як цілісний процес (див. рішення Суду у справі "Янголенко проти України", no.14077/05, від 10.12.2009р.).

Пункт 1 ст.6 Конвенції, inter alia (серед іншого), захищає виконання остаточних судових рішень, які у державах, що визнали верховенство права, не можуть залишатися невиконаними на шкоду одній зі сторін. Відповідно виконанню судового рішення не можна перешкоджати, відмовляти у виконанні або надмірно його затримувати. Держава зобов'язана організувати систему виконання судових рішень, яка буде ефективною як за законодавством, так і на практиці. Також Суд зазначає, що саме на державу покладається обов'язок вжиття у межах її компетенції усіх необхідних кроків для того, щоб виконати остаточне рішення суду та, діючи таким чином, забезпечити ефективне залучення усього її апарату. Не зробивши цього, вона не виконає вимоги, що містяться у п.1 ст.6 Конвенції. Насамкінець, Суд повторює, що сама природа виконавчого провадження вимагає оперативності (див. рішення Суду у справі "Глоба проти України", no.15729/07, від 05.07.2012р.).

Слід звернути увагу, що пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод констатував Європейський суд з прав людини у справі "Устименко проти України".

Зокрема, Високий Суд вказав, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитися у світлі Преамбули Конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов'язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (п.46 Рішення).

Тобто, враховуючи вище викладене, після набрання рішенням суду законної сили сторони не можуть знову заявляти в суді ту саму позовну вимогу з тих самих підстав, а також оспорювати в іншому процесі встановлені судом факти і правовідносини. Оскільки при вирішенні спору у справі №5004/1469/11, судом надана оцінка правовідносинам, що виникли з договору поруки від 22.12.2006р., а тому в силу ст.35 ГПК України дані факти є встановленими і не потребують повторного доведення.

Отже враховуючи те, що рішенням суду, яке набрало законної сили, задоволені вимоги кредитора до поручителя, а тому підстав для застосування положень ч.4 ст.559 ЦК України немає.

Вказана позиція узгоджується з позицією Верховного суду України, яка викладена у справі №6-1199цс16.

Відносно доводів позивача відносно того, що ПАТ "Укрсиббанк" на момент розгляду справи №5004/1469/11 не був стороною судового процесу в звязку з укладенням договору факторингу є безпідставними, оскільки рішення господарського суду Волинської області у справі №5004/1469/11 прийнято 26.09.2011р., а договір факторингу укладено 12.12.2011р. (а.с.70-71), тобто права та обовязки до нового кредитора ТОВ "Кей-Колект" перейшли згідно акту прийому-передачі вимоги від 12.12.2011р..

Крім того, безпідставним також суд вважає твердження позивача щодо пропуску строку предявлення вимоги до поручителя, оскільки дана обставина досліджувалась судом при розгляді справи №5004/1469/11 і суд надав правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами по договору поруки.

Враховуючи вище викладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду Волинської області про те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами наведених в позовній заяві обставин, які є підставою для застосування ч.4 ст.559 ЦК України, а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Згідно з ч.1 ст.32, ч.1 ст.33 та ч.2 ст.34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи Малого приватного підприємства "Берізка", наведені в апеляційній скарзі, спростовуються наведеним вище, матеріалами справи та не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства і висновків суду не спростовують.

За наведених обставин, рішення господарського суду Волинської області від 16.08.2016р. у справі №903/515/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "Берізка" без задоволення.

Керуючись ст.ст.101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Рівненський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Волинської області від 16.08.2016р. у справі №903/515/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Малого приватного підприємства "Берізка", м.Нововолинськ Волинської області - без задоволення.

2. Справу №903/515/16 повернути до господарського суду Волинської області.

Головуючий суддя Павлюк І. Ю.

Суддя Демидюк О.О.

Суддя Олексюк Г.Є.

Віддрук. прим.:

1 до справи,

2, 3 МПП "Берізка" (45400, Волинська обл., м.Нововолинськ, пр-т.Дружби, 15,

45400, Волинська обл., м.Нововолинськ, вул.Лісна, 17),

4,5 ТОВ "Кей-Колект" (04070, м.Київ, вул.Іллінська, 8,

04655, м.Київ, пр-т.Московський, 28а, 8-й поверх,

5, 6 ПАТ "УкрСиббанк" (61050, м.Харків, пр-т.Московський, 60),

79026, м.Львів, вул.У.Самчука, 26/1),

7 в наряд.