РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2016Справа №910/11235/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Світло"

до ОСОБА_1 (колишній директор ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Світло")

про стягнення 754 000,00 грн.

Суддя Якименко М.М.

Представники сторін:

від позивача: Рибченко О.А. - за довіреністю; Ландишева - за довіреністю;

від відповідача: не з'явилися;

Обставини справи :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Світло" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до ОСОБА_1 (колишній директор ТОВ "Науково-виробниче підприємство "Світло") про стягнення 754 000,00 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на думку позивача відповідач, використовуючи можливість одноособового контролю за діяльністю ТОВ «НВП «Світло» ОСОБА_3 з 21.01.2014 р. по 03.08.2015 р. отримав від товариства грошові кошти на загальну суму 754 000,00 грн., які відповідач сплатив ОСОБА_3 без жодних на те правових підстав завдав ТОВ «НВП «Світло» збитків, оскільки товариство не змогло використати ці кошти для розвитку своєї підприємницької і господарської діяльності та отримання в подальшому прибутку.

З цих підстав, позивач просив задовольнити позов, стягнувши з посадової особи - директора (звільненого з посади 31.01.2016) ОСОБА_1 (02002, Київ, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Світло» (03150, м. Київ, вул. Казимира Малевича, 86-Б, ) збитки у сумі 754000 (сімсот п'ятдесят чотири тисячі) грн. 00 коп. та витрати зі сплати судового збору у сумі 11310 (одинадцять тисяч триста десять) грн. 00 коп.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 року порушено провадження по справі та призначено її розгляд на 09.08.2016 року.

В судовому засіданні 09.08.2016 року оголошено перерву до 23.08.2016 року.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 23.08.2016 року відкладено розгляд справи на 06.09.2016 року.

В судовому засіданні 06.09.2016 оголошено перерву до 13.09.2016 року.

В судовому засіданні 13.09.2016 оголошено перерву до 27.09.2016 року.

В судове засідання 27.09.2016 року представник відповідача не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Ухвали суду, позовна заява надсилались на всі відомі адреси, в тому числі на юридичну адресу підприємства згідно відомостей єдиного державного реєстру підприємств та організацій України.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» за змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 ГПК України справа розглядається за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні 27.09.2016 року представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі.

Відповідно до статті 85 ГПК України в судовому засіданні 27.09.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані матеріали справи в їх сукупності та заслухавши пояснення представників позивача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як вбачається з матеріалів справи в період часу з 18.11.2005 р. по 31.01.2016 р. директором Товариства з обмеженою відповідальністю "Науково-виробниче підприємство "Світло" (далі по тексту - позивач, ТОВ «НВП «Світло») був ОСОБА_1 (далі по тексту - відповідач).

З 04.03.2014 р. по 03.08.2015 р. учасниками ТОВ «НВП «Світло» були:

- ОСОБА_3 із часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 64 %

- ОСОБА_4 із часткою у статутному капіталі товариства у розмірі 36%.

Відповідно до п. 7 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про акціонерні товариства», контроль - вирішальний вплив або можливість здійснення вирішального впливу на господарську діяльність суб'єкта господарювання, що здійснюється, зокрема, шляхом реалізації права володіння або користування всіма активами чи їх значною частиною, права вирішального впливу на формування складу, результати голосування та прийняття рішення органами управління суб'єкта господарювання, а також вчинення правочинів, які надають можливість визначати умови господарської діяльності, давати обов'язкові до виконання вказівки або виконувати функції органу управління суб'єкта господарювання.

ОСОБА_3, як учасник товариства, із 64 % голосів у статутному капіталі одноособово мав вирішальний вплив на господарську діяльність ТОВ «НВП «Світло», одноособове визначення умов господарської діяльності ТОВ «НВП «Світло» та одноособове надання директору ОСОБА_1 обов'язкових до виконання вказівок.

В позовній заяві позивач зазначив, що використовуючи можливість одноособового контролю за діяльністю ТОВ «НВП «Світло» ОСОБА_3 з 21.01.2014 р. по 03.08.2015 р. отримав від товариства грошові кошти на загальну суму 754 000,00 грн., які були перераховані на його користь директором ОСОБА_1 у якості оплати за пред'явлені до оплати векселі АА264519, АА264520, АА264521, АА264522, АА264523, АА264524, АА264525, АА264526, АА264527, АА264528, АА264529, АА264530, АА264531, АА264535 за договорами ЦБ від 17.01.2014 р. та ЦБ від 24.01.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 14 Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», вексель - цінний папір, який посвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця або його наказ третій особі сплатити після настання строку платежу визначену суму власнику векселя (векселедержателю).

