РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2016№910/13327/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «М'ясокомбінат «Миргородський»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК ДІНАР»

про стягнення 39 357,92 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Гоянюк Р.М. за довіреністю від 16.03.2016 р.;

від відповідача: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «М'ясокомбінат «Миргородський» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК ДІНАР» (далі - відповідач) про стягнення 39 357,92 грн., з яких 16 224,49 грн. основного боргу, 7 676,08 грн. пені та 15 457,35 грн. штрафу. Крім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач вказує на те, що між ним та відповідачем було укладено Договір, на підставі якого позивачем поставлено товар відповідачу, який останнім в повному обсязі оплачений не був, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість перед позивачем. Враховуючи зазначене, позивач вирішив звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 25.07.2016 р. порушено провадження у справі № 910/13327/16, її розгляд призначено на 08.08.2016 р.

05.08.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 08.08.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 15.08.2016 р.

10.08.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 15.08.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України оголошено перерву до 05.09.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.09.2016 р. на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 21.09.2016 р.

16.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача було подано заяву про припинення провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 3 000,00 грн. на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України у зв'язку з частковою оплатою боргу відповідачем.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.09.2016 р. в порядку статті 69 Господарського процесуального кодексу України продовжено строк розгляду справи № 910/13327/16 на п'ятнадцять днів, відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 29.09.2016 р.

28.09.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.09.2016 р. представник позивача підтримав позовні вимоги.

Представник відповідача в судове засідання 29.09.2016 р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 29.09.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2015 між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Покупець) було укладено Договір поставки №26/01-2015/0203 (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов'язується систематично доставляти і передавати у власність Покупцю м'ясну сировину, а Покупець зобов'язується приймати цей товар та своєчасно здійснювати його оплату на умовах даного Договору.

Предметом поставки є м'ясо свинини та яловичини охолоджене та заморожене, а також субпродукти першої, другої категорії та інші м'ясопродукти (п. 1.2. Договору).

Відповідно до п. 3.1. Договору ціна на товар, що постачається, є договірною і встановлюється відповідно до погоджених Покупцем та Постачальником замовлень. Погоджена ціна на товар вказується в накладних на кожну партію і містить у собі податок на додану вартість. Загальна вартість Договору складається з вартостей усіх поставок за період дії Договору.

За умовами п. 5.4. Договору право власності на куплений товар переходить до Покупця з моменту підписання видаткової накладної чи оформлення інших аналогічних документів, що засвідчують факт поставки.

Згідно з п. 4.1. Договору оплата кожної партії товару здійснюється на протязі 14 календарних днів з моменту отримання товару.

