ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 922/2155/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М. , суддя Істоміна О.А.

при секретарі Кохан Ю.В.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 60 від 20.04.2016)

відповідача ОСОБА_2 (фізична особа - підприємець)

третьої особи ОСОБА_3 (довіреність № 01-5/391 від 14.07.2016)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (вх. №2161 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 02.08.2016 у справі № 922/2155/16

за позовом Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державний навчальний заклад "Харківський коледж текстилю та дизайну", м. Харків

до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м. Первомайський, Харківської області

про стягнення коштів в розмірі 18393,25 грн. та розірвання договору оренди

ВСТАНОВИЛА:

Позивач - Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, в якому (з урахуванням прийнятої судом заяви позивача про зменшення позовних вимог від 02.08.2016 вх. № 25344) просив суд стягнути з відповідача 5392,25 грн., в тому числі: 47,20 грн. заборгованості з орендної плати по укладеному між сторонами договору оренди від 29.06.2011 №4931-Н та нарахованих на цю заборгованість 4432,75 грн. пені і 913,30 грн. штрафу, а також розірвати укладений між сторонами договір оренди від 29.06.2011 №4931-Н та зобов'язати відповідача повернути орендоване за цим договором майно Державному навчальному закладу "Харківський коледж текстилю та дизайну" за ОСОБА_1 приймання-передачі.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02 серпня 2016 року у справі № 922/2155/16 (суддя Пономаренко Т.О.) в позові відмовлено частково. З відповідача на користь позивача стягнуто 47,20 грн. заборгованості, пеню в сумі 3566,80 грн. та штраф в сумі 913,30 грн. Відмовлено в задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди від 29.06.2011 р. № 4931-Н та зобов'язання відповідача повернути орендоване за цим договором майно Державному навчальному закладу "Харківський коледж текстилю та дизайну" за ОСОБА_1 приймання-передачі.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення господарським судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить це рішення в частині відмови в задоволенні позовних вимог про розірвання договору оренди від 29.06.2011 р. № 4931-Н та зобов'язання відповідача повернути орендоване за цим договором майно Державному навчальному закладу "Харківський коледж текстилю та дизайну" за ОСОБА_1 приймання-передачі скасувати та прийняти в цій частині нове рішення, яким зазначені позовні вимоги задовольнити.

Позивач також заявив клопотання про відстрочення сплати судового збору, посилаючись на те, що він позбавлений сплатити судовий збір станом на 01.08.2016 через його фінансовий стан, обумовлений відсутністю бюджетного фінансування, на підтвердження чого надав лист ГУ Державної казначейської служби України по Харківській області від 07.07.2016 № 07.2-04/47-5166 та службову записку відділу фінансово-господарської роботи РВ ФДМУ по Харківській області від 02.08.2016 р. № 4 про залишок відкритих асигнувань по КЕКВ 2800,КПКВ 6611010 на рахунку 1203 станом на 29.07.2016.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 12.08.2016 по справі № 922/2155/16 задоволено клопотання позивача про відстрочку сплати судового збору за подання апеляційної скарги. Відстрочено сплату позивачем судового збору за подання апеляційної скарги в сумі 3031 грн. 60 коп. до 28.09.2016. Апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження. Розгляд скарги призначено на 28 вересня 2016 р. о 10:00 год.

Відповідач надав відзив на апеляційну скаргу (вх. № 9740 від 26.09.2016), в якому проти доводів скаржника заперечує, вважає, що правові підстави для розірвання договору оренди та зобов'язання відповідача повернути орендоване за цим договором майно Державному навчальному закладу "Харківський коледж текстилю та дизайну" за ОСОБА_1 приймання-передачі в даному спірному випадку відсутні, оскільки позивач не підтвердив факт нездійснення орендарем оплати грошових коштів по орендній платі за спірним Договором протягом 3-х місяців підряд з дня закінчення строку платежу. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача просить залишити без задоволення, з підстав та обставин, що викладені в даних письмових поясненнях.

У судовому засіданні 28.09.2016 оголошено перерву до 11.10.2016 о 12:30 год.

