КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"27" вересня 2016 р. Справа№ 904/11145/15
Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого: Руденко М.А.
суддів: Андрієнка В.В.
Дідиченко М.А.
при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:
від позивача: Ратушний В.В. (дов. від 08.02.2016 р.);
від відповідача 1: Остапенко В.В. (дов. № 220/227/д від 11.04.2016 р.);
від відповідача 2: не з`явився;

розглянувши апеляційну скаргу Міністерства оборони України
на рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016р.
по справі № 904/11145/15 (суддя Лиськов М.О.)
за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська зернова компанія"
до Міністерства оборони України
Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія"Дім страхування"
про стягнення 81 658 грн. 84 коп.

ВСТАНОВИВ:
В грудні 2015 року позивач звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, в якій просив стягнути з приватного акціонерного товариства ЄВРАЗ Баглійскокс на користь позивача 31 658,84 грн. та з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія"Дім страхування" на користь позивача 50 000,00 грн.
Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2016 р. замінено первісного відповідача-1 - публічне акціонерне товариство "ЄВРАЗ Баглійкокс" належним відповідачем-1 Міністерством оборони України та передано справу № 904/11145/15 за підсудністю до господарського суду міста Києва.
16.05.2016 р. через відділ документального забезпечення господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про перерозподіл позовних вимог між відповідачами (збільшення/зменшення позовних вимог), в якому позивач, у зв`язку з наявністю в полісі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/8975739 франшизи, просив перерозподілити між відповідачами суму до стягнення.
Рішенням господарського суду міста Києва від 01.06.2016 р. у справі № 904/11145/15 позов товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська зернова компанія" задоволено: стягнуто з Міністерства оборони України на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська зернова компанія" грошові кошти: відшкодування 32 658 грн. 84 коп., стягнуто з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Дім страхування" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Нікопольська зернова компания" грошові кошти: відшкодування 49 000 грн. 00 коп.
Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що у зв`язку з укладенням відповідачем-2 полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АС/8975739, відповідач прийняв на себе обов`язок відшкодовувати завдану шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу автомобіля УАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також у зв`язку з перебуванням винної особи у скоєнні ДТП, в трудових відносинах з відповідачем-1, останній має відшкодувати збитки внаслідок ДТП, яка відбулася за участю винуватої особи.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Міністерство оборони України звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 р. у справі № 904/11145/15 та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити повністю. В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт вказав, що рішення суду першої інстанції є необґрунтованим та таким, що суперечить вимогам чинного законодавства, прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. В своїй апеляційній скарзі апелянт вказав, що оскільки легковий автомобіль, який здійснив ДТП, на правовій підставі перебуває у військовій частині, то відповідно Міністерство оборони України було неналежним відповідачем по справі. Крім того, апелянт зазначив, що судом не враховано та не досліджено висновки експертного дослідження № 31.03.2015 р., а саме не враховано коефіцієнт фізичного зносу автомобіля.
Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 апеляційну скаргу Міністерства оборони України прийнято до розгляду та порушено апеляційне провадження у справі № 904/11145/15.
12.09.2016 р. через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач просить залишити рішення місцевого суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
В подальшому розгляд справи відкладався.
В судовому засіданні 27.09.2016 року представник відповідача 1 підтримав вимоги апеляційної скарги просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати.
Представник позивача вказав, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, підстави для його скасування відсутні.
Представник відповідача 2 в судове засідання 27.09.2016 р. не з`явився, про причини неявки не повідомив, як свідчать матеріали справи, про час та місце розгляду справи всі представники були повідомлені належним чином.
Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною в позовній заяві (Інформаційний лист Вищого господарського суду від 13.08.2008 р. № 01-8/482 із змінами станом на 29.06.2010 року „Про деякі питання застосування норми Господарського процесуального кодексу України).
Відповідно до п. 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез`явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.
Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення всіх учасників судового процесу про дату, час та місце судового засідання, судова колегія вважає можливим розглянути справу у відсутності представника відповідача 2 за наявними у справі доказами.
Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.
Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв`язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 03.10.2014 р. відбулося зіткнення автомобіля ЗАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 та автомобіля УАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , що знаходився під керуванням ОСОБА_1 , внаслідок чого автомобілі отримали механічні пошкодження.
Постановою Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 17.11.2014 р. у справі № 208/8780/14-п, яка набрала законної сили 28.11.2014 р., встановлено, що дорожньо-транспортна пригода відбулась внаслідок порушення водієм ОСОБА_1 п. п. 2.9,10.1 Правил дорожнього руху та останнього визнано винним у скоєнні правопорушення та притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ст. 124 КпАП України. (а.с. 8)
Як вбачається з матеріалів справи, власником автомобіля марки ЗАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , на момент ДТП був позивач, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 9).