На виконання умов Договору позивач передав відповідачу продукцію на суму 695 535, 44 грн. за видатковими накладними № 88 від 04.02.2015 р. на суму 3 645, 60 грн., № 152 від 06.02.2016 р. на суму 6 846, 00 грн., № 196 від 10.02.2015 р. на суму 479, 70 грн., № 434 від 18.02.2015 р. на суму 9 011, 16 грн., № 685 від 02.03.2015 р. на суму 3 829, 50 грн., № 1858 від 15.04.2015 р. на суму 22 061, 25 грн., № 2075 від 22.04.2015 р. на суму 11 823, 75 грн., № 2370 від 01.05.2015 р. на суму 9 645, 50 грн., № 2507 від 06.05.2015 р. на суму 535, 35 грн., № 2618 від 08.05.2015 р. на суму 18 211, 10 грн., № 2712 від 12.05.2015 р. на суму 1 152, 95 грн., № 2754 від 13.05.2015 р. на суму 5 490, 82 грн., № 2997 від 19.05.2015 р. на суму 1 379, 70 грн., № 2998 від 19.05.2015 р. на суму 822, 15 грн., № 3021 від 20.05.2015 р. на суму 23 423, 86 грн., № 3107 від 22.05.2015 р. на суму 223, 20 грн., № 3165 від 25.05.2015 р. на суму 25 375, 98 грн., № 3496 від 03.06.2015 р. на суму 38 744, 20 грн., № 3583 від 05.06.2015 р. на суму 3 688, 15 грн., № 3706 від 09.06.2015 р. на суму 3 386, 65 грн., № 3851 від 12.06.2015 р. на суму 2 232, 65 грн., № 3968 від 16.06.2015 р. на суму 12 534, 01 грн., № 4030 від 17.06.2015 р. на суму 2 737, 51 грн., № 4164 від 22.06.2015 р. на суму 4 512, 20 грн., № 4220 від 23.06.2015 р. на суму 2 096, 74 грн., № 4222 від 23.06.2015 р. на суму 13 590, 19 грн., № 4313 від 25.06.2015 р. на суму 18 740, 50 грн., № 4349 від 26.06.2015 р. на суму 4 360, 03 грн., № 4453 від 30.06.2015 р. на суму 13 947, 04 грн., № 4531 від 01.07.2015 р. на суму 4 294, 87 грн., № 4598 від 03.07.2015 р. на суму 5 953, 93 грн., № 4703 від 07.07.2015 р. на суму 22 278, 97 грн., № 4800 від 08.07.2015 р. на суму 3 623, 51 грн., № 4912 від 13.07.2015 р. на суму 13 390, 20 грн., № 4967 від 14.07.2015 р. на суму 7 636, 93 грн., № 5034 від 15.07.2015 р. на суму 13 165, 73 грн., № 5254 від 21.07.2015 р. на суму 15 321, 56 грн., № 5266 від 21.07.2015 р. на суму 1 550, 52 грн., № 5304 від 22.07.2015 р. на суму 7 189, 08 грн., № 5358 від 23.07.2015 р. на суму 1 678, 54 грн., № 5406 від 24.07.2015 р. на суму 3 509, 60 грн., № 5478 від 27.07.2015 р. на суму 10 006, 05 грн., № 5520 від 28.07.2015 р. на суму 19 188, 73 грн., № 5581 від 29.07.2015 р. на суму 1 857, 62 грн., № 5618 від 30.07.2015 р. на суму 2 025, 73 грн., № 5675 від 31.07.2015 р. на суму 9 924, 63 грн., № 5767 від 04.08.2015 р. на суму 8 075, 78 грн., № 5866 від 05.08.2015 р. на суму 11 987, 37 грн., № 5890 від 06.08.2015 р. на суму 1 987, 21 грн., № 5959 від 07.08.2015 р. на суму 7 045, 86 грн., № 6051 від 11.08.2015 р. на суму 14 597, 17 грн., № 6121 від 12.08.2015 р. на суму 1 297, 66 грн., № 6167 від 13.08.2015 р. на суму 8 431, 81 грн., № 6221 від 14.08.2015 р. на суму 4 818, 88 грн., № 6341 від 18.08.2015 р. на суму 7 160, 66 грн., № 6408 від 19.08.2015 р. на суму 6 334, 46 грн., № 6450 від 20.08.2015 р. на суму 4 877, 02 грн., № 6512 від 21.08.2015 р. на суму 2 199, 51 грн., № 6665 від 26.08.2015 р. на суму 6 342, 75 грн., № 6741 від 27.08.2015 р. на суму 2 900, 28 грн., № 6803 від 28.08.2015 р. на суму 2 517, 61 грн., № 6900 від 31.08.2015 р. на суму 1 502, 58 грн., № 6950 від 01.09.2015 р. на суму 7 025, 26 грн., № 7048 від 02.09.2015 р. на суму 1 434, 64 грн., № 7079 від 03.09.2015 р. на суму 812, 96 грн., № 7103 від 03.09.2015 р. на суму 4 128, 19 грн., № 7554 від 14.09.2015 р. на суму 1 353, 63 грн., № 7596 від 15.09.2015 р. на суму 5 514, 24 грн., № 7660 від 16.09.2015 р. на суму 546, 74 грн., № 7736 від 18.09.2015 р. на суму 4 457, 59 грн., № 7842 від 21.09.2015 р. на суму 6 209, 31 грн., № 7877 від 22.09.2015 р. на суму 4 883, 79 грн., № 7946 від 23.09.2015 р. на суму 6 184, 77 грн., № 7981 від 24.09.2015 р. на суму 3 050, 81 грн., № 8024 від 25.09.2015 р. на суму 8 269, 99 грн., № 8118 від 28.09.2015 р. на суму 5 423, 09 грн., № 8157 від 29.09.2015 р. на суму 11 720, 38 грн., № 8226 від 30.09.2015 р. на суму 3 090, 12 грн., № 8296 від 02.10.2015 р. на суму 4 632, 26 грн., № 8360 від 05.10.2015 р. на суму 5 581, 35 грн., № 8410 від 06.10.2015 р. на суму 11 267, 11 грн., № 8466 від 07.10.2015 р. на суму 4 540, 68 грн., № 8521 від 08.10.2015 р. на суму 4 718, 41 грн., № 8563 від 09.10.2015 р. на суму 7 225, 16 грн., № 8601 від 12.10.2015 р. на суму 5 715, 97 грн., № 8653 від 13.10.2015 р. на суму 7 148, 78 грн., № 8751 від 15.10.2015 р. на суму 2 140, 41 грн., № 8788 від 16.10.2015 р. на суму 3 611, 91 грн., № 8841 від 19.10.2015 р. на суму 5 280, 06 грн., № 8896 від 20.10.2015 р. на суму 4 680, 29 грн., № 8962 від 21.10.2015 р. на суму 1 649, 10 грн., № 8994 від 22.10.2015 р. на суму 1 629, 74 грн., № 9034 від 23.10.2015 р. на суму 5 693, 71 грн., № 9100 від 26.10.2015 р. на суму 1 989, 33 грн., № 9155 від 27.10.2015 р. на суму 6 146, 20 грн., № 9379 від 02.11.2015 р. на суму 3 747, 56 грн., № 9420 від 03.11.2015 р. на суму 4 277, 10 грн., № 9563 від 06.11.2015 р. на суму 1 579, 79 грн., № 9626 від 09.11.2015 р. на суму 3 989, 25 грн., № 9668 від 10.11.2015 р. на суму 4 883, 25 грн., № 9736 від 11.11.2015 р. на суму 1 278, 59 грн., № 9915 від 17.11.2015 р. на суму 1 722, 39 грн., № 10178 від 24.11.2015 р. на суму 4 329, 60 грн., № 10242 від 25.11.2015 р. на суму 2 273, 70 грн., № 10417 від 01.12.2015 р. на суму 4 201, 84 грн., № 10485 від 02.12.2015 р. на суму 2 841, 92 грн., № 10561 від 04.12.2015 р. на суму 3 423, 22 грн.

