ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2016 р.Справа № 922/2601/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Ємельянової О.О.

при секретарі судового засідання Малихіній М.П.

розглянувши справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Харків
до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, м. Харків
простягнення коштів
за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 (дов. № б/н від 10.09.2014 року);

від відповідача: ОСОБА_4 (договір).

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернувся до господарського суду Харківської області із позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (відповідач) про стягнення коштів у розмірі 39 194,10 грн. (із урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) з яких: 35 525,05 грн. сума основного боргу із урахування індексу інфляції, 2 383,34 грн. - сума пені, 1 285, 71 грн. - 3 проценти річних та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки з відстрочкою терміну оплати № 281113-130 від 28.11.2013 року у частині повного та своєчасного розрахунку.

У межах строків визначених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи неодноразово відкладався.

У судовому засіданні 03.10.2016 року оголошено перерву до 05.10.2016 року.

03.10.2016 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 32437 про призначення судової почеркознавчої експертизи, у якому просить суд призначити судову почеркознавчу експертизу, проведення якої доручити експертам Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. Бокаріуса М.С. На вирішення експертів просить поставити питання:

- чи виконаний підпис від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 у видатковій накладній № 972193 від 20.10.2014 року самим ОСОБА_2 чи іншою особою?.

03.10.2016 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 32439 про долучення документів до матеріалів вправи.

04.10.2016 року позивач через канцелярію суду надав заяву вх. № 32622 у якій просить суд процесуальні документи суду направляти на адресу представника, а саме: АДРЕСА_2.

04.10.2016 року позивач через канцелярію суду надав заперечення вх. № 32624 на клопотання про призначення почеркознавчої експертизи у якому зазначає, що відповідач несе повну відповідальність за законність використання його печатки, зокрема, при нанесенні відбитків на видаткові накладні та відсутність доказів втрати печатки, а тому за твердженнями позивача, отримання товару покупцем підтверджено окрім його підпису ще й відбитком печатки покупця, що є допустимим доказом отримання товару покупцем. У зв'язку із чим просить суд відмовити у задоволенні клопотання представника відповідача, як безпідставного та такого, що ґрунтується на припущеннях.

05.10.2016 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 32802, у якому просить суд, застосувати строк позовної давності до вимог позивача в частині стягнення пені.

05.10.2016 року позивач через канцелярію суду надав заяву вх. № 32804, у якій просить суд, вважати в розрахунку 3 процентів річних суму за якою нараховується 3 проценти річних 7 522, 68 грн. та 13 578, 00 грн. суми на які відвантажено товар за видатковими накладними, у зв'язку із допущенням технічної помилки.

05.10.2016 року відповідач через канцелярію суду надав клопотання вх. № 32805 про призначення експертизи у якому просить суд призначити судову криміналістичну експертизу документів, проведення якої доручити експертам Харківського науково - дослідного інституту судових експертиз імені Засл. проф. Бокаріуса М.С. На вирішення експертів просить поставити наступне питання:

- чи належить відбиток печатки від імені фізичної особи-підприємця ОСОБА_6 на видатковій накладній № 972193 від 20.10.2014 року зразку відбитку печатки фізичної особи-підприємця ОСОБА_6.

Судом задоволено заяву позивача щодо направлення процесуальних документів на адресу представника.

Судом задоволено заяву вх. № 32804 позивача від 05.10.2016 року, щодо допущенням технічної помилки при розрахунку та подальший розгляд справи ведеться із її урахуванням.

Вирішуючи клопотання вх. № 32437 та вх. № 32805 відповідача про призначення експертиз суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 1 статті 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" визначено, що відповідно до статті 1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Відповідно до пункту 5 цієї постанови Пленуму питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Згідно з пунктом 12 цієї ж постанови недотримання порядку призначення та проведення судової експертизи має наслідком затягування судового процесу і призводить до порушення вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку.

Пунктом 1 частини 2 статті 79 Господарського процесуального кодексу України передбачено право господарського суду зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадку призначення господарським судом судової експертизи.

Однак, таке право господарського суду має реалізуватись лише у разі дійсної потреби.

