ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Справа № 922/1594/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Івакіна В.О., суддя Камишева Л.М., суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників:

позивача не зявився

відповідача ОСОБА_1 (дов. №4 від 30.06.2016 р.)

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх.№2214Х/1-8) на рішення господарського суду Харківської області від 02 серпня 2016 року у справі

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Юнайтед Алко", м. Київ

до Приватного підприємства "Олександра", м. Харків

про стягнення 53 357,83 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач, ТОВ "Юнайтед Алко", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просив стягнути з ПП "Олександра" суми основного боргу в розмірі 36 332,22 грн., пені в розмірі 7048,96 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 5862,82 грн., штрафу в розмірі 3633,22 грн., 3% річних в розмірі 480,61 грн., нарахованих за порушення зобовязань за договором поставки напоїв №ХА-50/09 від 20.01.2015 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 02.08.2016 року у справі № 922/1594/16 (суддя Доленчук Д.О.) позов задоволено частково. Стягнуто з ПП "Олександра" на користь ТОВ "Юнайтед Алко" суму основного боргу в розмірі 36 332,22 грн., пеню в розмірі 6888,15 грн., проценти за користування чужими грошовими коштами в розмірі 5 862,64 грн., 3% річних в розмірі 480,61 грн. В решті позову відмовлено.

Відповідач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, вважаючи, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. Просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

ТОВ "Юнайтед Алко" проти задоволення апеляційної скарги заперечує, вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим. Просить рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Позивач в судове засідання свого представника не направив, про причини неявки суд не повідомив.

Колегія суддів вважає, що судом виконано процесуальний обовязок щодо повідомлення учасників процесу про дату, час та місце розгляду справи відповідно до вимог пункту 3.5.11 Інструкції з діловодства в господарських судах України, затвердженої наказом Вищого господарського суду України від 10.12.2002 р. за №75, вважає, що не зявлення в судове засідання представника позивача не перешкоджає розгляду справи, тому справа розглядається відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними в справі матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, вислухавши в судовому засіданні уповноваженого представника відповідача, перевіривши повноту встановлення місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, правильність застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2015 р. між ТОВ "Юнайтед Алко" (постачальник), який діяв на підставі договору доручення № 01/12-14-ПР від 01.12.2014 р., та ПП "Олександра" (покупець) був укладений договір поставки напоїв № ХА - 50/09, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язався поставляти покупцю напої (товар) партіями згідно із замовленням останнього, а покупець зобов'язався прийняти товар і оплатити його на умовах даного договору (а.с. 11-16).

Згідно з п. 1.2 договору найменування, асортимент, кількість та ціна товару визначаються по домовленості сторін та вказуються у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

Пунктом 1.5. договору передбачено, що разом з товаром постачальник передає покупцю наступні документи: накладна та товарно-транспортна накладна, податкова накладна, посвідчення якості та сертифікати відповідності.

Як передбачено п. 4.1. договору, ціни на товар вільні. Ціна товару визначається за домовленістю сторін в момент передачі товару і зазначається у видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору.

Строк оплати за отриманий товар: 100% предоплати; відстрочка платежу на 14 календарних днів з дня отримання товару покупцем (п. 4.3. договору).

Термін дії договору, встановлений пунктом 6.1 з дати підписання сторонами протягом двох років, а по грошовим зобовязанням до їх повного виконання.

На виконання умов договору постачальник поставив покупцю товар на загальну суму 42904,56 грн., що підтверджується видатковими накладними та товарно-транспортними накладними (том 1 а.с. 17 - 52).

З метою вирішення питання погашення заборгованості постачальник 19.03.2016 р. звернувся до ПП "Олександра" з претензією (вих. №19/03), в якій просив оплатити борг по договору в сумі 42 904,56 грн. протягом 7 днів з дня отримання претензії (а.с.55).

Покупець зобовязання щодо здійснення оплати за отриманий товар своєчасно в повному обсязі не виконав, сплативши за отриманий товар 6 572,34 грн., що призвело до виникнення заборгованості в сумі 36 332,22 грн.

Вказані обставини стали підставою для звернення ТОВ "Юнайтед Алко" до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з ПП "Олександра" суми основного боргу в розмірі 36 332,22 грн., пені в розмірі 7 048,96 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 5 862,82 грн., штрафу в розмірі 3 633,22 грн., 3% річних в розмірі 480,61 грн.

В обґрунтування позову ТОВ "Юнайтед Алко" посилається на умови договору поставки №ХА-50/09 від 20.01.2015 р. та приписи ст.ст. 536, 625 Цивільного кодексу України, 230-232 Господарського кодексу України.

Господарський суд, частково задовольняючи позовні вимоги, визнав їх обґрунтованими та підтвердженими матеріалами справи в частині стягнення суми боргу в розмірі 36 332,22 грн., пені в розмірі 6 888,15 грн., процентів за користування чужими грошовими коштами в розмірі 5 862,64 грн., 3% річних в розмірі 480,61 грн.

