РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2016Справа №910/14369/16

За позовом LACTOPUR INC

До Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ»

про стягнення 236 400 дол.США, що еквівалентно 5 864 865,57 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: Вініченко М.В. - по дов.

від відповідача: Талащенко В.Є. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

LACTOPUR INC звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» про стягнення 312 000 дол.США, що еквівалентно 7 740 431,71 грн.

Ухвалою від 08.08.2016р. було порушено провадження по справі №910/14369/16 та призначено її розгляд на 29.08.2016р.

Представником позивача 11.08.2016р. через відділ діловодства суду подано заяву про забезпечення позову, а в судовому засіданні представником надано усні пояснення, відповідно до яких заяву підтримано в повному обсязі.

Представник відповідача проти задоволення заяви позивача про забезпечення позову надав заперечення.

29.08.2016р. позивачем було подано суду письмове підтвердження відсутності аналогічного спору та клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представником відповідача 29.08.2016р. через відділ діловодства господарського суду подано заяву про залишення позову без розгляду, а судовому засіданні підтримано означену заяву.

Представником позивача проти задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» про залишення позову без розгляду надано заперечення.

Розгляд заяви відповідача відкладено судом на наступне судове засідання.

За приписами ст.77 Господарського процесуального кодексу України господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, в тому числі, є: нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; неподання витребуваних доказів; необхідність витребування нових доказів.

Про відкладення розгляду справи виноситься ухвала, в якій вказуються час і місце проведення наступного засідання.

У зв'язку з необхідністю витребування нових доказів, ухвалою від 29.08.2016р. розгляд справи було відкладено на 05.09.2016р.

Представником позивача 02.09.2016р. та 05.09.2016р. через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Представником відповідача 02.09.2016р. через відділ діловодства суду було подано письмові заперечення проти раніше поданої заяви про забезпечення позову шляхом накладення арешту на майно та грошові кошти відповідача, а у судовому засіданні представник відповідача надав усні пояснення, відповідно до яких проти задоволення заяви про забезпечення позову заперечив. Судом було розглянуто заяву позивача про забезпечення позову та відмовлено в її задоволенні. При цьому, суд виходив з наступного.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє було залишене судом без задоволення.

05.09.2016р. відповідачем було подано клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом розглянуто та задоволено.

У судовому засіданні 05.09.2016р. судом також було відмовлено в задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» про залишення позову без розгляду. При цьому, суд виходив з наступного.

У п.4.8 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» вказано, що залишення позову без розгляду - це форма закінчення розгляду господарським судом справи без прийняття рішення суду в зв'язку з виявленням обставин, які перешкоджають розглядові справи, але можуть бути усунуті в майбутньому.

Підстави залишення позову без розгляду наведено у ст.81 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 1 ч.1 ст.81 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд залишає позов без розгляду, якщо позовну заяву підписано особою, яка не має права підписувати її, або особою, посадове становище якої не вказано.

Обґрунтовуючи клопотання про залишення позову без розгляду Товариство з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» посилалось на те, що позовну заяву від імені LACTOPUR INC підписано представником заявника ОСОБА_3 на підставі довіреності, виданої LACTOPUR INC 06.05.2016р. При цьому, відповідачем наголошено, що вказана довіреність не може бути прийнята судом в якості підтвердження повноважень представника позивача з огляду на те, що остання не пройшла процедуру легалізації.

Наразі, зазначені твердження відповідача суд до уваги не приймає, з огляду на наступне.

Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов'язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок визначається Законом України «Про міжнародне приватне право».

Згідно ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Проте, у даному випадку норми ст.13 Закону України «Про міжнародне приватне право» не можуть бути застосовані до відносин представництва за довіреністю, виданою LACTOPUR INC 06.05.2016р., оскільки фактично означена довіреність видана не уповноваженим органом іноземної держави, а суб'єктом господарювання, що створений та зареєстрований згідно законодавства Канади.

Тобто, у даному випадку, посилання відповідача на припис Закону України «Про міжнародне приватне право» є необґрунтованими, а твердження щодо необхідності легалізації - безпідставними, оскільки фактично чинним законодавством не ставиться вимог щодо обов'язкового проходження легалізації документів, які складені юридичними особами - нерезидентами.

