ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

17 жовтня 2016 р. Справа № 918/934/16

Господарський суд Рівненської області у складі головуючого - судді Торчинюка В.Г., розглянувши матеріали справи

за позовом: Фермерського господарства "ім. Шевченка"

до відповідача: ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро"

про визнання договорів недійсним.

В засіданні приймали участь:

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю від 12 вересня 2016 року;

від відповідача: ОСОБА_3 за довіреністю б/н від 17 лютого 2016 року.

В судовому засіданні 17 жовтня 2016 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Позивач - Фермерське господарство "ім. Шевченка" звернувся до господарського суду Рівненської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро", в якій просив визнати недійсним договір № 01/01/2015 безпроцентної поворотної позики від 30 січня 2015 року, укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" і Фермерським господарством ім. Шевченка та договір № 05/02/2015 безпроцентної поворотної позики від 27 лютого 2015 року, який укладений між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "ЮТ-Агро" та Фермерським господарством "ім. Шевченка".

Ухвалою господарського суду Рівненської області від 01 вересня 2016 року порушено провадження у справі № 918/934/16, розгляд якої призначено на 12 вересня 2016 року.

12 вересня 2016 року через відділ канцелярії та документального забезпечення суду уповноважений представник відповідача подав відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечив в повному обсязі, просив суд відмовити в позові.

Ухвалою суду від 13 вересня 2016 року розгляд справи відкладено на 27 вересня 2016 року.

27 вересня 2016 року у судовому засіданні проголошено перерву по справі до 17 жовтня 2016 року.

У судовому засіданні 17 жовтня 2016 року уповноважений представник позивача підтримав позов, просив суд задовольнити його в повному обсязі, в свою чергу уповноважений представник відповідача проти позову заперечив, просив суд в позові відмовити.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

30 січня 2015 року між ТОВ "ЮТ-Агро" (далі Позикодавець) та ФГ "Ім. Шевченка" (далі Позичальник) укладено Договір про надання поворотної позики № 10/01/2015 (надалі договір - 1, а.с. 11).

27 лютого 2015 року між ТОВ "ЮТ-Агро" (далі Позикодавець) та ФГ "Ім. Шевченка" (далі Позичальник) укладено Договір про надання поворотної позики № 05/02/2015 (надалі договір - 2, а.с. 10).

Пунктом 1.1. договорів передбачено, що Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даними договорами.

Згідно пункту 2.1 договору - 1, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 100 000 грн. 00 коп.

Згідно пункту 2.1 договору - 2, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 150 000 грн. 00 коп.

Пунктами 2.3 договорів встановлено, що поворотна фінансова допомога надається Позикодавцем Позичальнику шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника.

Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 30 січня 2016 року (пункт 3.1 договору - 1).

Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 27 лютого 2016 року (пункт 3.1 договору - 2).

Пунктами 4.1 договорів визначено, що Сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за даними договорами відповідно до чинного законодавства України.

Вищезазначені договори вступають в силу з моменту їх підписання та діють до повного виконання сторонами їх зобов'язань за договорами (пункт 8.1 договору - 1 та пункт 8.1 договору - 2).

Вказані угоди підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками цих субєктів господарювання.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договорів про надання поворотної позики від 30 січня 2015 року та від 27 лютого 2015 року, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

Судом встановлено, що на виконання умов договорів Позикодавець перерахував на рахунок Позичальника, 250 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 30 січня 2015 року № 3447 на суму 100 000 грн. 00 коп. (а.с. 30), а також платіжним дорученням від 27 лютого 2015 року № 3618 на суму 150 000 грн. 00 коп. (а.с. 31).

Також, вищезазначені обставини, підтверджуються рішенням Господарського суду Рівненської області від 19 липня 2016 року № 918/411/16, яке набрало законної сили 14 вересня 2016 року, згідно постанови Рівненського апеляційного господарського суду.

Згідно частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, факт укладання спірних договорів, їх виконання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та рішенням суду.

У позовній заяві, ФГ "ім. Шевченка" просить суд визнати недійсними договори, оскільки вважає що ТОВ "Ют-Агро не мало права укладати такі правочини (поворотна фінансова допомога), так як в умовах договору включені пункти про нарахування відсотків за користування позикою, а отже договори поворотної позики є договорами, щодо надання фінансових послуг, а такий вид діяльності підлягає ліцензуванню.

Суд не погоджується з такими твердженнями відповідача з огляду на таке, згідно статті 14.1.257. Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Договори про надання поворотної позики від 30 січня 2015 року та від 27 лютого 2015 року відповідають вищезазначеним вимогам, оскільки їх умови не передбачають сплату будь яких відсотків, за користування коштами.

Зазначені в договорі 25 процентів річних, це є відповідальність за неналежне виконання грошового зобов'язання, яка передбачена статтею 625 ЦК України і, як вбачається із самих договорів, сторони погодили розмір річних саме 25 процентів річних.

Суд зазначає, що сплата процентів річних від простроченої суми, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Аналогічна правова позиція знайшла своє відображення в пункті 4 постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (надалі - постанова).

Також, судом враховані роз'яснення постанови наведені в пункті 6.1 та 6.2, якими роз'яснено, що проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу.

Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно, як зазначалося, способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України).

Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Суд констатує, що позивач помилково ототожнює проценти нараховані за неналежне виконання грошового зобов'язання (стаття 625 ЦК України) та проценти за користування чужими грошовими коштами (стаття 536 ЦК України).