Отриманий товар відповідачем був оплачений частково, про що свідчать наявні в матеріалах справи банківські виписки, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість в сумі 16 224,49 грн.

Оскільки заборгованість відповідачем оплачена не була, позивач вирішив звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Під час розгляду справи відповідачем було частково оплачено заборгованість в сумі 4 000,00 грн., і відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків станом на 26.09.2016 р., який підписано представниками сторін без зауважень і заперечень та скріплено печатками обох підприємств, заборгованість відповідача на день розгляду справи складає 12 224,49 грн.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі статтею 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Укладений між сторонами договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін), зобов'язання строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено в Інформаційному листі Вищого господарського суду України «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права» № 01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

При цьому, у п. 1.7. постанови Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначається, що нормою ст. 530 ЦК України передбачено, між іншим, можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу.

В той же час, як зазначалося вище, згідно з п. 4.1. Договору оплата кожної партії товару здійснюється на протязі 14 календарних днів з моменту отримання товару.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно зі ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Водночас, після порушення провадження у справі відповідачем було частково сплачено основний борг в сумі 4 000,00 грн., і відповідно до Акту звірки взаєморозрахунків станом на 26.09.2016 р., який підписано представниками сторін без зауважень і заперечень та скріплено печатками обох підприємств, заборгованість відповідача на день розгляду справи складає 12 224, 49 грн.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Враховуючи те, що під час розгляду справи відповідачем частково було сплачено основний борг в сумі 4 000, 00 грн., суд дійшов висновку про припинення в цій частині позовних вимог провадження у справі, у зв'язку з відсутністю предмета спору.

Таким чином, оскільки відповідач прийняв поставлений позивачем товар, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві повністю його вартість, відповідний борг в сумі 12 224,49 грн., який існує на момент розгляду справи в суді, має бути стягнутий з нього в судовому порядку.

Що стосується заявлених позивачем вимог в частині стягнення пені в сумі 7 676,08 грн. та штрафу в сумі 15 457,35 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі статтею 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Одним із різновидів господарських санкцій, які застосовуються до правопорушника у сфері господарювання, є штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойки, штрафу, пені), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (стаття 230 Господарського кодексу України).

Поняттям «штраф» та «пеня» дано визначення частинах. 2, 3 статті 549 Цивільного кодексу України.

Відповідно до зазначеної норми, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Приписи даної статті також кореспондуються з положеннями ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

За умовами пункту 7.5. Договору за несвоєчасну оплату товару, який поставлений, Покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діяла в період, за який сплачується пеня. Пеня розраховується від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення поставки, але не більше ніж вартість товару за замовленням.