До того ж, посилання Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» на Консульський статут України суд до уваги також до уваги не приймає, оскільки ст.54 останнього визначено, що консул легалізує документи і акти, складені за участю властей консульського округу, або такі, що виходять від цих властей, тоді, як довіреність, видана LACTOPUR INC 06.05.2016р., таким документом не є.

Отже, з огляду на наведене у сукупності, у суду відсутні підстави для ставлення під сумнів повноважень ОСОБА_3 на підписання позовної заяви від імені LACTOPUR INC.

Таким чином, приймаючи до уваги вищевказане, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» про залишення позову без розгляду було залишено судом без задоволення.

Згідно приписів ст.77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 05.09.2016р. було оголошено перерву до 26.09.2016р.

20.09.2016р. представником позивача через канцелярію Господарського суду міста Києва подано письмові пояснення по справі.

У судовому засіданні 26.09.2016р. відповідачем було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Позивачем 26.09.2016р. подано заяву про зменшення позовних вимог, в якій заявник просив стягнути з відповідача попередню оплату в сумі 185 400 дол.США, суму втраченого прибутку (упущена вигода) в розмірі 8000 дол.США, збитки в розмірі 43 000 дол.США.

У відповідності до ст.22 Господарського процесуального кодексу України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Враховуючи, що заява позивача відповідає приписам ст.22 Господарського процесуального кодексу України, остання прийнята господарським судом до уваги під час розгляду справи та судом розглядаються остаточні позовні вимоги, викладені в останній.

Одночасно, відповідачем подано клопотання про встановлення змісту норм права Канади, про призначення судової почеркознавчої експертизи, витребування доказів та про встановлення змісту норм права Канади, про відкладення розгляду справи.

Клопотання відповідача про встановлення змісту норм права Канади та витребування доказів були розглянуті та залишені судом без задоволення як необґрунтовані та безпідставні.

Заява відповідача про призначення по справі почеркознавчої експертизи з метою встановлення дійсності підпису директора позивача, що міститься у довіреності від 06.05.2016р. також була залишена судом без задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Згідно із положеннями ст.1 Закону України «Про судову експертизу» судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

За змістом п.5 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи» питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Як зазначено в листі №01-8/2651 від 27.11.2006р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання призначення судових експертиз» судова експертиза повинна призначатися лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Аналогічні за змістом положення містить ч.2 п.2 Постанови №4 від 23.03.2012р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики призначення судової експертизи».

Наразі, суд зазначає, що LACTOPUR INC сумнівів щодо справжності підпису керівника у довіреності від 06.05.2016р. не висловлено.

При цьому, задоволення клопотання відповідача та призначення по розглядуваній справі експертизи фактично могло призвести до затягування строків вирішення спору, а отже, і може спричинити порушення інтересів заявника.

Крім того, в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Таким чином, враховуючи наведене вище, за висновками суду, відсутні необхідність та достатні підстави для призначення судової експертизи по справі №910/14369/16.

Клопотання відповідача про відкладення розгляду справи було залишено судом без задоволення виходячи з наступного.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Обґрунтовуючи заявлене клопотання відповідач посилався на необхідність підготування відзиву на позов та підтверджуючих документів до нього.

Наразі, суд зауважує, що у п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Розгляд справи №910/14369/16 здійснюється судом з 05.08.2016р., а отже, у відповідача було більш ніж достатньо часу для висловлення своєї правової позиції по суті спору.

До того ж, судом прийнято до уваги, що 26.09.2016р. Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» було подано відзив на позовну заяву LACTOPUR INC, а представником відповідача у судових засіданнях також неодноразово надавались пояснення по суті справи.

З огляду на наведене, клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» було залишено судом без задоволення.

У судовому засіданні 26.09.2016р. представником позивача було підтримано позов з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог.

Представник відповідача під час розгляду справи 26.09.2016р. проти задоволення позову надав заперечення.

В судовому засіданні 26.09.2016 р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши всі представлені докази, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

06.03.2015р. між LACTOPUR INC (покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» (продавець) було укладено контракт №19/15, відповідно до п.1 якого продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукти харчування виробництва України.

