ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р.Справа № 916/1326/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Ліпчанської Н.В.,

суддів: Лисенко В.А., Савицького Я.Ф.,

за участю секретаря судового засідання Кіртока Л.В.,

та представників сторін:

представники сторін у судове засідання не з'явились, про час, дату та місце його проведення повідомлені належним чином.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Шполатехагро"

на рішення господарського суду Одеської області від 03.08.2016р.

у справі №916/1326/16

за позовом: Приватного акціонерного товариства "Шполатехагро";

до відповідачів:

1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Трейд";

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс";

про визнання недійсним договору поруки,

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року Приватне акціонерне товариство "Шполатехагро" (далі - ОСОБА_1 "Шполатехагро") звернулось до господарського суду Одеської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Роско Трейд" (далі - ТОВ "Роско Трейд") та Товариства з обмеженою відповідальністю "Лекс" (далі - ТОВ "Лекс"), в якому просило суд визнати недійсним укладений між відповідачами договір поруки від 22.09.2016р. (а.с. 3-7).

Позовні вимоги мотивовані тим, що зазначена угода є фіктивним правочином, мета укладення Договору не була матеріально-правовою, а спрямована на наступ інших подій, а саме зміну підсудності при вирішенні спору про стягнення боргу.

Відзивів на позовну заяву матеріали справи не містять.

Рішенням господарського суду Одеської області від 03.08.2016р. у справі №916/1326/16 (суддя Смелянець Г.Є.) у задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.138-142).

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Не погоджуючись із даним рішенням господарського суду, ОСОБА_1 "Шполатехагро" звернулось до суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу сторона посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зауважує, що оскаржуваний договір, згідно якого поручитель ТОВ "Лекс" поручився перед кредитором позивача, що має основний борг перед кредитором у розмірі 1.468.079,80 грн. лише на суму 1.000 грн. На думку сторони укладення договору поруки на суму в розмірі лише 0,068% від суми боргу не можна розглядати як реальне забезпечення виконання зобов'язання. Апелянт зазначає, що укладення цього Договору має на меті передачу справи про стягнення боргу з позивача на вирішення господарського суду Дніпропетровської області, а не до господарського суду Черкаської області. Фактично доводи апеляційної скарги збігаються з доводами позовної заяви.

Відзивів на апеляційну скаргу до суду не надходило.

У судове засідання 04.10.2016р. представники сторін не зявились, письмових заяв, клопотань та пояснень до суду не надали.

Апеляційною інстанцією також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою.

Пунктом 2 інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві" розяснено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У звязку із зазначеним апеляційну скаргу було розглянуто за наявними матеріалами на підставі ст.75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, судова колегія вважає, що рішення господарського суду слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як встановлено судом, предметом спору, що виник між сторонами, є вимога позивача про визнання недійсним Договору поруки від 22.09.2015р.

Поняття договору поруки визначено ст. 553 ЦК України, відповідно до якої за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб.

Відповідно ч. 1 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.

Частиною другою статті 207 ЦК України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Статтею 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Так, 28 липня 2014 року ТОВ "Роско Трейд", як постачальник, та ОСОБА_1 "Шполатехагро", як покупець, уклали договір поставки №КА-7 (далі Договір поставки), у відповідності до умов якого постачальник зобовязався поставити покупцю засоби захисту рослин та іншу хімічну продукцію, а покупець прийняти та оплатити товар на умовах цього договору (а.с.13-14).

22 вересня 2015 року ТОВ "Роско Трейд", як кредитор, та ТОВ "Лекс", як поручитель, уклали договір поруки №2209/1 (далі Договір поруки), за умовами якого поручитель поручився перед кредитором за належне виконання ОСОБА_1 "Шполатехагро", як боржником, взятих на себе зобовязань за Договором поставки (а.с.15-16).

Згідно п. 1.2 Договору поруки поручитель відповідає перед кредитором у розмірі зобовязань, передбачених Договором поставки, але в сумі, що не перевищує 1.000,00 грн. Боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобовязань, вказаних у п. 1.1. цього договору як від боржника та поручителя разом, так і від кожного окремо, з урахуванням розміру відповідальності поручителя, зазначеного в цьому пункті.

Відповідно до п.п. 1.3 Договору поруки, відповідальність поручителя виникає у випадку невиконання/неналежного виконання боржником зобовязань. Поручитель відповідає перед кредитором за невиконання/ неналежне виконання зобовязань всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами.