Пунктом 7.6. Договору передбачено, що за прострочення оплати товару який поставлений, більше ніж на 10 календарних днів з моменту настання платежу, Покупець сплачує на користь Постачальника штраф у розмірі 30% від суми неоплаченого в строк товару.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Як на тому наголошено у п. 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

За таких обставин, виходячи зі змісту п. 7.5. Договору, суд дійшов висновку, що наданий позивачем розрахунок пені в сумі 7 676,08 грн. за період з 19.12.2015 р. по 21.07.2016 р. суперечить приписам ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, оскільки умовами Договору сторонам не було визначено іншого, ніж передбачений вказаною правовою нормою, строку, за який нараховується пеня.

За розрахунком суду, розмір пені за період з 19.12.2015 р. по 19.06.2016 р. складає 7 189,79 грн.

Водночас, перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу в сумі 15 457,35 грн., розрахованого на підставі п. 7.6. Договору виходячи із суми боргу станом на 29.12.2015 р., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає вимогам чинного законодавства.

При цьому, суд зазначає, що чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до частини 3 статті 6 Цивільного кодексу України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, крім випадків, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Заборона на застосування пені та штрафу прямо не випливає з закону чи із суті відносин сторін, що дозволяє здійснити відповідне врегулювання у договорі.

В даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд України, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 3-24гс12, від 09.04.2012 р. № 3-88гс11.

Водночас, суд вважає за необхідне не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 р. у справі № 6-2003цс15, за змістом якої зазначається, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з вищевказаної постанови, вона була прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Апекс-Банк» про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, нарахованих за порушення зобов'язань за кредитним договором, а тому, враховуючи суб'єктний склад сторін, правову природу спірного правочину та умови відповідних пунктів кредитного договору, якими передбачено стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язань за кредитним договором, висновок щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язання було зроблено Верховним Судом України лише виходячи з положень статті 549 Цивільного кодексу України, яка і підлягала застосуванню у спірних правовідносинах.

Проте, в даному випадку, обидві сторони спірного правочину є суб'єктами господарювання, відповідачем було порушено саме господарське зобов'язання, а тому згідно з приписів статті 9 Цивільного кодексу України та статті 4 Господарського кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, як спеціального закону в частині відповідальності за порушення у сфері господарювання.

Конституція України у ст. 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Вказана норма міститься у розділі II «Права, свободи та обов'язки людини і громадянина», а тому положення ст. 61 Конституції України стосуються в першу чергу фізичних осіб.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення № 7-рп/2001 від 30 травня 2001 року у справі № 1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі смислу цього тлумачення не можуть бути ототожнені поняття санкцій та вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, згідно зі ст. 61 Конституції не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 ГК України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Аналогічну правову позицію щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 р. у справі № 911/2418/15, від 27.10.2015 р. у справі № 924/303/15, від 12.05.2015 р. у справі № 910/9209/13, від 05.02.2015 р. у справі № 910/7041/14, від 30.03.2015 р. у справі № 911/3222/14, від 07.10.2015 р. у справі № 924/218/15, від 11.11.2015 р. у справі № 911/2418/15 та багатьох інших.

При цьому, на переконання суду, зазначені вище постанови Верховного Суду України, які приймались у господарських справах, та постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 р. у цивільній справі № 6-2003цс15, не є суперечливими між собою щодо тлумачення норм матеріального права, оскільки вони не є тотожними або подібними, приймались відносно різного суб'єктного складу сторін, а також правовідносин (господарських чи цивільних).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що відповідач неналежним чином виконував взяті на себе обов'язки щодо оплати вартості поставленого позивачем товару, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з урахуванням наведеного.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на сторони пропорційно задоволеній частині позову. При цьому, витрати по сплаті судового збору в частині позовних вимог, по яким суд припинив провадження у справі покладаються на відповідача, оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій останнього.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу в сумі 4 000 (чотири тисячі) грн. 00 коп.

2. Позовні вимоги задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «АПК ДІНАР» (03151, місто Київ, вулиця Дніпропетровська, будинок 22; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «М'ясокомбінат «Миргородський» (01042, місто Київ, вулиця Патріса Лумумби, будинок 5; ) основний борг в сумі 12 224 (дванадцять тисяч двісті двадцять чотири) грн. 49 коп., штраф в сумі 15 457 (п'ятнадцять тисяч чотириста п'ятдесят сім) грн. 35 коп., пеню в сумі 7 189 (сім тисяч сто вісімдесят дев'ять) грн. 79 коп., витрати по оплаті судового збору в сумі 1 360 (одну тисячу триста шістдесят) грн. 97 коп. витрат по оплаті судового збору.

4. В іншій частині позову відмовити.

5. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

6. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 10.10.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова