КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Справа№ 910/20713/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Гіневська-Фареник М.О. - за дов.

від відповідача: Скляр М.С. - за дов.

розглянувши апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5»

на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2016

у справі №910/20713/15 (суддя Карабань Я.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика»

про стягнення заборгованості у розмірі 73 328,83 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 5» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом (із урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 24.06.2016; том 1, а.с. 184-185) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» (далі, відповідач) про стягнення заборгованості у розмірі 73 328,83 грн., з яких 35 461,90 грн. сума основного боргу, 32 658,12 грн. пені, 4 363,88 грн. інфляційних втрат та 844,94 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем взятих на себе відповідно до умов Договору на надання житлово-комунальних послуг №УЖ/Р5-10/29/10/14 від 29.10.2014 зобов'язань з оплати наданих позивачем послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 04.07.2016 у справі №910/20713/15 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5» 35 461,90 грн. основного боргу; 8 220,48 грн. пені; інфляційну складову боргу в розмірі 4 363,88 грн.; три проценти річних у сумі 844,94 грн.; 1 218,13 грн. витрат по сплаті судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач не виконав взяті на себе згідно з умовами Договору зобов'язання, не оплативши надані позивачем послуги протягом спірного періоду (з листопада 2014 по травень 2016). Зазначене стало підставою для нарахування пені, розмір якої було визначено судом з урахуванням вимог Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», а також інфляційних втрат та 3% річних на підставі статті 625 Цивільного кодексу України.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2016 у справі №910/20713/15 та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач зазначив, що на момент розгляду справи у квартирі, яка є приватною власністю ТОВ «ФК «Народна позика», проживають сторонні особи, які не бажають її звільняти, у зв'язку з чим відповідачем і не здійснювалась оплата за житлово-комунальні послуги згідно Договору.

За твердженнями апелянта, він не отримував послуги згідно Договору №УЖ/Р5-10/29/10/14 від 29.10.2014.

Крім того, відповідач зазначив, що в оскаржуваному рішенні неправильно розрахована та завищена пеня. За розрахунком скаржника, загальна сума пені за Договором становить 1 756,79 грн.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» у справі №910/20713/15 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Лобань О.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 28.07.2016 апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 22.09.2016.

Водночас, не погоджуючись із вказаним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Рада 5» також звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2016 у справі №910/20713/15 скасувати в частині стягнення з відповідача пені та розподілу судових витрат та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що розмір пені за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги визначено Законом України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», що виключає застосування до даних правовідносин приписів Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Лобань О.І.) апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5» прийнято до провадження, апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2016 у справі №910/20713/15 об'єднано в одне апеляційне провадження, розгляд справи призначено на 22.09.2016.

У зв'язку із припиненням повноважень судді Лобаня О.І., розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від 21.09.2016 №09-52/4985/16 призначено повторний автоматизований розподіл справи.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів для розгляду справи №910/20713/15 сформовано колегію суддів Київського апеляційного господарського суду у наступному складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 (головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.) апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5» прийнято до провадження, розгляд справи вирішено здійснювати у судовому засіданні, призначеному на 22.09.2016.

Представник позивача 16.09.2016 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд відмовити у задоволенні апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика». У відзиві позивач зазначив, що ТОВ «Фінансова компанія «Народна позика» є власником приміщення №86, розташованого в будинку №13 по вул. Старонаводницькій в місті Києві, саме з ним укладено Договір на надання житлово-комунальних послуг №УЖ/Р5-10/29/10/14 від 29.10.2014, а тому він, як власник, повинен сплачувати спірну заборгованість.

Представник відповідача у судове засідання, призначене на 22.09.2016, не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2016 розгляд справи відкладено на 06.10.2016.

У судовому засіданні 06.10.2016 представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги ТОВ «Рада 5», просив її задовольнити, рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2016 у справі №910/20713/15 скасувати в частині стягнення з відповідача пені та розподілу судових витрат та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі; у задоволенні апеляційної скарги ТОВ «ФК «Народна позика» просив суд відмовити.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю; проти задоволення апеляційної скарги ТОВ «Рада 5» заперечував.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг та відзиву позивача, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, 17.06.2014 на підставі Договору іпотеки від 24.12.2013, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурашковською О.С., зареєстрованого в реєстрі за №3556, Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» набуло права власності на квартиру № 86, загальною площею 563,8 кв.м., розташовану в будинку №13 по вул. Старонаводницька в м. Києві (далі, квартира №86), що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 23266197 від 20.06.2014 (том 1, а.с. 50).

Факт того, що державна реєстрація права власності відповідача, зокрема, на квартиру №86 відбулась відповідно до вимог чинного законодавства, підтверджується постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 29.10.2015, залишеною без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 24.02.2016 у справі №826/2776/15.

Відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Із матеріалів справи вбачається, що 29.10.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Рада 5» та відповідачем, як власником квартири №86, був укладений договір на надання житлово-комунальних послуг №УЖ/Р5-10/29/10/14 (далі, Договір), згідно з умовами якого позивач зобов'язувався надавати відповідачу послуги з утримання будинків, споруд та прибудинкових територій (далі, послуги), а відповідач зобов'язувався вказані послуги оплачувати вчасно і в повному обсязі.

Відповідно до пункту 1.3. Договору розмір щомісячної плати за надання послуг на дату укладення цього договору становить 1 973,30 грн.

Сторони домовились про застосування авансової системи оплати послуг, передбачених умовами цього договору. Платежі по авансовій системі вносяться не менш ніж за один місяць до 20 числа місяця, що передує розрахунковому (пункт 2.2. Договору).

Враховуючи наведений позивачем період розрахунку заборгованості, а також положення пункту 2.2. Договору, суд встановив, що позивач просить суд стягнути заборгованість з оплати наданих ним послуг за період з листопада 2014 року по травень 2016 року.

При цьому, вартість послуг, наданих у листопаді 2014 року склала 1 933,83 грн., оскільки, як зазначено у письмових поясненнях, поданих представником позивача 04.07.2016, розмір заборгованості за перший місяць розраховувався за 29 календарних днів. Викладене також підтверджується рахунком на оплату № 1842 від 30.11.2014 на суму 1 933,83 грн. (том 1, а.с. 156).

Так, за розрахунком суду, розмір заборгованості за комунальні послуги, надані позивачем протягом періоду з листопада 2014 року по травень 2016 року, становить 37 453,23 грн. (1 933,83 + 1 973,30 х 18 місяців (з грудня 2014 року по травень 2016 року).

Як зазначає позивач, відповідач взяті на себе згідно з умовами Договору зобов'язання не виконав, послуги, надані позивачем протягом спірного періоду, не оплатив, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду з позовом (із урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог), у якому просив суд стягнути з відповідача 35 461,90 грн. основного боргу, 32 658,12 грн. пені, інфляційну складову боргу в розмірі 4 363,88 грн. та 3% річних у сумі 844,94 грн.

Відповідач позовні вимоги вважає необґрунтованими, зазначаючи у апеляційній скарзі, що є власником квартири №86, проте не являється споживачем послуг, що надаються позивачем на підставі договору, оскільки вказану квартиру займають сторонні особи, які не бажають її звільняти. Крім того, позивач, не надавши на вимогу відповідача довідку про місце реєстрації та склад сім'ї (форма 3) по квартирі №86, позбавив відповідача конституційного права на вільне розпорядження своїм нерухомим майном. У зв'язку цим відповідач не здійснював оплату житлово-комунальних послуг, наданих позивачем за договором.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а зазначені доводи відповідача не приймає до уваги з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (частина 1 статті 174 Господарського кодексу України).

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначає Закон України «Про житлово-комунальні послуги».

Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно з частиною 1 статті 19 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором про надання комунальних послуг, а права та обов'язки сторін визначаються, зокрема, положеннями глави 63 Цивільного кодексу України, Законом України «Про житлово-комунальні послуги».

За приписами статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Статтею 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

При цьому, зобов'язання в силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог даного Кодексу і інших актів законодавства. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Частиною 1 статті 202 Господарського кодексу України встановлено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Представник відповідача документів, які б підтверджували оплату відповідачем заборгованості перед позивачем за Договором, суду не надав.

Водночас, відповідач не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що протягом спірного періоду квартиру № 86 займали сторонні особи, а відповідач вказаною квартирою не користувався та, відповідно, послуги, надані позивачем не отримував.

Крім того, частиною 4 статті 319 Цивільного кодексу України визначено, що власність зобов'язує, а згідно статті 322 Цивільного кодексу України власник зобов'язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, відповідно до наведених положень закону, тягар утримання майна покладається законодавцем саме на власника цього майна.

Як уже зазначалося, право власності відповідача на квартиру №86 зареєстроване в установленому законом порядку 17.06.2014, а договір на надання житлово-комунальних послуг був укладений із позивачем 29.10.2014, тобто після набуття відповідачем права власності на квартиру №86.

Умовами Договору на надання житлово-комунальних послуг №УЖ/Р5-10/29/10/14 від 29.10.2014 на відповідача, як сторону вказаного договору, покладено обов'язок оплачувати послуги, надані на його підставі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 35 461,90 грн. є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

При цьому, як зазначалося, здійснивши перерахунок основного боргу, суд встановив, що його розмір є більшим, ніж заявлено позивачем до стягнення. З приводу наведеного суд зазначає, що пунктом 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарському суду при прийнятті рішення надано право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони. Проте, відповідного клопотання позивачем, як заінтересованою особою, суду не надано, а тому, враховуючи, що у правовідносинах сторін спору має місце допущене відповідачем порушення зобов'язання, вимога про стягнення з відповідача основного боргу підлягає задоволенню судом у розмірі, заявленому позивачем, а саме 35 461,90 грн.

Посилання відповідача на ту обставину, що ТОВ «Рада 5», не надавши на вимогу відповідача довідку про місце реєстрації та склад сім'ї (форма 3) по квартирі №86, позбавило відповідача конституційного права на вільне розпорядження своїм нерухомим майном, у зв'язку з чим відповідач оплату послуг за Договором не здійснював, є безпідставними, оскільки не спростовують вищезазначених обставин справи та факту укладення Договору саме із відповідачем, що безпосередньо покладає на останнього обов'язок сплачувати за надані йому позивачем послуги.

Крім того, посилання відповідача на постанову Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.03.2015 та ухвалу Київського апеляційного адміністративного суду від 01.07.2015 у справі №826/1435/15, якими визнано протиправними дії ТОВ «Рада 5», зокрема, щодо відмови у видачі ТОВ «ФК «Народна позика» довідок про місце реєстрації та склад сім'ї (форма 3) по квартирі №86 по вул. Старонаводницькій, 13 у м. Києві також є безпідставними, оскільки ухвалою Вищого адміністративного суду України від 02.08.2016 (№К/800/34080/15) зазначені судові рішення було скасовано, а провадження в адміністративній справі закрито.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача 32 658,12 грн. пені, інфляційну складову боргу в розмірі 4 363,88 грн. та 3% річних у сумі 844,94 грн.

Стосовно цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Рішенням суду першої інстанції позовні вимоги про стягнення з відповідача пені були задоволені частково у розмірі 8 220,48 грн.

Позивач у апеляційній скарзі зазначає, що до стягнення з відповідача підлягає 32 658,12 грн. пені, оскільки остання була розрахована у відповідності до вимог Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій», що виключає застосування до даних правовідносин приписів Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань».

