РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/13212/16 04.10.16 р.

За позовом Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового

фонду Шевченківського району м.Києва"

до Приватного підприємства "Бонвояж"

про визнання договору недійсним,

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Савченко В.І. за довіреністю № 133-юр від 26.07.2016 р.;

Стукалова Г.В. за довіреністю № 36/вих. від 11.01.2016 р.;

від відповідача: Шилова К.В. адвокат св.. №3372/10 від 19.07.2007 р.;

Шовкопляс В.Г. за довіреністю № б/н від 08.02.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Приватного підприємства "Бонвояж" про визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 21.07.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 10.08.2016 р.

04.08.2016 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив.

09.08.2016 р. через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про долучення документів.

У судовому засіданні 10.08.2016 р. представник відповідача подала клопотання про продовження строку вирішення спору у справі на 15 днів.

Ухвалою суду від 10.08.2016 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів.

У судовому засіданні 10.08.2016 р. оголошувалась перерва до 21.09.2016 р.

21.09.2016 р. від позивача надійшли пояснення по справі.

У судовому засіданні 21.09.2016 р. по справі оголошувалась перерва до 27.09.2016 р.

У судовому засіданні 27.09.2016р. представник позивача подала клопотання про витребування документів та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 27.09.2016р представник відповідача подала клопотання про витребування документів та клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Ухвалою суду від 27.09.2016 року розгляд справи відкладено на 04.10.2016 р.

У судовому засіданні 04.10.2016 р. представник позивача подала клопотання про долучення документів до матеріалів справи; позов підтримала в повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 04.10.2016 р. подала клопотання про долучення документів до матеріалів справи, проти позову заперечила.

У судовому засіданні 04.10.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

01.02.2015 р. відповідно до рішення Київської міської ради від 09 жовтня 2014 року № 270/270 «Про удосконалення структури управління житлово-комунальним господарством міста Києва» комунальне підприємство «Керуюча дирекція Шевченківського району» перейменовано в Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва».

На підставі п. 4.4. розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві», додатку 3 до розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 31.01.2011 № 121 «Про реалізацію районними в місті Києві державними адміністраціями окремих повноважень», розпорядженням Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 «Про закріплення майна за Комунальним підприємством «Керуюча дирекція», комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» є балансоутримувачем комунальної власності в частині переданого йому у господарське відання.

19.12.2014 р. між КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (позивач, Абонент) та приватним підприємством «Бонвояж» (відповідач, Енергопостачальна організація) укладено Договір про постачання теплової енергії № ТЕ/20/10-14 (надалі - Договір).

За умовами зазначеного договору ПП «Бонвояж» взяло на себе зобов'язання постачати КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (Абоненту) теплову енергію у гарячій воді згідно Додатку №4 Договору, а Абонент зобов'язався оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами та у строк, передбачений Договором.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, зазначає про недійсність спірного Договору, з огляду на наступне.

26.04.2014 р. набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення розрахунків за енергоносії», яким було внесено зміни до Закону України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до ч. 4 ст. 19 вказаного Закону, виконавцем послуг з централізованого опалення та послуг з централізованого постачання гарячої води для об'єктів усіх форм власності є суб'єкт господарювання з постачання теплової енергії (теплопостачальна організація).

За приписами ст. 29 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», балансоутримувачеві або уповноваженій ним особі надано право укладання з власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем договорів на надання житлово-комунальних послуг, за виключенням послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем). Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем) у багатоквартирному будинку укладається між власником квартири, орендарем чи квартиронаймачем та виконавцями цих послуг.

Положеннями ст. 26 Закону визначено, що Договір на надання послуг з централізованого опалення, послуг з централізованого постачання холодної води, послуг з централізованого постачання гарячої води, послуг з водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), що укладається виконавцем із споживачем - фізичною особою, яка не є суб'єктом господарювання, є договором приєднання.

Як зазначає позивач, відповідачем проігноровано приписи вказаних нормативно-правових актів та змушено позивача укласти Договір про постачання теплової енергії № ТЕ/20/10-14 від 19 грудня 2014.

Також, позивач зазначає, що надання КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» статусу «абонента» за умовами Договору про постачання теплової енергії № ТЕ/20/10- 14 від 19 грудня 2014 року не відповідає змісту ЗУ «Про житлово-комунальні послуги» та Закону України «Про теплопостачання», за якими постачання теплової відбувається саме споживачам на підставі договору.

Крім того, позивач зазначає, що спірний Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що оспорюваний договір повністю відповідає положенням чинного законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Дослідивши забрані у матеріалах справи документи, суд встановив, що належними і допустимими доказами не підтверджено перебування на балансі відповідача внутрішньо будинкових мереж, засобів обліку та теплових пунктів, на яких виробляються житлово-комунальні послуги, відтак, доводи про отримання відповідачем статусу виконавця із надання таких послуг являються непідтвердженими. Більш того, суд зазначає, що положеннями чинного законодавства не заборонено укладання договорів на постачання теплової енергії безпосередньо не споживачам такої енергії, а балансоутримувачу відповідних житлових будинків.

Доводи позивача про те, спірний Договір не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, не заслуговують на увагу та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, зокрема, Актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) за Договором.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За правилами ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про те, що зміст оспорюваного договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, спростованими відповідачем та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 49 ГПК України збір покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Комунального підприємства "Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва" до Приватного підприємства "Бонвояж" про визнання договору недійсним.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 07.10.2016 р.

Суддя Н.І. Зеленіна