За умовами п.1.2 контракту №19/15 від 06.03.2015р. поставка товару здійснюється окремими партіями згідно додаткових угод/специфікацій, що є невід'ємною частиною договору.

Асортимент, кількість, ціна кожної партії товару, що поставляється за контрактом, умови та строки поставки, умови та строки оплати визначаються у конкретній специфікації, що погоджена та підписана сторонами (п.1.3 контракту №19/15 від 06.03.2015р.).

Відповідно до п.1.4 контракту №19/15 від 06.03.2015р. валютою договору за погодженням сторін є долар США.

Загальна ціна контракту визначається як загальна вартість всіх поставок за даним контрактом та орієнтовно складає 5 000 000 доларів США. Загальна ціна контракту може змінюватись за письмовим погодженням сторін (п.1.4 контракту №19/15 від 06.03.2015р.).

У п.2.4 контракту №19/15 від 06.03.2015р зазначено, що товар має бути поставлений покупцю у відповідності до затвердженої специфікації на умовах CIF - Міжнародний порт Мерсин, Турція, після отримання 100% суми авансу (попередньої оплати).

Згідно п.2.4 вказаного контракту право власності на товар, а також ризики втрати чи пошкодження товару переходять від продавця покупцю в момент відвантаження товару.

Пунктом 2.5 контракту №19/15 від 06.03.2015р. визначено, що поставка товару може здійснюватись окремими партіями автомобільним та/або залізничним та/або морським, та/або змішаним транспортом. Поставка кожної партії товару здійснюється у строки, визначені у конкретній специфікації, що погоджена сторонами.

Оплата кожної партії товару здійснюється на умовах авансу (100% попередньої оплати) не пізніше трьох календарних днів до моменту відвантаження партії товару з заводу-виробника. Ціна товару обумовлюється та встановлюється окремо для кожної партії товару в специфікаціях, що є невід'ємною частиною контракту (п.п.4.2, 5.1 контракту №19/15 від 06.03.2015р.).

Контракт вступає в силу з моменту його укладання та діє до 31.12.2016р., а в частині взаєморозрахунків - до повного завершення. Датою укладання контракту є дата його підписання уповноваженими представниками сторін і скріплення печатками сторін, наведена у правому верхньому куті на першій сторінці контракту під його найменуванням (п.10.7 контракту №19/15 від 06.03.2015р.).

Наразі, судом прийнято до уваги, що ст.5 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено принцип автономії волі.

Зокрема, вказаною статтею визначено, що у випадках, передбачених законом, учасники (учасник) правовідносин можуть самостійно здійснювати вибір права, що підлягає застосуванню до змісту правових відносин. Вибір права згідно з частиною першою цієї статті має бути явно вираженим або прямо випливати з дій сторін правочину, умов правочину чи обставин справи, які розглядаються в їх сукупності, якщо інше не передбачено законом. Вибір права щодо окремих частин правочину повинен бути явно вираженим.

Сторонами у п.9.2 контракту визначено, що останній регулюється матеріальним правом України.

Отже, приймаючи до уваги наведене вище, суд дійшов висновку, що до правовідносин, які виникли з контракту №19/15 від 06.03.2015р., підлягає застосуванню законодавство України.

З огляду на встановлений ст.204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги контракт №19/15 від 06.03.2015р. як належну підставу, у розумінні норм ст.11 названого Кодексу України, для виникнення у сторін взаємних цивільних прав та обов'язків з поставки товару.

Як свідчать матеріали справи, в межах контракту №19/15 від 06.03.2015р. контрагентами було складено та підписано наступні специфікації: №1 від 06.03.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Лозовський молочний завод» на суму 78 500 дол. США; №2 від 28.04.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномолпром» вартістю 72 210 дол.США; №3 від 05.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномолпром» на загальну суму 61 250 дол.США; №4 від 27.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномолпром» на загальну суму 62 250 дол.США; №5 від 27.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномолпром» на загальну суму 65 250 дол.США; №6 від 27.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномолпром» на загальну суму 65 250 дол.США; №7 від 27.08.2015р. на поставку масла кисловершкового екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005, виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномолпром» на загальну суму 65 250 дол.США.