11.10.2016 позивачем надано додаткові пояснення (вх. № 10295), відповідно до яких його правова позиція є незмінною; він підтримує вимоги апеляційної скарги; вважає, що оскільки відповідачем не виконуються умови договору оренди в частині сплати орендної плати протягом трьох місяців підряд з січня 2016 року по травень 2016 року, позивач має право та підстави розірвати договір в судовому порядку та вимагати повернення майна.

Позивач вимоги ухвали суду апеляційної інстанції від 12.08.2016 не виконав та докази на підтвердження сплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 02.08.2016 по справі № 922/2155/16 не надав.

Колегія суддів для забезпечення реалізації скаржником як позивачем в господарському спорі принципу визначеного статтею 129 Конституції України щодо гарантування права на апеляційне оскарження, а також враховуючи розяснення, які містяться у пункті 3.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21.02.2013 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", вважає можливим розглянути справу в апеляційному порядку та за результатами її вирішення стягнути несплачену суму судового збору.

Згідно з частинами 1, 2 статті 101 та пункту 7 частини 2 статті 105 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У постанові мають бути зазначені: обставини справи, встановлені апеляційною інстанцією, доводи, за якими апеляційна інстанція відхиляє ті чи інші докази, мотиви застосування законів та інших нормативно-правових актів.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні 11.10.2016 уповноважених представників сторін, які підтримали свої правові позиції у справі, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскаржуваного рішення, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача задоволенню не підлягає, з огляду на нижченаведене.

Як свідчать матеріали справи, між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківські області (Орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (Орендар) був укладений договір оренди №4931-Н від 29 червня 2011 року (далі - Договір оренди), відповідно до предмету якого Орендодавець передав, а Орендар прийняв в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення у підвалі площею 135,2 кв. м. за адресою: м. Харків, вул. Данилевського, 3, що перебуває на балансі Державного вищого навчального закладу "Харківський коледж текстилю та дизайну".

Відповідно до пункту 1.2. Договору оренди, майно передається в оренду з метою: розміщення буфету, що не здійснює продаж підакцизної групи, у навчальному закладі площею 110,5 кв.м. та розміщення ксерокопіювальної техніки для надання послуг із ксерокопіювання документів на площі 22,0 кв.м.

Згідно з пунктом 2.1. Договору оренди Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання - передачі майна.

У пункті 3.1. Договору оренди (в редакції Додаткової угоди №1 від 13 січня 2015 року) сторони погодили, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорційно її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 №786 і становить без ПДВ за перший місяць перерахунку - травень 2014 р. - 3429,01 грн.

Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції за поточній місяць (пункт 3.3. Договору оренди).

Згідно пункту 3.6. Договору оренди орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісячно, до 12 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої Методики безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами - у розмірі 50%.

Відповідно до пункту 3.7. Договору оренди орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає стягненню до державного бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6. співвідношенні відповідно до чинного законодавства України з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення, включаючи день оплати.

На виконання договірних домовленостей позивач передав відповідачеві майно, що є предметом договору за ОСОБА_1 приймання-передачі орендованого майна від 29 червня 2011 року.

Відповідно до пункту 5.3. Договору оренди орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату.

Додатковою угодою №2 від 13 січня 2015 року сторонами продовжено строк чинності договору, а саме до 29 квітня 2017 року.

Як зазначає позивач у позовній заяві, відповідач свої зобов'язання з внесення орендних платежів виконував з порушенням строку їх оплати, у зв'язку з чим у відповідача утворилась заборгованість станом на 09 липня 2016 року в розмірі 47,20 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог), яка заявлена до стягнення у даному позові.

Приймаючи рішення у даній справі господарський суд Харківської області встановив, що сума боргу за договором оренди №4931-Н від 29 червня 2011 року у розмірі 47,20 грн. є несплаченою відповідачем, а тому дійшов висновку, що позовні вимоги Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області в частині стягнення з відповідача суми заборгованості з орендної плати у вказаній сумі нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Також, звертаючись до суду першої інстанції із даним позовом, Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області за неналежне виконання відповідачем (орендарем) своїх зобов'язань за Договором оренди №4931-Н від 29 червня 2011 року нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в розмірі 4432,75 грн. та штраф у розмірі 913,30 грн.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 3.7. Договору оренди визначено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає стягненню до Державного бюджету та балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати.