Згідно з висновком експертного дослідження про визначення вартості майнової шкоди, спричиненої в результаті ДТП № 2903/15/15 від 31.03.2015 р., складеного оцінювачем ОСОБА_2 (сертифікат суб`єкта оціночної діяльності № 554 від 31.03.2011 р.), вартість відновлювального ремонту автомобіля ЗАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 81 658,84 грн. (а.с. 11-60).
Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу УАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , була застрахована відповідачем 2 відповідно до полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АС/8975739 (а.с. 81).
04.03.2015 р. позивач звертався з листом № 66 від 04.03.2015 р. до відповідача-2, в якому позивач просив відповідача забезпечити явку його представника для участі в огляді пошкодженого при ДТП автомобіля марки «ЗАЗ», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 . (а.с. 157). Зазначений лист отриманий відповідачем-2 11.03.2015 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 159).
27.04.2015 р. позивач подав до відповідача 2 заяву про страхове відшкодування, в якій повідомив відповідача про факт ДТП та просив здійснити йому належне страхове відшкодування. (а.с.61).
Зазначена заява отримана відповідачем-2 13.05.2015 р., що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 63).
Проте, відповідач 2 суму страхового відшкодування не сплатив, що і стало підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом до відповідача 1 та відповідача у даній справі про стягнення 81 658 грн. 84 коп.
Задовольняючи позовні вимоги повністю, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що у зв`язку з укладенням відповідачем-2 полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АС/8975739, відповідач прийняв на себе обов`язок відшкодовувати завдану шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу автомобіля УАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , а також у зв`язку з перебуванням винної особи у скоєнні ДТП, в трудових відносинах з відповідачем-1, останній має відшкодувати збитки внаслідок ДТП, яка відбулася за участю винуватої особи.
Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції, зважаючи на наступне.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування» страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.
Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону України «Про страхування» страхова виплата - грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку.
Згідно з пунктом 22.1 статті 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Пунктом 36.1. статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), керуючись нормами цього Закону, приймає вмотивоване рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) або про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) приймається у зв`язку з визнанням майнових вимог заявника або на підставі рішення суду, у разі якщо спір про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) розглядався в судовому порядку. Якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати (регламентної виплати) за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою.
Згідно з п. 36.2. статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна; у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Протягом трьох робочих днів з дня прийняття відповідного рішення страховик (МТСБУ) зобов`язаний направити заявнику письмове повідомлення про прийняте рішення.
Таким чином, відповідач-2, який застрахував цивільно-правову відповідальність за шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації транспортного засобу УАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_3 , з дня отримання ним заяви позивача про страхове відшкодування повинен був протягом не більше 90 днів прийняти рішення про страхове відшкодування.
Проте, в порушення зазначених вимог, відповідачем 2 зазначених дій здійснено не було.
Відповідно до пункту 36.4 статті 36 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов`язані з відшкодуванням збитків.
Водночас, відповідно до умов п. 12.1 ст. 12 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог до відповідача 2 - приватного акціонерного товариства "Страхова компанія"Дім страхування" у сумі 49 000,00 грн. (50 000,00 грн. 1 000,00 грн. франшизи).
Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).
Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.
Як вірно встановлено судом першої інстанції, автомобіль марки УАЗ 3163-337, реєстраційний номер НОМЕР_1 , належить на праві власності ПАТ ЄВРАЗ Баглійкокс, однак відповідно до вимог Закону України Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію, Положення про військово-транспортний обов`язок, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1921 від 28.12.2000 року, Указу Президента України Про часткову мобілізацію, затвердженого Законом України № 1595-VII від 22.07.2014 року, та наряду військового комісару Дніпродзержинського об`єднаного міського військового комісаріату Хамази Є.А. ПАТ ЄВРАЗ Баглійкокс передав вказаний автомобіль у військову частину польової пошти НОМЕР_4 , що підтверджується актом приймання-передачі автотранспортного засобу від 04.09.2014 р., актом технічного стану від 04.09.2014 р. та довідкою про прийом машин, що належать ПАТ ЄВРАЗ Баглійкокс (а.с. 97 102).
Колегією суддів вважає доводи відповідача 1 про те, що оскільки легковий автомобіль, який здійснив ДТП, на правовій підставі перебуває у військовій частині, то відповідно Міністерство оборони України було неналежним відповідачем по справі, необґрунтованими з огляду на наступне.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України Про Збройні Сили України Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Організаційно Збройні Сили України складаються з органів військового управління, з`єднань, військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій (частина 3 статті 3 Закону).
Правовий режим майна, закріпленого за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, і повноваження органів військового управління та посадових осіб щодо управління цим майном встановлений Законом України Про правовий режим майна у Збройних Силах України.
Згідно частини 2 статті 3 Законом України Про правовий режим майна у Збройних Силах України з моменту надходження майна до Збройних Сил України і закріплення його за військовою частиною Збройних Сил України воно набуває статусу військового майна.
При цьому, згідно частини 2 статті 2 цього Закону Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройний Сил України, в тому числі у разі їх розформування.
Крім того, Законом України Про господарську діяльність у Збройних Силах України визначені правові засади здійснення у Збройних Силах України господарської діяльності.
Вищезазначеним Законом визначений порядок ведення військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини), господарської діяльності, метою якої є одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності.
Згідно статті 5 Закону за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов`язань, а також за шкоду і збитки, заподіяні довкіллю, правам та інтересам фізичних і юридичних осіб та державі, військова частина, яка зареєстрована як суб`єкт господарювання, несе відповідальність, передбачену законом та договором.
Відповідно до п. 2 порядку реєстрації військових частин як суб`єктів господарської діяльності у Збройних Силах, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 749 від 03.05.2000 р., реєстрації підлягають військові частини, заклади, установи та організації Збройних Сил (далі - військові частини), які здійснюють господарську діяльність з метою одержання додаткових джерел фінансування життєдіяльності військ (сил) для підтримання на належному рівні їх бойової та мобілізаційної готовності, шляхом включення до реєстру військових частин як суб`єктів господарської діяльності.
Як вбачається з довідки № 19/02-01 від 19.02.2016 р. ракетних військ і артилерії Командування Сухопутних військ Збройних сил України, військова частина польової пошти В 1603 не є суб`єктом господарювання в розумінні Закони України Про господарську діяльність у Збройних Силах України (а.с. 124).
Враховуючи те, що військова частина польової пошти В 1603 не є суб`єктом господарювання, відповідальність за спричинену позивачу майнову шкоду несе саме Міністерство оборони України.
З листа Дніпродзержинського об`єднаного міського військового комісаріату № 950 від 29.02.2016 р., вбачається, що 16.05.2014 р. ОСОБА_1 , згідно Указу Президента України Про часткову мобілізацію, був призвано до лав Збройних Сил України (а.с. 123).
Таким чином, ОСОБА_1 на момент вчинення ДТП як військовослужбовець, якого було мобілізовано до лав Збройних Сил України, керував транспортним засобом у зв`язку із виконанням своїх повноважень, а саме у зв`язку із несенням військової служби.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що володільцем автомобіля марки УАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_1 , після його надходження до військової частини стало Міністерство оборони України та саме Міністерство оборони України повинно відшкодовувати шкоду, завдану військовослужбовцем у зв`язку з здійснення ним своїх повноважень.
Обов`язок держави відшкодувати шкоду, завдану майну інших осіб та шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління.
Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного суду України від 21.10.2014 р. у справі № 3-86гс14.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача-2 32 658 грн. 84 коп. (81 658,84 грн. вартості відновлювального ремонту 49 000,00 грн. стягнутих з відвідача 1 за полісом страхування цивільно-правової відповідальності № АС/8975739).
Твердження відповідача 1 про те, що судом першої інстанції не враховано та не досліджено висновки експертного дослідження № 31.03.2015 р., а саме не враховано коефіцієнт фізичного зносу колегія суддів до уваги не бере, оскільки згідно з ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Таким чином, оскільки відповідно до висновку експертного дослідження про визначення вартості майнової шкоди, спричиненої в результаті ДТП № 2903/15/15 від 31.03.2015 р. вартість відновлювального ремонту автомобіля ЗАЗ, державний реєстраційний номер НОМЕР_2 складає 81 658,84 грн., та як вірно встановлено судом першої інстанції, на момент ДТП строк експлуатації зазначеного транспортного засобу не перевищував семи років, тому колегія суддів не вбачає підстав для вирахування зносу в даному випадку.
Окрім того, колегія суддів вважає необґрунтованими доводи представника відповідача про те, що у пункті 7.39 вищезазначеної Методики наведені винятки стосовно використання зазначених у пункті 7.38 Методики вимог щодо значення коефіцієнта фізичного зносу, оскільки сторонами не було надано суду належних та допустимих доказів для встановлення відповідних підстав для визначення коефіцієнту фізичного зносу та відповідно проведення експертної оцінки пошкодженого транспортного засобу в порядку ст.ст.33, 34 ГПК України.
Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.
Дослідивши матеріали, наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року у справі № 904/11145/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.
Керуючись ст. ст. 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,

ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу Міністерства оборони України на рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року у справі № 904/11145/15 залишити без задоволення.
Рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року у справі № 904/11145/15 залишити без змін.
Матеріали справи № 904/11145/15 повернути до місцевого господарського суду.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді В.В. Андрієнко

М.А. Дідиченко