З метою забезпечення отримання попередньої оплати товару, визначеного у наведених специфікаціях, продавцем було виставлено наступні рахунки-фактури №1 від 06.03.2015р., №2 від 28.04.2015р., №3 від 05.08.2015р., №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р., №7 від 27.08.2015р. У вказаних рахунках-фактурах було визначено дату відвантаження 2015р.

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що на виконання умов контракту №19/15 від 06.03.2015р. LACTOPUR INC було перераховано, а Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» прийнято попередню оплату за наведеними вище специфікаціями. При цьому, судом прийнято до уваги, що факт належного виконання покупцем своїх обов'язків з попередньої оплати продукції було підтверджено відповідачем протягом розгляду справи у судових засіданнях. Означені обставини також підтверджуються представленими суду довідками про банківські перекази LACTOPUR INC.

Наразі, судом прийнято до уваги, що відповідно до умов п.2.1 контракту №19/15 від 06.03.2015р товар має бути поставлений покупцю у відповідності до затвердженої специфікації на умовах CIF - Міжнародний порт Мерсин, Турція, після отримання 100% суми авансу (попередньої оплати). Наведені умови поставки також визначена у специфікаціях до контракту №19/15 від 06.03.2015р.

Відповідно до Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати (редакція 2010 року) термін CIF «вартість, страхування та фрахт» передбачає, що продавець, є таким, що виконав зобов'язання, коли товар перейшов через поручні судна в порту відвантаження.

Твердження відповідача про те, що зазначення дати відвантаження товару у 2015р. не може бути ототожнено з строком поставки товару, суд до уваги не приймає, оскільки умовами спірного контракту визначено, що право власності на товар, а також ризики втрати чи пошкодження товару переходять від продавця покупцю в момент відвантаження товару.

Одночасно, ст.664 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо з договору купівлі-продажу не випливає обов'язок продавця доставити товар або передати товар у його місцезнаходженні, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент здачі товару перевізникові або організації зв'язку для доставки покупцеві.

Тобто, виходячи з системного аналізу умов спірного контракту та чинного законодавства України суд зазначає, що у даному випадку строк відвантаження товару фактично збігається з моментом виконання обов'язку продавця поставити товар, а отже, за укладеним між сторонами правочином та специфікаціями, перелік яких наведено вище, товар мав бути поставлений саме у 2015р.

За таких обставин, з урахуванням наведеного вище, суд дійшов висновку, що строк поставки товару за специфікаціями №1 від 06.03.2015р., №2 від 28.04.2015р., №3 від 05.08.2015р., №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р. настав.

Проте, за твердженнями позивача, які з боку відповідача не заперечувались, Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» своїх обов'язків з поставки товару, зокрема, за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р. виконано не було, масло кисло вершкове екстра 82,5% жиру, ДСТУ 4399:2005 виробництва Товариства з обмеженою відповідальністю «Техномолпром» LACTOPUR INC не передано.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Частинами 1, 2 ст.693 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Як зазначалось вище, належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р. на суму 261 000 грн. матеріали справи не містять.

Отже, попередня оплата, внесена позивачем за вказаними специфікаціями, підлягає поверненню заявнику на підставі приписів ст.693 Цивільного кодексу України.

Заперечення відповідача стосовно того, що строк повернення попередньої оплати не настав, з огляду на те, що покупцем не було попередньо заявлено вимоги про повернення сплачених грошових коштів, суд до уваги не приймає з огляду на наступне.

За позицією Конституційного суду України, викладеною в рішенні №15-рп/2002 від 09.07.2002р. у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий Дім «Кампус Коттон клаб» щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України, випливає, що кожен із суб'єктів правовідносин у разі виникнення спору може звернутися до суду за його вирішенням. Суб'єктами таких правовідносин можуть бути громадяни, іноземці, особи без громадянства, юридичні особи та інші суб'єкти цих правовідносин. Зазначена норма, як і інші положення Конституції України, не містять застереження щодо допустимості судового захисту тільки після досудового врегулювання спору та неприпустимості здійснення правосуддя без його застосування.

Право на судовий захист передбачено й іншими статтями Конституції України. Так, відповідно до ст.8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина 4 ст.13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто, можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі, і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист.

З урахуванням викладеного положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист (п.3.17.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

При цьому, суд звертає увагу відповідача, що умовою застосування ст.693 Цивільного кодексу України є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю, у разі настання чого останній набуває право діяти альтернативно: або вимагати передання оплаченого товару, або повернення суми попередньої оплати. Обрання певного варіанту є виключно правом покупця.

У даному випадку реалізація права на повернення попередньої оплати може бути здійснена шляхом подання претензії чи відповідного позову до суду.

При цьому, у даному випадку з урахуванням позиції Конституційного суду України, слід зазначити, що умови правочину про повернення попередньої оплати протягом 15 днів з моменту вимоги, ніяким чином не можуть обмежувати права особи на судовий захист. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 28.11.2011р. Верховного Суду України по справі №3-127гс11.

За твердженнями заявника, частина попередньої оплати була повернута LACTOPUR INC, в результаті чого станом на момент розгляду справи по суті заборгованість відповідача становить 185 400 доларів США. Доказів зворотного матеріали справи не містять.

За таких обставин, з огляду на все вищенаведене, приймаючи до уваги, що відповідачем так і не було наведено суду доказів належного виконання своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р., суд дійшов висновку, що позовні вимоги LACTOPUR INC до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» про стягнення попередньої оплати в сумі 185 400 доларів США є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Виходячи з принципу повного, всебічного та об'єктивного розгляду всіх обставин справи, суд дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову LACTOPUR INC до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» про стягнення суми втраченого прибутку (упущена вигода) в розмірі 8000 дол.СШАта збитків в розмірі 43 000 дол.США. При цьому, господарський суд виходить з наступного:

Відповідно до ст.224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Таким чином, з урахуванням вимог вказаної статті, відшкодування збитків є видом господарських санкцій, під якими розуміються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування котрих для нього настають несприятливі економічні наслідки. Одночасно, для учасника господарських відносин, який потерпів від правопорушення, відшкодування збитків є способом захисту його прав та законних інтересів.

За приписом ст.22 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування збитків, які їй було завдано в результаті порушення її цивільного права.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

- доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Одночасно, відповідно до ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відшкодування збитків є наслідком порушення зобов'язання. За таких обставин, можливість використовувати відшкодування збитків як засіб захисту порушених прав виникає у юридичних осіб із самого факту невиконання обов'язку, порушення цивільних прав.

Упущена вигода - це розрахункова величина втрати очікуваного приросту в майні, що базується на даних бухгалтерського та податкового обліку, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим суб'єктом господарювання певних грошових сум чи інших цінностей, якщо інший учасник відносин у сфері господарювання не допустив би правопорушення. Аналогічну позицію наведено у постановах від 03.03.2014р., від 25.02.2016р. Вищого господарського суду України по справах №922/2961/13, №910/16253/15.

Для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність всіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками, вина боржника. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів, які утворюють склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за невиконання або неналежне виконання ним взятих на себе зобов'язань. Одночасно, пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень. Вказану позицію наведено в Оглядовому листі №01-06/20/2014 від 14.01.2014р. Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків».

Статтею 129 Конституції України встановлено, що основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги; зазначення доказів, що підтверджують позов; законодавство, на підставі якого подається позов.

За таких обставин, враховуючи зміст ст.129 Конституції України, ст.ст.4-3, 33, 54 Господарського процесуального кодексу України, при зверненні до суду з позовом про відшкодування збитків (в тому числі, упущеної вигоди) заявником повинно бути доведено, протиправність поведінки Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ»; наявність заподіяних відповідачу діями позивача збитків в заявленому до стягнення розмірі; причинно-наслідковий зв'язок між ними. При цьому, суд зазначає, що вина у відповідності до приписів чинного законодавства презюмується. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Проте, всупереч наведеного вище, позивачем не надано жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів неотримання прибутку в сумі 8000 доларів США лише з огляду на те, що Товариством з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» не було виконано своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. в частині поставки товару за специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р., що свідчить про те, що позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди в розмірі 8000 доларів США є безпідставними та такими, що позбавлені належного доказового обґрунтування.