Згідно з пунктом 3.8. Договору оренди, у разі якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 7% від суми заборгованості.

Розглянувши вимоги позивача в цій частині, суд першої інстанції здійснив перевірку нарахування штрафу в зазначеній сумі, та дійшов висновку про задоволення позовних вимог про стягнення з відповідача 913,30 грн. штрафу.

Однак при цьому, при перевірці заявленої до стягнення пені за Договором оренди №4193-Н від 29 червня 2011 року в сумі 4432,75 грн., господарський суд визнав частково невірним наданий на підтвердження цієї вимоги розрахунок, оскільки позивачем неправильно зазначені періоди прострочення зобов'язання.

Так, у спірному Договорі сторони домовились, що орендна плата перераховується до державного бюджету та Балансоутримувачу щомісячно до 12 числа місяця, наступного за звітним (пункт 3.7. Договору).

В пункті 1.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 зазначено, що якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 Цивільного кодексу України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року).

Проаналізувавши вказану умову Договору та враховуючи вищевказані розяснення Пленуму Вищого господарського суду України, господарський суд Харківської області визначився, що останнім днем сплати орендної плати за Договором оренди №4193-Н від 29 червня 2011 року є 11 число місяця, наступного за звітним. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що позивачем нарахування пені здійснювалось за обраний період поступово із сукупних сум боргу, в той час, як нарахування пені повинно було здійснюватися по кожному платежу з орендної плати окремо.

Згідно зі статтею 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. При цьому у відповідності до частини пятої статті 254 Цивільного кодексу України, якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день.

За таких обставин, місцевий господарський суд, здійснивши власний розрахунок пені за спірним Договором оренди, який долучений ним до матеріалів справи (том 1 аркуш справи 54), і враховуючи те, що останній день сплати за квітень 2014 р., вересень 2014 р. грудень 2014 р., березень 2015 р., червень 2015 р., серпень 2015 р. припадає на вихідний день, визначився, що арифметично вірним є розмір пені в сумі 3566,80 грн., а тому вирішив, що позов в частині вимог по стягненню пені підлягає задоволенню лише частково і стягнув з відповідача на користь позивача 3566,80 грн. пені.

Поряд з цим, позивачем заявлено вимоги про розірвання укладеного Договору оренди та про зобовязання відповідача повернути орендоване майно на підставі акту приймання-передачі.

За результатами розгляду даної вимоги судом першої інстанції прийнято рішення про відмову в позові в цій частині, оскільки факт нездійснення відповідачем оплати грошових коштів по орендній платі за Договором протягом 3 місяців підряд з дня закінчення строку платежу не підтверджується матеріалами справи, а тому правові підстави для розірвання Договору оренди в даному випадку відсутні.

З огляду на те, що обов'язок орендаря щодо повернення орендованого майна внаслідок розірвання договору оренди є похідним, а судом першої інстанції було вирішено відмовити в задоволенні позовної вимоги щодо розірвання спірного Договору оренди, тому у позові в частині зобов'язання Орендаря повернути майно Орендодавцю також було відмовлено.

Колегія суддів апеляційної інстанції повністю погоджується із даними висновками місцевого господарського суду, оскільки під час вирішення даного спору, ним правильно встановлені усі обставини, що мають значення для справи, яким до того ж судом надана вірна юридична оцінка, норми права застосовані вірно, а доводи апеляційної скарги позивача не спростовують висновків суду по суті спору.

