номер провадження справи 34/88/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2016 Справа № 908/2024/16

Господарський суд Запорізької області у складі судді Науменка А.О., при секретареві Курочкіній О.О.

За участю представників: від позивача не зявився; від відповідача ОСОБА_1, довіреність від 16.05.2016р.

Розглянув в судовому засіданні матеріали справи № 908/2024/16,

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ (69034, м. Запоріжжя, вул. Цимлянська, 29-А);

до відповідача: Запорізької митниці ДФС (69041, м. Запоріжжя, вул. Сергія Синенка, буд. 12);

про стягнення 21288,07 грн.,

Сутність спору:

Заявлений позов про стягнення з Державного бюджету на користь позивача суми 21288,07 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями Запорізької митниці.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 04.08.2016р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/2024/16, справі присвоєно номер провадження 34/88/16, справу призначено до розгляду на 25.08.2016р. На підставі ст. 77 ГПК України в судовому засіданні 25.08.2016р. оголошено перерву до 12.09.2016р., потім до 03.10.2016р.

Позивач підтримав позовні вимоги з підстав викладених у позовній заяві з урахуванням додаткових письмових пояснень, які надійшли до суду 25.08.2016р., зазначивши, зокрема, про наступне. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013р. у справі № 2а-0870/3064/11 визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці про визначення митної вартості № 112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р., прийняті Запорізькою митницею у відношенні позивача. Рішенням Запорізької митниці про визначення митної вартості № 112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р., яке було скасовано адміністративним судом, була встановлена вартість товару на 54 % вище ціни угоди, що призвело до збільшення митних платежів на 27419,49 грн. Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014р. у справі № 808/336/14 позов ТОВ ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ до Запорізької митниці Міндоходів про повернення надмірно сплачених коштів задоволено повністю, стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ надмірно сплачені при митному оформлені товару, за вантажно-митною декларацією 1120000/2010/009710 від 26.11.2010р., митні платежі в розмірі 27419,49 грн. Вказане рішення набрало законної сили 23.12.2014р. Оскільки рішення суду не було виконано ані в добровільному порядку, ані в примусовому, ТОВ ТЕХНОХІМРЕАГЕНТ звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Державної казначейської служби України в Запорізькій області про визнання протиправним невиконання судового рішення та зобовязання його виконати. Рішення суду було виконано лише 30.07.2015р. та повернуто позивачу суму 27419,49 грн. Внаслідок прийняття Запорізькою митницею протиправного рішення і тривалим невиконання Запорізькою митницею судових рішень, позивач з 23.11.2010р. по 30.07.2015р. був позбавлений власних коштів, не мав можливості ними розпоряджатись. За час з 01.09.2013р. по 30.06.2015р. тільки втрати від інфляції склали 21288,07 грн. Також зазначив, що при розгляді справи № 6-113цс13 Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі, на підставі ч. 2 ст. 184 СК України, підлягає індексації за аналогією згідно з п. 8 ст. 8 ЦПК України в порядку, передбаченому Законом України Про індексацію грошових доходів населення. Отже, в цивільному процесі застосується аналогія закону і сторони повинні індексувати суми, які сплачуються. Так само повинно відбуватися в господарському процесі, повинно відбуватися відшкодування державою шкоди, заподіяної незаконними діями органів державної влади. Індексація це не міра цивільно-правової відповідальності, а механізм, призначений для реалізації принципу повного відшкодування втрат в умовах нестабільності цін. Індексація будь-яких платежів у звязку з їх затримкою обумовлена порушенням стороною, зобовязаною їх виплачувати, своїх обовязків і тому повинна здійснюватися в формі відшкодування заподіяної цим порушенням шкоди. Необхідність повного відшкодування шкоди встановлена ст. 1173 ЦК України. Відповідно до приписів ст. 56 Конституції України, ст. 1174 ЦК України наявність вини при нарахуванні шкоди не враховується. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою митниці та шкодою, завданою позивачу в формі втрат від інфляції, обумовлений тим, що у випадку не приймання службовцями митниці протиправних рішень із позивача не було відповідно до протиправних рішень стягнуто додаткові митні платежі в розмірі 27419,49 грн.; у випадку прийняття митницею заходів для повернення коштів відразу після скасування її протиправних рішень, повернення коштів відбулося ще в 2013р. Просить позов задовольнити, стягнути з Державного бюджету на користь позивача суму 21288,07 грн. матеріальної шкоди, завданої протиправним рішенням та діями Запорізької митниці. Позов обґрунтований ст. 56 Конституції України, ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, Конвенцією з прав людини, рішеннями Європейського суду з прав людини.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві, зазначивши, зокрема, про наступне. По-перше, вважає, що позивач жодним чином нормативно не обґрунтовує свою позицію стосовно того, що митний орган повинен сплачувати будь-які кошти за втрату від інфляційних процесів. Запорізька митниця не була з позивачем у будь-яких господарських чи цивільних (договірних) відносинах, а тому не повинна сплачувати втрати від інфляції. Відшкодування шкоди це відповідальність, а не боргове (грошове) зобовязання. Грошові кошти, які були сплачені по рішенню про визначення митної вартості у розмірі 27419,49 грн. не є шкодою, відповідно до ст. 43 Податкового кодексу України, а є надміру сплаченими митними платежами, а тому у митного органу не виникає ніякого грошового зобовязання. За рішенням суду від 19.11.2013р. митниця скасувала рішення про визначення митної вартості товарів і за цим рішенням суду в митниці не було жодного зобовязання щодо повернення грошових коштів, оскільки позивач не звертався до митного органу на підставі ст. 43 МК України з заявою про повернення надміру сплачених митних платежів із вересня 2013р. Із заявою про повернення коштів позивач звернувся лише 25.12.2013р., отже вимога сплати втрат від інфляційного процесу з вересня 2013 р. є безпідставною. По-друге, зазначив, що втрати від інфляції не є шкодою, це є відповідальністю передбаченою статтею 625 ЦК України, отже не може бути причинного звязку між скасованим рішенням про коригування митної вартості товарів та шкодою. Позивач жодним чином нормативно не обґрунтовує на підставі якого законодавчого акту митниця повинна виплачувати будь-які кошти за втрату від інфляційних процесів. По-третє, нормами ст. 1166 ЦК України передбачено відповідальність за шкоду, завдану немайновим правам юридичної особи, майну юридичної особи. Митницею своїми діями при здійсненні митного контролю та митного оформлення, а саме винесенням рішення про коригування митної вартості, не завдано збитків ні особистим немайновим правам позивача, ні самому майну. Позивачем не доведено наявність складу цивільного правопорушення. Ухвала Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду в справі № 808/336/14 від 23.12.2014 р. не встановила між позивачем та митницею будь-яких зобовязальних відносин, а підтвердила і визначила правовідносини сторін у сфері повернення зайво сплаченого митного платежу. Нарахування інфляційних втрат суперечить приписам ч. 3 ст. 11 ЦК України і не може вважатися шкодою в розумінні ст. 22 ЦК України. Також, згідно п.п. 5.2. п. 5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках, зокрема, відшкодування збитків та шкоди, оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав. Просить у задоволенні позову відмовити.