При цьому, суд зауважує, що виставлення позивачем контрагенту рахунку-фактури, в якому визначено більшу ціну товару, ніж за спірним правочином, не є беззаперечним свідченням того, що LACTOPUR INC саме у разі належного виконання відповідачем своїх обов'язків за контрактом №19/15 від 06.03.2015р. було б отримано прибуток в сумі 8000 доларів США,

До того ж, вимоги позивача про стягнення збитків сумі 43 000 доларів США, які було фактично сплачено заявником в якості штрафної санкції перед своїм контрагентом за непоставку товару, суд також вважає необґрунтованими.

З представлених документів у суду відсутні підстави достеменно вважати, що товар, який повинен був бути переданий LACTOPUR INC Компанії Aynes Gida Sanayi ve Ticaret, це саме товар, який не було поставлено відповідачем за контрактом №19/15 від 06.03.2015р., та зокрема, специфікаціями №4 від 27.08.2015р., №5 від 27.08.2015р., №6 від 27.08.2015р. та №7 від 27.08.2015р.

До того ж, посилання заявника на те, що у рахунку-фактурі, який було виставлено останнім на оплату товару Компанії Aynes Gida Sanayi ve Ticaret, країни походження товару Україна та способу його пакування, що відповідає, зазначеному у спірному правочині, також не є беззаперечним свідченням, що предметом поставки між LACTOPUR INC та Компанією Aynes Gida Sanayi ve Ticaret був саме товар, який не було передано відповідачем.

Доказів того, що LACTOPUR INC не могло виконати свої зобов'язання перед Компанією Aynes Gida Sanayi ve Ticaret та поставити товар, інший ніж поставлявся за спірним правочином, заявником до матеріалів справи також не представлено.

Таким чином, виходячи фактичних обставин справи, у суду відсутні підстави вважати, що штрафні санкції, сплачені заявником Компанії Aynes Gida Sanayi ve Ticaret в розмірі 43 000 доларів США, стали наслідком саме винних дій Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ».

За таких обставин, враховуючи наведене вище у сукупності, господарський суд дійшов висновку щодо безпідставності позовних вимог LACTOPUR INC до Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» про стягнення суми втраченого прибутку (упущена вигода) в розмірі 8000 дол.США та збитків в розмірі 43 000 дол.США. й відмову в їх задоволенні.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами.

У ст.7 Закону України «Про судовий збір» зазначено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду, в тому числі, в разі зменшення розміру позовних вимог.

У заяві про зменшення позовних вимог заявник просив повернути судовий збір в розмірі з Державного бюджету України у зв'язку зі зменшенням позовних вимог чи внесенням судового збору у більшому розмірі.

У заяві від 26.09.2016р. позивач просив повернути судовий збір в сумі 1134 доларів США у зв'язку зі зменшенням позовних вимог.

Керуючись приписами ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд дійшов висновку, що судовий збір в сумі 1134 доларів США, сплачений згідно Payment Detail Report від 07.06.2016р. та довідки №13-13/770-11113 від 23.06.2016р. Державної казначейської служби України, підлягає поверненню LACTOPUR INC з Державного бюджету України.

Згідно приписів ст.49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір в розмірі 3546 доларів США покладається на сторін пропорційно задоволених вимог.

Таким чином, керуючись ст.ст.43, 49, 60, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АГРОПРОДЕКСПОРТ» (01001, м.Київ, вул.Еспланадна, буд.32 В, ) на користь LACTOPUR INC (2055 Peel Street, Suite 930, Montreal, Quebec, H3A 1V4, Canada, код 423692-1) попередню оплату в сумі 185 400 доларів США, що еквівалентно 4 599 602,69 грн. за офіційним курсом Національного банку України, та судовий збір в сумі 2781 доларів США.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Повернути LACTOPUR INC (2055 Peel Street, Suite 930, Montreal, Quebec, H3A 1V4, Canada, код 423692-1) судовий збір в сумі 1134 доларів США, сплачений згідно Payment Detail Report від 07.06.2016р. та довідки №13-13/770-11113 від 23.06.2016р. Державної казначейської служби України, з Державного бюджету України.

5. Видати накази після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

03.10.2016 р.

Суддя Спичак О.М.