Надаючи власну правову кваліфікацію спірних правовідносин та правову оцінку обставин справи колегія суддів зазначає наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що між сторонами у справі виникли зобов'язання, які за своєю правовою природою є правовідносинами, що випливають із договору найму (оренди) державного майна, а тому врегульовуються Законом України "Про оренду державного та комунального майна", главою 58 Цивільного кодексу України та відповідними положеннями Господарського кодексу України.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі статтею 283 Господарського кодексу України одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Частиною першою статті 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" унормовано, що орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 759 Цивільного кодексу України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до пункту 3 статті 285 Господарського кодексу України та пункту 3 статті 18 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" (із змінами та доповненнями) орендар зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати орендну плату, а одностороння відмова від договору оренди в силу пункту 1 статті 291 Господарського кодексу України та пункту 1 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не допускається.

Згідно зі статтею 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Відповідно до вимог статей 525, 526, 629 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання за ним має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Як свідчать матеріали справи та підтверджується в ході апеляційного розгляду справи, відповідач має заборгованість по орендній платі перед позивачем у розмірі 47,20 грн. Доказів її сплати матеріали справи не містять, а тому господарський суд першої інстанції цілком обґрунтовано задовольнив вимогу позивача в цій частині про стягнення суми боргу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з пунктом 3 частини першої статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Укладений між сторонами Договір оренди передбачає, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або не в повному обсязі, підлягає стягненню до Державного бюджету та Балансоутримувачу у визначеному пунктом 3.6 співвідношенні, відповідно до чинного законодавства України, з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ на дату нарахування пені від суми заборгованості за кожний день прострочення, включаючи день оплати (пункт 3.7. Договору), а у разі якщо на дату сплати орендної плати заборгованість за нею становить загалом не менше ніж три місяці, орендар також сплачує штраф у розмірі 7% від суми заборгованості (пункт 3.8. Договору).

Оскільки відповідач свої зобов'язання за Договором оренди систематично належним чином не виконував, тому суд першої інстанції правомірно стягнув з відповідача 3566,80 грн. пені та 913,00 штрафу. Колегією суддів перевірено здійснений судом першої інстанції розрахунок пені та встановлено, що він є арифметично правильним. При цьому, відповідач даний розрахунок не спростував. Контрозрахунк в частині позовних вимог про стягнення суми пені та штрафу в матеріалах справи не міститься. Рішення місцевого господарського суду в зазначеній частині сторонами не оскаржується.

Втім, заявник апеляційної скарги наполягає, що оскільки відповідач не сплачував орендну плату впродовж трьох місяців, тому позивач має право вимагати розірвання договору оренди у судовому порядку та повернення орендованого майна Балансоутримувачу.

Згідно з частиною третьою статті 291 Господарського кодексу України договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

При цьому, повинні враховуватися приписи частини другої статті 651 Цивільного кодексу України, які є загальними для розірвання договору та які передбачають можливість розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом.

Статтею 782 Цивільного кодексу України передбачено спеціальний спосіб розірвання договору шляхом вчинення наймодавцем односторонньої відмови від нього, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд.

Правовий аналіз вищезазначених норм свідчить про те, що законодавець пов'язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Враховуючи те, що орендоване майно є державним, тому на спірні правовідносини поширюється також дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", згідно з частини третьої статті 26 якого, підставою для дострокового розірвання договору оренди за рішенням суду може бути невиконання сторонами своїх зобов'язань.

Однак, колегія суддів визначає, що зазначена норма застосовується з урахуванням наведених вище загальних положень Господарського кодексу України та Цивільного кодексу України.

Пунктом 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" від 29.05.2013 № 12 роз'яснено, що господарським судам слід встановлювати, протягом яких конкретно місяців і якого року орендар не вносив орендну плату, в якому розмірі, в тому числі протягом яких місяців орендар взагалі не вносив орендну плату або вносив частково. При цьому погашення орендарем заборгованості до або після подання позову орендодавцем не має правового значення для вирішення такого спору, оскільки законодавець пов'язує виникнення права орендодавця відмовитися від договору оренди саме з фактом не внесення орендної плати протягом трьох місяців підряд.