Відповідно до ст. 4 Закону України «Про обіг векселів в Україні», видавати переказні і прості векселі можна лише для оформлення грошового боргу за Фактично поставлені товари, виконані роботи, надані послуги, за виключенням фінансових банківських векселів, векселів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та фінансових казначейських векселів. На момент видачі переказного векселя особа, зазначена у векселі як трасат, або векселедавець простого векселя повинні мати перед трасантом та/або особою, якій чи за наказом якої повинен бути здійснений платіж, зобов'язання, сума якого має бути не меншою, ніж сума платежу за векселем. Умова щодо проведення розрахунків із застосуванням векселів обов'язково відображається у відповідному договорі, який укладається в письмовій формі. У разі видачі (передачі) векселя відповідно до договору припиняються грошові зобов'язання щодо платежу за цим договором та виникають грошові зобов'язання щодо платежу за векселем.

Позивачем також зазначено, що жодних договірних відносин про надання послуг, виконання робіт чи поставку товарів, які б передбачали розрахунки із застосуванням векселів, між ТОВ «НВП «Світло» та ОСОБА_3 не укладалося. А тому позивач вважає, що грошове зобов'язання щодо сплати ОСОБА_3 грошових коштів на суму 754 000,00 грн. за вищевказаними векселями було сформовано директором ОСОБА_1 штучно, з метою отримання учасником товариства, який має вирішальний вплив на господарську діяльність товариства, грошових коштів для власних потреб, формування за даними бухгалтерського обліку збиткової діяльності товариства (фінансові звіти за 2014 і 2015 роки додаються), а також для невиплати усім учасникам ТОВ «НВП «Світло» дивідендів.

В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначив, що директор ОСОБА_1, сплативши ОСОБА_3 грошові кошти у сумі 754000,00 грн. без жодних на те правових підстав завдав ТОВ «НВП «Світло» збитків, оскільки товариство не змогло використати ці кошти для розвитку своєї підприємницької і господарської діяльності та отримання в подальшому прибутку, так як перерахування директором ОСОБА_1 ОСОБА_3 грошових коштів у сумі 754 000,00 грн. здійснювалося не в інтересах товариства, а виключно в інтересах одного з учасників, який повністю впливав на господарську діяльність ТОВ «НВП «Світло».

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Частиною 1, 2 ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною (ч. 1 ст. 225 ГК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 1166 ЦК України особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки; збитків; причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками; вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство, як правило, виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду (статті 614 та 1166 ЦК України).

Чинним законодавством України обов'язок доведення факту наявності порушення відповідача покладено на позивача, наявність та розмір понесених збитків, а також причинно-наслідковий зв'язок між правопорушенням і збитками.

Встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони є важливим елементом доказування наявності реальних збитків. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність завдавача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. При цьому такий зв'язок між порушенням та збитками має бути прямим та безпосереднім.

В підтвердження своїх вимог позивач посилається на векселі (АА264519, АА264520, АА264521, АА264522, АА264523, АА264524, АА264525, АА264526, АА264527, АА264528, АА264529, АА264530, АА264531, АА264535 за договорами ЦБ від 17.01.2014 р. та ЦБ від 24.01.2014 р.) та факт перерахування відповідачем на користь ОСОБА_3 754 000,00 грн.

Суду звертає увагу, що позивачем не надано жодного доказу існування вищевказаних векселів за договорами ЦБ від 17.01.2014 р. та ЦБ від 24.01.2014 р. та доказів на підтвердження факту перерахування відповідачем на користь ОСОБА_3 754 000,00 грн. за договірні відносини про надання послуг, виконання робіт чи поставку товарів, які б передбачали розрахунки із застосуванням векселів.

З врахуванням вищевикладеного суд дійшов до висновку, що позивачем не доведено наявності прямого та безпосереднього причинного зв'язку між діями відповідача та сумою збитків у 754 000,00 грн.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Це стосується позивача, який мав довести наявність тих обставин, на підставі яких він звернувся до господарського суду з позовними вимогами.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження свої позовних вимог, а тому позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, суддя -

ВИРІШИВ:

1. В задоволені позовних вимог - відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя Якименко М.М.

Дата складання (підписання) повного тексту рішення: 07.10.2016 року.