За заявою представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування засобів фіксації судового процесу.

У відповідності до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013р. у справі № 2а-0870/3064/11, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2013р., адміністративний позов ТОВ Технохімреагент до Запорізької митниці Міндоходів задоволений, визнано протиправним та скасовано рішення Запорізької митниці про визначення митної вартості № 112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 13.03.2014 р. у справі № К/800/63162/13 постанову Запорізького окружного адміністративного суду від 03.09.2013р. та ухвалу Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 19.11.2013р. залишено без змін.

Постановою Запорізького окружного адміністративного суду від 31.03.2014 р. у справі № 808/336/14, яка залишена без змін ухвалою Дніпропетровського апеляційного адміністративного суду від 23.12.2014 р., адміністративний позов ТОВ Технохімреагент до Запорізької митниці Міндоходів, за участю третьої особи: Головного управління Державної казначейської служби України у Запорізькій області, про повернення надмірно сплачених коштів задоволено. Стягнуто з Державного бюджету України на користь ТОВ Технохімреагент надмірно сплачені при митному оформлені товару, за вантажно-митною декларацією № 1120000/2010/009710 від 26.11.2010р. митні платежі в розмірі 27419,49 грн. За даними ЄДРСР дата набрання рішенням законної сили 23.12.2014р.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участі ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як свідчать матеріали справи, фактично судове рішення у справі № 808/336/14 було виконане 30.07.2015р.