Колегія суддів погоджується з висновками господарського суду з огляду на таке.

Предметом розгляду у даній справі є матеріально-правова вимога про стягнення з відповідача заборгованості, що виникла на підставі укладеного між сторонами договору поставки.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 663 Цивільного кодексу України, продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно ч. 1.ст. 664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар. Товар вважається наданим у розпорядження покупця, якщо у строк, встановлений договором, він готовий до передання покупцеві у належному місці і покупець поінформований про це.

Згідно ст. 689 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний прийняти товар, крім випадків, коли він має право вимагати заміни товару або має право відмовитися від договору купівлі-продажу. Покупець зобов'язаний вчинити дії, які відповідно до вимог, що звичайно ставляться, необхідні з його боку для забезпечення передання та одержання товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства.

Відповідно до ч.1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України).

Відповідно до положень ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В п. 4.3 договору сторони обумовили строк оплати за отриманий товар: 100% передоплати, відстрочку платежу на 14 календарних днів з дня прийняття товару покупцем.

Як вже зазначалось вище, на виконання умов договору №ХА-50/09 від 20.01.2015 р. позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 42 904,56 грн. Факт прийняття товару не заперечується сторонами, підтверджується видатковими накладними, транспортними накладними.

Покупець частково оплатив отриманий товар на суму 6 572,34 грн., про що свідчить банківська виписка з особового рахунку позивача (а.с. 53-54).

Таким чином, сума основного боргу відповідача за договором складає 36 332,22 грн., що підтверджується підписаним та скріпленим печатками обох сторін актом звірки взаєморозрахунків за період з 01.12.2015 р. по 31.12.2015 р. (а.с. 58).

Визнаючи позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 36 332,22 грн. законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, місцевий господарський суд зазначив про відсутність в матеріалах справи доказів оплати вартості поставленого та отриманого покупцем товару.

Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, дійшла висновку про наявність боргу за спірним договором, що підтверджується належними доказами здійснення поставки товару за договором №ХА-50/09 від 20.01.2015 р. - видатковими накладними та товарно-транспортними накладними, підписаними та скріпленими печатками обох сторін; відсутність доказів на підтвердження повної оплати за поставлений товар.

Місцевий господарський суд правомірно відхилив твердження відповідача про ненадання йому постачальником документації передбаченої п. 1.5. договору, що, в свою чергу свідчить про ненастання строку оплати, з огляду на таке.

Відповідачем на підтвердження своєї позиції не надано ані суду першої, ані суду апеляційної інстанцій доказів на підтвердження факту ненадання постачальником повного пакету документів, передбаченого п. 1.5. договору. В матеріалах справи відсутні докази звернення покупця ані під час приймання товару, ані після цього з відповідними вимогами або претензіями до постачальника.

Крім того, відповідно до п. 3.3 договору приймання всієї партії товару по якості та кількості здійснюється покупцем в момент передачі товару від постачальника до покупця в порядку та строки, встановлені діючим законодавством України. після підписання представником покупця документів про прийняття товару (накладна, товарно-транспортна накладна) претензії щодо кількості та асортименту поставленого товару постачальником не приймаються.

Відповідно до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р. Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Частиною 2 статті 9 Закону України Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні визначено перелік основних реквізитів первинних бухгалтерських документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Такими реквізитами є: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Наявні в матеріалах справи видаткові накладні містять підпис особи, яка передавала товар та приймала його.

Отже, видатковими накладними було зафіксовано факт здійснення господарської операції та факт встановлення договірних правовідносин, які є документальним підтвердженням передачі відповідачу товару та доказом права вимоги щодо оплати грошових коштів за поставку цього товару.

Стосовно доводів скаржника про те, що ТОВ "Юнайтед Алко" є лише повіреним в укладеному договорі поставки, а отже не є власником проданого товару та коштів за проданий товар, а тому позивач не може від власного імені висувати вимоги до відповідача, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, враховуючи таке.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, 01.12.2014 р. між ТОВ "Лікеро-горілчаний завод "Прайм" (довіритель) та ТОВ "Юнайтед Алко" (повірений) був укладений договір доручення № 01/12-14-ПР, за умовами якого повірений зобов'язався вчиняти від імені та за рахунок довірителя певні юридичні дії щодо реалізації третім особам алкогольних напоїв, зокрема:

- укладення від імені довірителя відповідних договорів купівлі-продажу (поставки) алкогольних напоїв довірителя третім особам;

- отримання від третіх осіб на свій розрахунковий рахунок грошових коштів за продані алкогольні напої довірителя, в тому числі шляхом стягнення на користь повіреного грошових коштів за рішенням судів;

- ведення претензійно-позовної роботи з приводу виконання договорів, що були укладені повіреним з третіми особами на підставі цього договору (в тому числі з питань дебіторської заборгованості), що включає: складання та пред'явлення претензій; звернення до суду з приводу невиконання чи/або неналежного виконання третіми особами договірних зобов'язань з правом повіреного сплачувати судові витрати, стягувати на свою користь грошові кошти довірителів, неустойку, пеню, штрафні санкції та судові витрати; примусове стягнення повіреним на свою користь грошових коштів згідно відповідних рішень судів;

- представляти інтереси довірителя в органах судової влади, державної виконавчої служби, інших підприємствах, організаціях та установах з приводу виконання умов договорів, що були укладені повіреним з третіми особами на підставі цього договору.

