РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2016Справа №910/13889/16

За позовомМоторного (транспортного) страхового бюро
ДоКомунального підприємства "Київпастранс" АП №4 (відповідач-1) Комунального підприємства "Київпастранс" (відповідач-2)
Треті особи, які не заявляють самостійні вимоги на предмет спору, на стороні відповідачів
Комунальне підприємство "Київпастранс" АП №5
Простягнення 30 253,02 грн.
Суддя Трофименко Т.Ю.

В засіданні приймали участь:

від позивача: Рибченко І.С. - по дов. № 149 від 28.12.2015

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: Герасимчук С.Ю. - по дов. № 06-5/768 від 26.09.2016

від третьої особи: не з'явились

Обставини справи:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Моторного (транспортного) страхового бюро до Комунального підприємства "Київпастранс" АП №4 про стягнення 30 253,02 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 року прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі № 910/13889/16, розгляд справи призначено на 21.09.2016р.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився. Заяв, клопотань від відповідача на адресу суду не надходило.

Представником позивача заявлено клопотання про залучення до участі у справі іншого відповідача Комунальне підприємство "Київпастранс" та третьої особи АП №5.

Суд розглянувши дані клопотання, дійшов висновку про їх обґрунтованість враховуючи матеріали справи.

Згідно ст. 24 ГПК України господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача.

Відповідно до ст. 27 ГПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

З урахуванням викладених обставин, клопотання представника позивача про залучення до участі у справі іншого відповідача та третьої особи судом задоволено.

В судовому засіданні представником позивача подана заява про продовження строку вирішення спору відповідно до ст. 69 Господарського процесуального кодексу України.

Судом було продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 05.10.2016.

04.10.2016 від відповідача-2 було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у зв'язку з пропуском строку позовної давності.

Представник позивача позовні вимоги підтримав.

Представники відповідача-1 та третьої особи в судове засідання не з'явились, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином.

Заяв та клопотань від відповідача-1 та третьої особи на день розгляду справи до суду не надходили.

Зважаючи на те, що нез'явлення представників відповідача-1 та третьої особи не перешкоджає розгляду справи по суті, а матеріали справи є достатніми для вирішення спору в даному судовому засіданні, суд вважає за можливе розглянути позов за їх відсутності, за наявними у справі матеріалами згідно з вимогами статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-1, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд,-

ВСТАНОВИВ:

08 липня 2012 р. о 13 год. 45 хв., по вул. Леніна в с. Бузова, Києво-Святошинського району, Київської області, водій ОСОБА_4 керуючи автобусом марки «Богдан А 091», державний номер НОМЕР_1, рухаючись заднім ходом на перехресті вул. Космонавтів, не переконався, що це буде безпечним. В результаті чого, здійснив зіткнення з автомобілем марки «Nissan Tiida» державний номер НОМЕР_2, що зупинився попереду. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди обидва транспортні засоби отримали механічні пошкодження.

Постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 16.07.2012 ОСОБА_4 було визнано винним у вчиненні правопорушення та притягнено до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу.

Відповідно до Відомостей № 9034113 від 18.07.2012 р. станом на день дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Богдан А 091», номерний знак НОМЕР_1, належав на праві власності юридичній особі - КП «КИЇВПАСТРАНС», .

ОСОБА_4 на день дорожньо-транспортної пригоди працював водієм на зазначеному підприємстві, про що відповідач не заперечує.

Відповідальність винуватця у скоєнні зазначеної дорожньо-транспортної пригоди, за інформацією, наявною у МТСБУ, застрахована не була.

Відповідно до Звіту №233 про оцінку автомобіля "Nissan Tiida", реєстраційний номер НОМЕР_2 від 08.08.2012, складеного оцінювачем ОСОБА_5 (кваліфікаційне свідоцтво оцінювача НОМЕР_3, видане ФДМУ та УЦПЗ "Експерт-Сервіс" 04.04.2009), вартість відновлювального ремонту автомобіля "Nissan Tiida", реєстраційний номер НОМЕР_2, складає 30 229,06 грн., а вартість матеріального збитку - 35 212,54 грн.

31 серпня 2012 р. фактичний володілець пошкодженого транспортного засобу «Nissan Tiida», номерний знак НОМЕР_2, ОСОБА_6, звернувся до МТСБУ з заявою про виплату страхового відшкодування, до якої було надано документи, підтверджуючі розмір матеріального збитку, обставини ДТП, копію полісу № АВ/6161701 та інші документи, необхідні для проведення МТСБУ відшкодування з фонду захисту потерпілих.

Згідно з наказом №2960 від 05.10.2012 відповідно до статті 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" Моторним (транспортним) страховим бюро України призначено до виплати ОСОБА_6 25790,88 грн. за шкоду, заподіяну в результаті ДТП.

На підставі наказу №2960 від 05.10.2012, МТСБУ сплатило суму страхового відшкодування у розмірі 25 790,88 грн. на рахунок ОСОБА_6, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №3737 від 15.10.2012.

13 листопада 2012 р. МТСБУ видало наказ про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_6 3 519,48 грн., а 14 листопада 2012 р. було перераховано на розрахунковий рахунок ОСОБА_7 3 519,48 грн. платіжним дорученням № 3/18120.

01 лютого 2013 р. МТСБУ видало наказ про відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих ОСОБА_6 942,66 грн. та перерахувало 942,66 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 4/18120 від 01.02.2013р.

Оскільки, на момент дорожньо-транспортної пригоди транспортний засіб «Богдан А 091», номерний знак НОМЕР_1, належав на праві власності юридичній особі - КП «КИЇВПАСТРАНС», (далі - відповідач), а експлуатував його найманий працівник - водій ОСОБА_4, то позивач звернувся з позовом про стягнення з КП «Київпастрас» № 4 30 253,02 грн. понесених витрат у зв'язку з виплатою потерпілому страхового відшкодування

Оцінивши наявні в справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пунктів 1, 3 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

За змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Частиною першою статті 1191 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Крім того, стаття 38.2.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає право МТСБУ після сплати страхового відшкодування подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону (учасників бойових дій та інваліди війни, що визначені законом, інваліди I групи, які особисто керують належними їм транспортними засобами, а також особи, що керують транспортним засобом, належним інваліду I групи, у його присутності).

Дані норми визначають право регресу, під яким розуміється право особи, що відшкодувала шкоду (МТСБУ), звернутися з вимогою про повернення виплаченого до боржника, з вини якого завдано шкоди (власника, водія транспортного засобу, який спричинив ДТП).

В розумінні положень Закону "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" позивач набув право на виплату страхового відшкодування від власника транспортного засобу «Богдан А 091», номерний знак НОМЕР_1.

Відповідач в наданому суду відзиві просить суд застосувати строк позовної давності до спірних відносин зважаючи на те, що строк позовної давності за вимогами про стягнення страхового відшкодування на суму 25 790,88 грн. сплив 16.10.2015, на суму 3 519,48 грн. - 16.11.2015 та на суму 941,66 грн. 05.20.2016.

Позивач у позовній заяві просив суд визнати причини пропуску строку поважними та поновити строк позовної давності. Обґрунтовуючи дану заяву, позивач зазначив, що 19.10.2015 МТСБУвже зверталось до Господарського суду міста Києва, однак, ухвалою суду від 21.10.2015 позовну заяву та додані документи були повернуто позивачу без розгляду на підставі п. 6 ч. 1 ст. 63 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач зазначає, що зважаючи на необхідність доопрацювання позовної заяви та усунення допущених порушень, а також велику завантаженість по іншим судовим справам, МТСБУ було пропущено строк позовної давності.

Пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", яка набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитися у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою N 14902/04 у справі "Відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами NN 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). При цьому відповідно до частин першої та п'ятої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Відповідно до статті 257 ЦК загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Визначення початку відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК, зокрема відповідно до частини 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно до п. 2.8. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" (далі - Постанова № 11) встановлено щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України, з урахуванням водночас наведеного в підпунктах 2 і 3 пункту 5 Перехідних та прикінцевих положень Закону України "Про внесення змін до деяких законів України щодо вдосконалення порядку здійснення судочинства" від 20.12.2011 N 4176-УІ). Для окремих видів вимог законом встановлюється й спеціальна позовна давність, наприклад, статтею 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)". Перебіг позовної давності починається, за загальним правилом, від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), за винятком випадків, зазначених у частинах другій і третій цієї статті. Зокрема, за позовами про застосування наслідків нікчемного правочину (повернення коштів, іншого майна тощо) позовна давність починається не від дня вчинення такого правочину, а від дня, коли почалося його виконання.

Оскільки виплати страхового відшкодування здійснювались 15.10.2012 - на суму 25 790,88 грн., 14.11.2012 - 3 519,48 грн., 01.02.2013 - 942,66 грн., а позивач звернувся з позовом до суду 29.07.2016р., тобто з пропуском строку позовної давності, на що і посилався відповідач, заперечуючи проти позовних вимог у відзиві на позов.

У відповідності до ч. 3 ст. 267 ЦК України, суд зобов'язаний застосувати позовну давність за заявою сторони у спорі, якщо така заява була подана до винесення судового рішення.

Відповідно до п. 2.2. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29 травня 2013 року N 10, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З урахуванням викладеного суд приходить до висновку, що зазначені позивачем причини пропуску строку позовної давності не є поважними, а тому суд відмовляє в задоволенні позовних вимог.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.10.2016.

Суддя Т.Ю. Трофименко