В обґрунтування наданого клопотання вх. № 32437 відповідач зазначає, що у видатковій накладні відомості не відповідають дійсності. Товарно-матеріальні цінності відповідач не отримував і видаткову накладну не підписував. Підпис в зазначеній видатковій накладній йому не належить. Також зазначає, що видаткова накладна № 972193 від 20.10.2014 року в обов'язковому порядку повинна містити особисті підписи сторін правочину. Скріплення підпису печаткою не є обов'язковим з точки зору законодавства, не є беззаперечним підтвердженням достовірності здійснення правочину, а договір № 281113-130 від 28.11.2013 року обов'язок скріплення підпису печаткою не передбачено.

Вирішуючи питання про необхідність призначення експертизи, суд виходив з того, чи мають значення для справи обставини, встановлення яких можна здійснити судовою експертизою, та чи може сторона іншими засобами доказування підтвердити ці обставини.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вищезазначені клопотання відповідача є необґрунтованим, не підтвердженим відповідними доказами, а також ґрунтуються неправильному тлумаченні норм законодавства та їх розумінні, спростовуються матеріалами справи та викладеними вище нормами, у зв'язку із чим суд відмовляє в їх задоволенні.

Також суд, враховуючи вищевикладене в сукупності та з огляду на те, що усі заявлені клопотання представника відповідача були фактично направленні на затягування судового процесу, враховуючи повну необґрунтованість зазначених клопотань, які фактично є спробою представника відповідача затягнути вирішення даного спору та є зловживанням останнім своїми процесуальними правами що суперечить зокрема вимогам статті 22 Господарського процесуального кодексу України, оскільки сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повару до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, а також подача позивачем вищезазначених клопотань спрямованих на штучне затягування судового процесу, що суперечить, зокрема, вимогам статті 6 Конвенції про захист праві людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, стосовно права кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку.

Присутній у судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд позов задовольнити.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти задоволення позову заперечував, вважає його необґрунтованим та безпідставним. Також просив суд задовольнити завяу про застосування строку позовної давності щодо стягнення пені.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР), кожній особі гарантовано право на справедливий і відкритий розгляд при визначенні її громадських прав і обов'язків впродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, створеним відповідно до закону.

Згідно з частиною 2 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Якщо подані сторонами та іншими учасниками судового процесу докази є недостатніми, господарський суд може за їх клопотанням чи за власною ініціативою витребувати в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього письмові і речові докази, інші матеріали (пункт 3, 4, 6, 8 і 11 статті 65 ГПК України), притому не лише від учасників судового процесу, а й від інших підприємств, установ, організацій, державних органів.

При цьому, суд має створити належні умови всім учасникам судового процесу для виконання ними вказаного обов'язку по доведенню своєї правової позиції.

Згідно частини 3 статті 22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Так, наявні в матеріалах справи ухвали суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи свідчать, що судом було створено всім учасникам судового процесу належні умови для доведення останніми своїх правових позицій, надання ними доказів, які, на їх думку, є достатніми для обґрунтування своїх вимог та заперечень. Окрім того, судом було вжито всіх заходів, в межах визначених чинним законодавством повноважень, щодо всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи, витребувано в порядку підготовки справи до розгляду необхідні для цього докази.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Згідно із статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 05.10.2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача та відповідача, всебічно та повно дослідивши надані докази і таким чином з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені позовні вимоги, судом встановлено наступне.

Як зазначає позивач, 28.11.2013 року між Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (далі-позивач, постачальник) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_6 (далі-відповідач, покупець) було укладено договір поставки з відстроченням терміну оплати № 281113-130 (т. 1, а.с. 9-10).

Відповідно до пункту 10.1. договору, сторони погодили, що договір діє до 31.12.2013 року включно, але у всякому випадку до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором.

У зв'язку із закінченням строку дії договору, якщо сторони продовжують виконувати його умови, договір вважається подовженим на рік, але кожна із сторін має право припинити дію, письмову попередивши про це не пізніше за 30 календарних днів до бажаної дати розірвання договору (пункт 10.2. договору).

Згідно пункту 1.1. договору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, продавець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується прийняти т своєчасно оплатити товар (партію товару) згідно з умовами цього договору.

Відповідно до пункту 1.2. договору сторони визначили, що предметом поставки є товар (партія товару) найменування, асортимент та кількість якого вказується у видатково - прибутковій накладній, що є невід'ємною частиною договору.

Ціна на товар, що постачається постачальником, визначаються у видатково-прибутковій накладній (пункт 6.1. договору).

Пунктом 7.1. договору, сторони погодили, що сплата за товар відбувається шляхом здійснення оплати за товар у термін не пізніше 30 календарних днів з дати поставки товару постачальником.

За твердженням позивача, було здійснено поставку товару на загальну суму у розмірі 21 100, 68 грн. у відповідності до видатковимх накладнимх (т. 1, а.с. 11-12):

- № 784303 від 28.11.2013 року на суму 7 522, 68 грн.;

- № 972193 від 20.10.2014 року на суму 13 578, 00 грн. які скріплені підписами та печаткою сторін. Крім того, відповідач не спростував той факт, що він не отримував товар.

Доказів розірвання договору поставки з відстрочкою терміну оплати № 281113-130 від 28.11.2013 року сторонами до суду не надано.

Оскільки, відповідач своїх зобов`язань за договором належним чином не виконав, вартість поставленого товару не оплатив, на підставі чого, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, яка склала 21 100, 68 грн., що й стало підставою для звернення останнього до суду.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, суд виходить із наступного.

Відповідно до статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності до статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 Господарського кодексу України).

Відповідно до частини 7 статті 179 Господарського кодексу України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 Цивільного кодексу України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно статі 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України із урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно із статтею 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не припустив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене, беручи до уваги те, що відповідачем в порушення умов договору поставки з відстрочкою терміну оплати № 281113-130 від 28.11.2013 року, не сплачено у повному обсязі вартість отриманого товару, у відповідача перед позивачем наявна заборгованість за отриманий товар у розмірі 21 100, 68грн.

З огляду на наведене, позовні вимоги позивача про стягнення із відповідача заборгованості за отриманий товар у розмірі 21 100, 68 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

У зв'язку із неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором позивачем було нараховано відповідачу 3 проценти річних у розмірі 1 285, 71 грн., інфляційні втрати у розмірі 14 424, 37 грн. та 2 382, 34 грн. - суми пені відповідно до наданого розрахунку (т. 1, а.с. 83-85).

Щодо стягнення із відповідача нарахованих позивачем 3 процентів річних у розмірі 1 285, 71 грн. за період з

- 29.12.2013 року по 31.07.2016 року на суму боргу 7 522, 68 грн. нараховано 584,91 грн.;

- 21.11.2014 року по 31.07.2016 року на суму боргу у розмірі 13 578, 00 грн. нараховано 690, 80 грн., суд зазначає наступне.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перевірку нарахування позивачем відповідачу 3% річних у сумі - 1 285, 71 грн. за вищезазначений період та встановлено, що відповідні нарахування здійснені не вірно.

Судом здійснено перерахунок 3 відсотків річних у системі законодавство та встановлено, що сума яка підлягає до задоволення за вище заявлений період становить 1 275, 71 грн.

В решті нарахованих 3 відсотків річних у розмірі 10,00 грн. відмовити як безпідставно нарахованих.

Щодо нарахованих позивачем інфляційних втрат у розмірі 14 424, 37 грн. за період з:

- січня 2014 року по липень 2016 року на суму боргу 7 522, 68 грн. нараховано 6 589, 87 грн.;

- листопада 2014 року по липень 2016 року на суму боргу 13 578, 00 грн. нараховано 7 834, 50 грн., суд керується наступним.

Відповідно до пункту 2.1. інформаційного листа ВГСУ 17.07.2012 року № 01-06/928/2012, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Перевіривши правильність нарахування інфляційних втрат, суд дійшов висновку що позивачем при розрахунку інфляційних втрат допущено помилку, а саме щодо періоду нарахування інфляційних втрат, то він не відповідає вимогам статті 625 Цивільного кодексу України.

Судом здійснено перерахунок інфляційних втрат у системі законодавство та встановлено що сума яка підлягає до задоволення за вище заявлений період становить 14 027, 17 грн.

В решті нарахованих інфляційних втрат у розмірі 397,20 грн. відмовити як безпідставно нарахованих.

Щодо стягнення із відповідача, нарахованих позивачем 2 383, 34 грн. - пені за період з:

- 29.12.2013 року по 27.06.2014 року на суму боргу 7 522, 68 грн. нараховано 487, 63 грн.;

- 21.10.2014 року по 20.04.2015 року на суму боргу 13 578, 00 грн. нараховано 2 383, 34 грн., суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно із частиною 1 статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до пункту 8.3. договору, у разі прострочення покупцем оплати за поставлену партію товару менше ніж на 5 календарних днів. покупець зобов'язаний сплатити пеню у розмірі 1 % за кожен день прострочення від неоплаченої вартості партії товару, однак не більше подвійної облікової ставки НБУ. .

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені у сумі 2 383, 34 грн. за вищезазначений період, судом встановлено, що наданий позивачем розрахунок відповідає вимогам чинного законодавства, та відносинам, що склалися між сторонами.

05.10.2016 року відповідачем заявлено клопотання вх. № 32802 про застосування строку позовної давності до вимог позивача в частині стягнення пені.

Вирішуючи клопотання відповідача суд виходить з наступного.

Нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано (частина 6 стаття 232 Господарського кодексу України)

За вимогами частини 2 статті 258 Цивільного кодексу при стягненні неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Частиною 3 статті 267 Цивільного кодексу України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Також частиною 4 цієж статті зазначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В частина 5 статті 267 Цивільного кодексу України визначено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 29.05.2013 року № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", за загальним правилом період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не може перевищувати один рік (пункт 1 частини 2 статті 258 Цивільного кодексу України). При цьому виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до статті 253 Цивільного кодексу України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Обов'язок учасника господарських відносин сплатити неустойку, штраф, пеню у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання, передбачено статтею 230 господарського кодексу України.

Положеннями зазначеної статті передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Як вбачається із умов: договору поставки з відстрочкою терміну оплати № 281113-130 від 28.11.2013 року відповідач мав здійснювати розрахунки до:

- за видатковою накладною № 784303 від 28.11.2013 року до 28.11.2013 року;

- за видатковою накладною № 972193 від 20.10.2014 року.

За таких обставин, перебіг строку позовної давності щодо стягнення заявленої позивачем пені у розмірі 2 383, 34 грн.:

- за видатковою накладною № 784303 від 28.11.2013 року розпочався з 28.06.2014 року та закінчився 28.06.2015 року;

- за видатковою накладною № 972193 від 20.10.2014 року розпочався 20.05.2015 року та закінчився 20.05.2016 року.

З огляду на те, що позов подано до суду 03.08.2016 року (т. 1, а.с. 4-6), а позовна давність (один рік) щодо вищезазначених вимог спливає 28.06.2015 року та 20.05.2016 року, позивачем заявлено вимоги щодо стягнення із відповідача суми пені поза межами строку позовної давності.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення заяви відповідача вх. № 32802 та про відмову в частині позову щодо стягнення із відповідача пені у розмірі 2 383, 34 грн., у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності у відповідності до статті 257 Цивільного кодексу України та поданням відповідачем до прийняття рішення у справі відповідної заяви щодо застосування строків позовної давності щодо вимог позивача про стягнення пені.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому, суд бере до уваги, що у пункті 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 року, зазначено, що якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку із чим судові витрати у даній справі покладаються на відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог у розмірі 1 279, 89 грн.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (61118, АДРЕСА_1, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_3, ідентифікаційний код НОМЕР_2) суму у розмірі 36 403, 56 грн. (з яких: 21 100,68 грн. - сума основного боргу, 1 275,71 грн. - 3 проценти річних, 14 027, 17 грн. - інфляційні втрати) та судовий збір у розмірі 1 279, 89 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення 3 процентів річних у розмірі 10,00 грн., грн., інфляційних втрат у розмірі 397,20 грн., пені у розмірі 2 383,34 грн. в задоволенні позову відмовити.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.10.2016 р.

Суддя О.О. Ємельянова