Вказаний договір доручення укладено на строк до 31.12.2015 р. і продовжено додатковою угодою від 28.12.2015 р. до 31.12.2016 р.

Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1, 2 ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного.

Як передбачено ч. 2 ст. 1004 ЦК України, повіреному, який діє як комерційний представник (стаття 243 цього Кодексу), довірителем може бути надано право відступати в інтересах довірителя від змісту доручення без попереднього запиту про це. Комерційний представник повинен в розумний строк повідомити довірителя про допущені відступи від його доручення, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до ч. 1 та 3 ст. 243 ЦК України комерційним представником є особа, яка постійно та самостійно виступає представником підприємців при укладенні ними договорів у сфері підприємницької діяльності. Повноваження комерційного представника можуть бути підтверджені письмовим договором між ним та особою, яку він представляє, або довіреністю.

Таким чином, договором доручення ТОВ "Юнайтед Алко" було надано право на звернення до суду з приводу невиконання чи/або неналежного виконання третіми особами договірних зобов'язань з правом повіреного сплачувати судові витрати, стягувати на свою користь грошові кошти довірителів, неустойку, пеню, штрафні санкції.

Вищенаведене свідчить про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 36 332,22 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нарахував відповідачу за періоди з 12.12.2015 р. по 31.12.2015 р., з 01.01.2016 р. по 20.03.2016 р., з 26.12.2015 р. по 31.12.2015 р., з 01.01.2016 р. по 18.05.2016, з 02.01.2016 р. по 18.05.2016 р. 480,61 грн. інфляційних.

Дослідивши наявні в матеріалах справи надані позивачем розрахунки 3% річних, а також їх перерахунок, здійснений господарським судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про їх задоволення в частині стягнення 3% річних в сумі 480,61 грн.

Колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, який частково задовольнив позовні вимоги в частині стягнення сум пені та процентів за користування чужими грошовими коштами, відмовивши в решті, як невірно нарахованих, враховуючи наступне.

Відповідно до ч. 5 ст. 694 ЦК України, якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до ст. 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Згідно зі ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 4.6. договору у випадку затримки платежів за прийнятий товар покупець виплачує постачальнику проценти у розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день користування грошовими коштами постачальника.

Даний пункт укладеного договору узгоджується з положеннями ст. 536 та ч. 5 ст. 694 Цивільного кодексу України.

Таким чином, п. 4.6. договору поставки передбачає сплату процентів покупцем за кожен день користування грошовими коштами постачальника, а п. 7.3. цього ж договору сплату пені за кожен день прострочення оплати отриманого товару, що не суперечить чинному законодавству.

Відповідно до п. 6.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошового зобов'язання підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами. Положення ж частини другої статті 625 ЦК України в частині сплати процентів річних застосовуються за наявності порушення грошового зобов'язання. Тому, зокрема, якщо в законі або в укладеному сторонами договорі передбачено розмір процентів за користування чужими коштами (стаття 536 ЦК України), то це не позбавляє кредитора права звернутися до боржника з позовом про стягнення як зазначених процентів, так і трьох процентів річних (якщо інший їх розмір не передбачено договором або Законом) - за наявності порушення боржником грошового зобов'язання.

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Згідно ч.2 ст. 343 Господарського кодексу України пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Дослідивши наявні в матеріалах справи надані позивачем розрахунки пені та процентів за користування чужими грошовими коштами, а також їх перерахунок, здійснений господарським судом, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про задоволення позову в частині стягнення пені у розмірі 6888,15 грн. та процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі 5862,64 грн., та відмову в задоволенні решти.

Колегія суддів вважає правомірним висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні вимог щодо стягнення з відповідача штрафу у розмірі 3633,22 грн., враховуючи наступне.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України).

За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Таким чином, штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобовязань за договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про безпідставність та необґрунтованість позову в частині стягнення суми штрафу.

Відповідно до вимог ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В силу вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Апеляційні вимоги не підтверджені належними доказами, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції, тому у суду апеляційної інстанції відсутні правові підстави для їх задоволення.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Харківської області від 02.08.2016 року у справі № 922/1594/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і підстави для його скасування відсутні, в звязку з чим, апеляційна скарга відповідача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 22, 85, 91, 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 02.08.2016 року у справі № 922/1594/16 залишити без змін.

Повна постанова підписана 11.10.2016 р.

Головуючий суддя Івакіна В.О.

Суддя Камишева Л.М.

Суддя Пелипенко Н.М.