З матеріалів справи вбачається, що договорами передбачена відповідальність у формі сплати процентів річних в розмірі 25 % через неналежне виконання грошового зобов'язання.

Судом встановлено, спірні договори не містять умов, щодо нарахування процентів за користування грошовими коштами.

Крім того, як встановлено рішенням суду від 17 липня 2016 року № 918/411/16, ТОВ "Ют-Агро" нараховувало 25 процентів річних, через неналежне виконання зобов'язання ФГ "ім. Шевченка", після несплати останнім наданої поворотної фінансової допомоги в строки передбачені договором.

Згідно пункту 1 частини 1 статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України;

За пунктом 5 тієї ж статті визначено, що фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

З урахуванням вищезазначеного, суд зазначає, що поворотна фінансова допомога надана згідно спірних договорів не надавалася з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Отже, ТОВ "Ют-Агро" не вчиняло дій, які б підпадали під ознаки фінансової послуги, а тому останнє не підпадає під дію Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому не потребувало ліцензії для надання коштів згідно спірних договорів.

Відтак, твердження позивача, про те, що ТОВ "Ют-Агро" не мало права на вчинення провочинів про надання поворотної фінансової допомоги є хибними та такими які не відповідають нормам права.

Також, позивач у позовній заяві вказує на те, що оспорювані договори підпадають під ознаки удаваних правочинів, ФГ "ім. Шевченка" стверджує, що договори були укладені для приховання іншого правочину - про надання безповоротної фінансової допомоги.

Згідно пункту 1 частини 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

У відповідності до частини 1 статті 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Однією з загальних засад цивільного законодавства згідно зі статті 3 ЦК України є свобода договору.

Волевиявлення ФГ "ім. Шевченка" та ТОВ "Ют-Агро", щодо укладання договорів підтверджується наявністю на договорах про надання поворотної позики підписів повноважних осіб, скріплених печатками.

Укладаючи спірні договори, сторони були вільними в укладенні договору, визначенні (погодженні) його умов, а відтак дія учасників правочину, які реалізували свої права на набуття цивільних прав та обов'язків шляхом укладання (підписання) правочину, відповідала внутрішній волі сторін.

Зазначені обставини підтверджуються матеріалами даної справи та рішенням від 17 липня 2016 року № 918/411/16.

Також, суд вбачає, що на виконання умов спірних договорів, відповідач перерахував на рахунок позивача грошові кошти, в той же час позивач кошти в зазначені в договорах терміни не повернув.

Отже, договір був укладений та виконаний в повному обсязі зі сторони ТОВ "Ют-Агро".

Тому, суд критично ставиться до тверджень позивача, щодо удаваності спірних правочинів, оскільки матеріали справи не містять жодних належних та допустимих доказів, які б вказували на удаваність таких правочинів.

Крім того, позивач у позовній заяві зазначає, що спірні договори суперечать умовам чинного законодавства України, оскільки у них передбачена подвійна відповідальність за одне і теж порушення (стягнення пені та 25 процентів річних).

Згідно з пунктом 3 частини 1 статті 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 цього Кодексу встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Формами неустойки є штраф і пеня.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання (частина 2 статті 549 ЦК України).

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України).

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зазначає, що формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно повязується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів. За змістом частини 2 статті 625 ЦК України нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобовязання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобовязання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Аналогічних правових висновків дійшов Верховний Суд України у постановах від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 р. у справі № 6-38цс11 та Верховний Суду України у постанові від 17 жовтня 2011 року у справі 6-42цс11.

Враховуючи вищезазначене, суд не приймає до уваги твердження відповідача про наявність у спірних договорах подвійної відповідальності, як такі, які надумані та непідтверджені.

У позовній заяві ФГ "ім. Шевченка" просило суд визнати недійсними договори від 30 січня 2015 року про надання поворотної позики № 10/01/2015 та від 27 лютого 2015 року про надання поворотної позики № 05/02/2015.

За приписами частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є: визнання правочину недійсним.

Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Із змісту зазначеної статті випливає, що правочин є дійсним, якщо він відповідає загальним умовам дійсності правочину, до яких, зокрема, треба віднести: законність змісту правочину, наявність у особи, яка вчиняє правочин, необхідного обсягу цивільної дієздатності; вільне волевиявлення учасника правочину та його відповідність внутрішній волі; відповідність форми вчинення правочину вимогам законодавства, його спрямованість. Правочин є чинним, якщо він не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства та моральним засадам громадського суспільства.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України правочин є дійсним, якщо його зміст не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства та загальним умовам дійсності правочину.

Згідно частин 1, 3 статті 207 ГК України, господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Враховуючи усе вищезазначене в сукупності, суд вбачає, що позивачем не надано доказів, які б вказували на те, що спірні договори суперечать нормам чинного законодавства України або вчинені неповноважною особою, тощо.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги Фермерського господарства "ім. Шевченка" до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю "Ют-Агро" про визнання недійсними договору від 30 січня 2015 року про надання поворотної позики № 10/01/2015 та договору від 27 лютого 2015 року про надання поворотної позики № 05/02/2015 є безпідставними, а тому в задоволенні позову слід відмовити.

У відповідності до статті 49 ГПК України у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки в задоволенні позову відмовлено, судовий збір в сумі 1 378 грн. 00 коп. залишається за Фермерським господарством "ім. Шевченка".

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 19 Конституції України; статтями 32, 33, 34, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено "17" жовтня 2016 року

Суддя Торчинюк В.Г.