Проаналізувавши норми чинного законодавства, оцінивши докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Предметом спору є стягнення з Державного бюджету України суми матеріальної шкоди, завданої протиправними рішеннями та діями Запорізької митниці. Позивач зазначає, що внаслідок прийняття відповідачем неправомірного рішення № 112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010 р., яким було визначено митну вартість товарів за резервним методом визначення митної вартості товарів № 6, з позивача було стягнуто додаткові митні платежі в розмірі 27419,49 грн. Внаслідок прийняття Запорізькою митницею протиправного рішення і тривалим невиконання Запорізькою митницею судових рішень, позивач з 23.11.2010р. по 30.07.2015р. був позбавлений власних коштів, не мав можливості ними розпоряджатись, чим, на його думку, йому завдано матеріальної шкоди в сумі 21288,07 грн., що складає суму нарахованих інфляційних втрат за період з 01.09.2013р. по 30.06.2015р.

Положенням про Запорізьку митницю ДФС, затвердженим наказом ДФС України від 26.08.2014 р. № 76, із змінами і доповненнями, внесеними наказом ДФС від 19.06.2015р. № 439, визначено, що Запорізька митниця Державної фіскальної служби України є територіальним органом Державної фіскальної служби України, який підпорядковується Державній фіскальній службі України. Запорізька митниця ДФС є органом доходів і зборів, забезпечує реалізацію повноважень ДФС у зоні своєї діяльності. Запорізька митниця ДФС є правонаступником усіх прав та обовязків Запорізької митниці Міндоходів.

Згідно з ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України, яка встановлює загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Статтею 56 Конституції України встановлено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Положення даної статті Конституції реалізуються нормами статті 1173 ЦК України, за змістом якої шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Отже, для відшкодування шкоди згідно зі ст. 1173 ЦК, необхідно довести неправомірність поведінки (неправомірність бездіяльності) особи, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та шкодою.

Як було встановлено рішеннями судових органів та не доказується при розгляді даного спору в силу ч. 3 ст. 35 ГПК України, відповідачем відносно позивача прийнято неправомірне рішення № 112000006/2010/002398/1 від 23.11.2010р., яким було визначено митну вартість товарів за резервним методом визначення митної вартості товарів № 6, внаслідок чого позивач сплатив додаткові митні платежі в розмірі 27419,49 грн. З огляду на встановлення необґрунтованості та протиправності рішення відповідача про коригування митної вартості товару, надміру сплачені декларантом при митному оформлені товару кошти підлягають поверненню, оскільки це є способом відновлення прав позивача у випадку скасування рішення митного органу про визначення митної вартості товару.

Фактично зазначені кошти було повернуто позивачу 30.07.2015р., про що, зокрема, свідчить виписка з банку від 23.11.2015р.

Згідно зі ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 33 ГПК України обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Тобто, на позивача покладається обовязок довести обґрунтованість своїх вимог, а саме наявність шкоди, протиправність поведінки її заподіювача та причинний зв'язок такої поведінки з заподіяною шкодою. Для настання цивільно-правової відповідальності відповідача за заподіяння матеріальної шкоди позивачеві необхідно довести наявність усіх вищезазначених ознак складу цивільного правопорушення, які необхідні для відшкодування шкоди в порядку ст. 1173 ЦК України. Відсутність хоча б однієї з цих ознак виключає настання відповідальності.

Згідно з ч. 1 ст. 175 ГК України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться (ч. 1 ст. 193 ГК).

Поняття зобовязання та підстави його виникнення встановлені статтею 509 ЦК України, відповідно до ч. 1 якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 21288,07 грн., завданої протиправним рішенням та діями Запорізької митниці Державної митної служби України, у формі втрат від інфляції за період з вересня 2013р. по червень 2015р. Позивач вважає, що внаслідок прийняття Запорізькою митницею протиправного рішення, позивач у цей період був позбавлений власних грошових коштів, не мав можливості ними розпоряджатися.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Тобто, положення даної норми поширюється на порушення саме грошового зобовязання, що існувало між сторонами до прийняття рішення суду.

Грошовим, за змістом статей 524, 533-535, 625 Цивільного кодексу України є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 розяснено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті.

Обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилися від прийняття зобовязання за договором (ст. 612 ЦК), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобовязання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст. 1212 ЦК), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобовязань, а з інших підстав.

Частина 3 ст. 11 ЦК України, відповідно до якої цивільні права та обовязки у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобовязань.

Таким чином, стягнення втрат від інфляції не поширюється на правовідносини між сторонами в даній справі, оскільки між ними відсутні будь-які договірні зобовязальні правовідносини.

Крім того, щодо причинно-наслідкового звязку між неправомірними діями відповідача та втратами позивача суд бере до уваги, що відповідно до ч. 7 ст.55 Митного кодексу України у випадку незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням органу доходів і зборів про коригування заявленої митної вартості товарів орган доходів і зборів за зверненням декларанта або уповноваженої ним особи випускає товари, що декларуються, у вільний обіг за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю цих товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та забезпечення сплати різниці між сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною декларантом або уповноваженою ним особою, та сумою митних платежів, обчисленою згідно з митною вартістю товарів, визначеною органом доходів і зборів, шляхом надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу. Строк дії таких гарантій не може перевищувати 90 календарних днів з дня випуску товарів. Таким чином, декларант має право вільно, на свій розсуд, обрати варіант дій: 1) або погодитись з відкоригованою митним органом митною вартістю та подати документи для митного оформлення товарів за відкоригованою митною вартістю; 2) або прийняти рішення про надання відповідної гарантії для випуску товарів у вільний обіг та сплатити митні платежі згідно з митною вартістю товарів, визначеною самим декларантом. Приймаючи рішення, декларант повинен усвідомлювати можливі наслідки свого вибору, в тому числі понесених витрат. Згідно з ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, одним із принципів якої є здійснення її на основі комерційного розрахунку та власного комерційного ризику. Таким чином, протиправне рішення відповідача не перебуває у причинно-наслідковому звязку з майновими втратами позивача, і розмір цих втрат не доведений.

На підставі викладеного, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача суми 21288,07 грн. матеріальної шкоди, що складає суму нарахованих позивачем у період з вересня 2013р. по червень 2015р. інфляційних втрат є необґрунтованими та недоведеними.

Посилання позивача на постанову Верховного Суду України від 06.11.2013 р. у справі № 6-113цс13, яка була прийнята за аналогією закону відповідно до ч. 8 ст. 8 ЦК України, судом до уваги не береться, оскільки згідно з даною постановою суд розглядав відносини, які врегульовано Сімейним кодексом України, зокрема, ч. 2 ст. 184 якого встановлено індексацію розміру аліментів, що визначений судом у твердій грошовій сумі. Відносини, які склалися між сторонами в справі № 6-113цс13 не є подібними, а тому до них не можуть бути застосовані положення ч. 8 ст. 8 ЦК України. Крім того, Цивільним кодексом України встановлено, що обовязок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції не виникає у випадках відшкодування збитків та шкоди. Щодо посилання позивача у додаткових поясненнях на ст. 17 Закону України Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини у справах, наведених у цих поясненнях, стосовно визначення поняття майно, правомірні очікування, суд зауважує, що це не впливає на суть спору, оскільки визначення поняття майна мається у главах 12,13 ЦК України і це є приписи закону. Сподівання позивача на митне оформлення товару без прийняття протиправного рішення про корегування митної вартості кореспондується із його правом вибору у разі прийняття рішення про корегування митної вартості, тобто правом, передбаченим ч. 7 ст.55 Митного кодексу України. Відповідно до ч.1ст.12, ч.1 ст.13 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Відповідно до ст.43 Податкового кодексу України обов'язковою умовою для здійснення повернення сум грошового зобов'язання є подання платником податків заяви про таке повернення протягом 1095 днів від дня виникнення помилково та/або надміру сплаченої суми. Таким чином, право вибору подання такої заяви про повернення надміру сплаченої суми також належало позивачу (в день виникнення такого права чи протягом 1095 днів).

За таких обставин, у задоволенні позову відмовляється повністю.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 07.10.2016 р.

Суддя А.О. Науменко