Пунктом 2.1 Договору поруки передбачено, що кредитор набуває право вимагати від поручителя виконання зобовязань, які випливають з договору переведення боргу за умови, якщо в установлений договором переведення боргу строк виконання, зобовязання не будуть виконані боржником або виконані не в повному обсязі, або виконані неналежним чином.

Дія Договору поруки закінчується 31.12.2015р., але не раніше належного виконання боржником взятих на себе зобовязань по договору переведення боргу у повному обсязі чи виконання поручителем своїх зобовязань, згідно з умовами цього договору (п.5.4 Договору поруки).

Матеріали справи містять копію рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2016р. по справі №904/10645/15 за позовом ТОВ "РОСКО ТРЕЙД" до відповідачів ОСОБА_1 "Шполатехагро" та ТОВ "ЛЕСК" про стягнення боргу та штрафних санкцій, яким позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з ОСОБА_1 "Шполатехагро" 1.541.251,20 грн. основної заборгованості, 11.010,88 грн. штрафу, 629.344,55 грн. пені, 270.769,43 грн. - 20% річних, 545.439,59 грн. інфляційних втрат. З ТОВ "Лекс" 1.000,00 грн. основної заборгованості (а.с.84-95).

Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.04.2016р. рішення господарського суду Дніпропетровської області від 03.02.2016р. змінено. Позов ТОВ "Роско Трейд" задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 "Шполатехагро" на користь ТОВ "Роско Трейд" борг, скоригований згідно збільшення курсу долара, у сумі 1.542.251,20 грн., штраф у сумі 11.010,88 грн., пеню у сумі 284. 506,43 грн., 20% річних у сумі 243.970,52 грн. та витрати по сплаті судового збору у сумі 38.246 грн. В іншій частині позову відмовлено (а.с.103-108).

Згідно даних Єдиного державного реєстру судових рішень постановою Вищого господарського суду України від 26.07.2016р. у справі №904/10645/15 постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 13.04.2016р. зі справи №904/10645/15 змінено, викладенням пункту 2 резолютивної частини цієї постанови в такій редакції: "Позов задовольнити частково. Стягнути з ОСОБА_1 "Шполатехагро" на користь ТОВ "Роско Трейд" 1541251,20 грн. основного боргу, 11010,88 грн. штрафу, 284506,43 грн. пені, 243970,52 грн. - 20% річних та 38246 грн. судового збору. Стягнуто з ТОВ "Лекс" на користь ТОВ "Роско Трейд" 1 000 грн. основного боргу. У решті позову відмовити".

Доводи апелянта, що Договір поруки створено без наміру створення правових наслідків, що ним обумовлені, а саме сума, на яку поручився ТОВ "Лекс" у розмірі 1000 грн., що складає лише 0, 068% від суми лише основного боргу і що така порука ніяк не може розглядатись як реальне забезпечення виконання зобовязання не приймається апеляційним судом до уваги, оскільки спростовується вищенаведеним судовим рішенням про стягнення сум заборгованості з поручителя.

Твердження скаржника, що укладення Договору поруки мало на меті лише передачу справи на вирішення до господарського суду Дніпропетровської області, а не до Черкаської області, тобто мета укладення Договору поруки не була матеріально-правовою, а процесуальною, не приймається до уваги, оскільки як господарський суд Дніпропетровської області, так і господарський суд Черкаської області входять до єдиної системи загальних судів України, правосуддя у яких здійснюється на підставі Конституції України та Законів України.

Доводи про відсутність повної солідарної відповідальності поручителя та боржника не приймаються до уваги, оскільки сторони є вільними в укладанні договорів, у тому числі і в розмірі відповідальності поручителя. При цьому вбачається, що сторони при укладенні договору можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд та встановити розмір відповідальності за поручителя перед кредитором за виконання зобов'язань боржником як у повному обсязі, так і певній його частині.

Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами.

Фіктивний правочин (ст. 234 ЦК України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсним").

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Якщо чинне законодавство прямо не визначає коло осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами ст.ст. 1, 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір поруки, не будучи його стороною, позивач зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Оскільки позивач не довів порушення свого права укладеним Договором поруки, судова колегія апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові.

Враховуючи вищезазначене, колегія суддів вважає, що рішення від 03.08.2016р. винесено при повному зясуванні та дослідженні всіх обставин справи з правомірним застосуванням норм діючого законодавства, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Шполатехагро" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Одеської області від 03.08.2016р. у справі №916/1326/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий Н.В. Ліпчанська

Суддя В.А. Лисенко

Cуддя Я.Ф. Савицький