Ретельно дослідивши всі наявні в матеріалах справи документальні матеріали, якими підтверджується внесення відповідачем орендної плати за Договором оренди, колегією суддів встановлено, що на виконання своїх договірних зобов'язань відповідач хоча і не в повному обсязі, проте систематично сплачував орендні платежі згідно відповідних платіжних доручень.

Із наданого позивачем розрахунку заборгованості по орендній платі, зокрема за період з 01.01.2016 по 31.05.2016 (том 1 аркуш справи 20) вбачається, що відповідачем було перераховано позивачу орендну плату платіжним дорученням № 113 від 08.02.2016 на суму 3000,00 грн., платіжним дорученням № 125 від 31.03.2016 на суму 3000,00 грн. та платіжним дорученням № 139 від 01.06.2016 на суму 5000,00 грн.

Отже, факт того, що відповідачем не вносилась орендна плата протягом трьох місяців підряд в період з січня по травень 2016 року наявними у справі документами не підтверджується.

Відповідно до статті 785 Цивільного кодексу України наймодавець має право вимагати повернення речі у разі припинення договору найму.

За приписами частини другої статті 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються.

Статтею 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що у разі розірвання договору оренди орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Однак, враховуючи приписи частини третьої статті 291 Господарського кодексу України, частини другої статті 651, статей 782, 783 Цивільного кодексу України та частини третьої статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", та беручи до уваги те, що факт нездійснення оплати грошових коштів по орендній платі за Договором протягом 3 місяців підряд з дня закінчення строку платежу, позивач належними та допустимими доказами не підтвердив, колегія суддів дійшла висновку, що правові підстави для розірвання спірного договору оренди, а отже і для повернення орендованого майна Балансоутримувачу (третій особі у справі) в даному спірному випадку відсутні.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (частина перша статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

У відповідності до частини першої статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно з частиною першою статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Із наявних у матеріалах справи доказів в їх сукупності вбачається, що позивачем не доведено наявність правових підстав для розірвання спірного Договору оренди та зобовязання відповідача повернути орендоване державне майно, а тому у задоволенні позовних вимог були правомірно та правильно відмовлено господарським судом першої інстанції.

Доводи позивача, з яких подана апеляційна скарга, не спростовують правильних висновків місцевого господарського суду, які викладені в оскаржуваному рішенні, а тому скарга задоволенню не підлягає.

Позивач жодним чином не спростував обставин, на які посилається відповідач в обґрунтування своїх заперечень проти позовних вимог.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що у справі, яка розглядається, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права та не припустився порушень норм процесуального права, якими закріплено та визначено обовязковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, з яких суд виходить при вирішенні даної справи. Наслідком виконання зазначених процесуальних дій є прийняття господарським судом Харківської області цілком законного та обґрунтованого рішення у даній справі, через що правові підстави для його скасування у суду апеляційної інстанції відсутні.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу позивача залишено колегією суддів апеляційної інстанції без задоволення, тому витрати по сплаті судового збору в порядку статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на скаржника. Оскільки ухвалою апеляційного господарського суду від 12.08.2016 скаржнику за його клопотанням було відстрочено сплату судового збору до ухвалення судом апеляційної інстанції судового рішення у даній справі та зобовязано позивача надати суду докази сплати судового збору в розмірі 3031,60 грн. за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Харківської області від 02.08.2016 по справі № 922/2155/16, але такі докази скаржником не надані, в звязку з чим колегія суддів вважає за необхідне стягнути зі скаржника судовий збір за розгляд даної апеляційної скарги в доход Державного бюджету України при винесенні даної постанови.

На підставі викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 49, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтями 105, 110 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.08.2016 у справі № 922/2155/16 залишити без змін.

Стягнути з Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області (61024, м. Харків, вул. Гуданова, 18, ) в доход Державного бюджету України (Отримувач коштів: УДКСУ у Дзержинському р-ні м. Харкова Харківської області; Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37999654; Банк отримувача: ГУДКСУ у Харківській області; Код банку отримувача (МФО): 851011; Рахунок отримувача: 2003; Код класифікації доходів бюджету: 22030101) судовий збір в розмірі 3031,60 грн. за розгляд апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Істоміна О.А.