Водночас, відповідач у апеляційній скарзі надає свій розрахунок пені, згідно якого розмір пені становить 1 756,79 грн.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача пені у розмірі 8 220,48 грн. з огляду на наступне.

Пунктом 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлено, що у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги споживач зобов'язаний сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Споживач несе відповідальність згідно із законодавством і цим договором за несвоєчасне внесення платежів за послуги - шляхом сплати пені у розмірі 1% від суми простроченого платежу, яка нараховується за кожний день прострочення, але не більше 100% загальної суми боргу (пункт 4.1.2. Договору).

Разом з тим, статтею 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Пунктом 2.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» №14 від 17.12.2013 роз'яснено, що за приписом статті 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» та частини 2 статті 343 Господарського кодексу України розмір пені за прострочку платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Якщо в укладеному сторонами договорі зазначено вищий розмір пені, ніж передбачений у цій нормі, застосуванню підлягає пеня в розмірі згаданої подвійної облікової ставки.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом встановлено, що умови Договору не містять положення, яке передбачає подовження строку нарахування штрафних санкцій у вигляді пені.

Як вбачається з розрахунку позовних вимог, доданого позивачем до заяви про збільшення розміру позовних вимог, позивач вказав день початку нарахування штрафних та фінансових санкцій для кожного чергового платежу, а також загальну кількість днів нарахування вказаних санкцій.

Врахувавши вищевказані відомості, суд першої інстанції вірно встановив, що позивач здійснював нарахування штрафних та фінансових санкцій по 26.06.2016, при цьому початок нарахування вказаних санкцій для заборгованості за послуги, надані у листопаді 2014, визначений позивачем з 29.10.2014.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що останній було виконано невірно та з порушеннями вимог чинного законодавства. Водночас, здійснений місцевим господарським судом перерахунок розміру пені є арифметично вірним, позовні вимоги про стягнення з відповідача пені правомірно задоволені судом у розмірі 8 220,48 грн.

Посилання позивача на норми Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій» не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки згідно вказаного закону відповідальність у вигляді пені в розмірі одного відсотка від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, якщо інший розмір пені не встановлено угодою сторін, але не більше 100 відсотків загальної суми боргу встановлюється для суб'єктів підприємницької діяльності, які використовують НЕЖИЛІ будинки і приміщення, належні їм на праві власності або орендовані ними на підставі договору, для провадження цієї діяльності, у той час, як відповідач у даній справі є власником об'єкту ЖИТЛОВОЇ нерухомості, а саме, квартири №86 по вул. Старонаводницькій, 13 у місті Києві.

Водночас, позовні вимоги про стягнення з відповідача інфляційної складової боргу в розмірі 4 363,88 грн. та 3% річних у сумі 844,94 грн. правомірно задоволені судом першої інстанції з огляду на наступне.

Згідно з частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд першої інстанції, перевіряючи наданий позивачем розрахунок 3% річних та інфляційних втрат вірно встановив, що з урахуванням періодів, наведених позивачем у його розрахунках, розміри 3% річних та інфляційних є більшими та становлять 1 047,88 грн. та 6 881,97 грн. відповідно.

Однак, пунктом 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарському суду при прийнятті рішення надано право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору та про це є клопотання заінтересованої сторони. Проте, відповідного клопотання позивачем, як заінтересованою особою, суду не надано, а тому, враховуючи, що у правовідносинах сторін спору має місце допущене відповідачем порушення зобов'язання, вимога про стягнення з відповідача трьох процентів річних підлягає задоволенню судом у розмірі, заявленому до стягнення позивачем, а саме 844,94 грн., а вимога про стягнення інфляційних втрат у розмірі 4 363,88 грн.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а заперечення скаржників, викладені у апеляційних скаргах, не приймає до уваги, оскільки останні не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає рішення суду по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5» є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційні скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Народна позика» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Рада 5» на рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2016 у справі №910/20713/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 04.07.2016 у справі №910/20713/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/20713/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко