ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.10.16р. Справа № 904/7427/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями "НЗ-інвест", смт. Слобожанське Дніпропетровський район Дніпропетровська область

до відповідача-1: Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-інвест", смт. Слобожанське Дніпропетровський район Дніпропетровська області

відповідача-2: Дніпропетровська міська рада, м. Дніпро

про розірвання договору оренди земельної ділянки

Суддя Суховаров А.В.

Представники:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність від 26.09.2013 р.;

від відповідача -1 - ОСОБА_2, довіреність від 17.09.2015р.;

- ОСОБА_3, довіреність від 20.09.16р.;

від відповідача - 2 - не з'явився

Суть спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "НЗ-інвест" (далі - позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "АТБ-інвест" (далі - відповідач-1) та Дніпропетровської міської ради (далі - відповідач-2), у якому просить суд розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-інвест" та Дніпропетровською міською радою, 29.12.2003 року.

В порядку ст. 81-1 ГПК України за клопотанням відповідача-2 від 30.06.16р. при розгляді справи по суті здійснюється фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме автоматизованої системи «Документообіг господарських судів». Для архівного оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер 1001176RD24886.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що наявність чинного та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно договору оренди земельної ділянки, укладеного між відповідачами, позбавляє позивача можливості оформити право на земельну ділянку під об'єктами нерухомості, які належать позивачу, що в свою чергу позбавляє позивача права здійснювати свої права власника відносно нерухомого майна.

Відповідач-1 проти позову заперечує, вимоги позивача вважає необґрунтованими та не вбачає порушень прав позивача, на які останній посилається в обґрунтування позовних вимог.

Відповдач-2- проти позову заперечує, у відзиві вказує, що позивач не є стороною спірного договору, а тому підстави для його розірвання за ініціативою позивача, відсутні.

Згідно ст. 77 ГПК України в судовому засіданні 03.10.2016 року оголошувалась перерва до 07.10.2016 року.

В порядку ст. 85 ГПК України у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, та заслухавши пояснення представників сторін, господарський суд, -

встановив:

Як вбачається з матеріалів справи, позивач просить суд розірвати договір оренди земельної ділянки, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "АТБ-інвест" та Дніпропетровською міською радою, 29.12.2003 року., з огляду на те, що вказаний договір порушує його права та законні інтереси, посилаючись на наступні обставини.

Згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.08.2007р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_4 (реєстровий № 8096) ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8В продали кожен свою частку нерухомого майна: навіси літ. Г, г', Д, д', Є, І, К, Л, Я, кіоски літ. X, Ц, Ч, огорожа №1-5 в будівлях та спорудах по вул. Косіора буд. №1а в м.Дніпропетровську, а позивач купив нерухоме майно, і сплатив за нього обговорену грошову суму (п.1.1 договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17.08.2007р.).

Право власності позивача на вищезазначене нерухоме майно зареєстровано комунальним підприємством «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 08.10.2007р.

Вищезазначене нерухоме майно було придбано фізичними особами ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 у ТОВ «АТБ-інвест» за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 12.01.2005р.

Згідно інформації Держземагенства у державному реєстрі земель станом на 01.01.2013р. земельна ділянка за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, 1а (кадастровий номер :04:021:0028) знаходиться в оренді ТОВ «АТБ-інвест» на підставі договору оренди земельної ділянки від 29.12.2003р., посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_10Б, та зареєстрованого в реєстрі за № 9790 (зареєстрований в ДП «Дніпропетровський міський центр ДЗК» за № 4652, від 09.01.2004р.), термін дії вказаного договору - до 19.11.2018р.

Листами (вих. №79 від 21.02.13 р., №№295, 296 від 16.09.13р., №№330, 331 від 16.10.13р.) позивач звертався до голови Дніпропетровської міської ради стосовно розірвання вказаного договору оренди земельної ділянки та надання позивачу дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для розміщення придбаних позивачем споруд у м. Дніпропетровськ, вул. Косіора, 1-а.

Як вбачається з відповіді Дніпропетровської міської ради (вих.№7/22-2114 від 14.11.13р.) дозвіл на розробку вищезазначеного проекту землеустрою не може бути наданий через наявність спірного договору оренди земельної ділянки.

Посилаючись на приписи статті 377 Цивільного кодексу України та ст.120 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла на день укладення позивачем договору купівлі-продажу нерухомого майна 17.08.2007р.), а також на положення постанови Верховного суду України по справі №6-2цс15 від 11.02.15р., №6-253цс16 від 13.04.16р., №18/5005/12936/2011 від 20.08.13р. позивач вказує, що ТОВ «АТБ - інвест» з моменту продажу споруд фізичним особами (ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8В.) за договором купівлі - продажу нерухомого майна від 12.01.2005р. перестало бути користувачем відповідної частини земельної ділянки, на якій розміщені ці споруди, оскільки це право користування землею перейшло до вищезазначених фізичних осіб, а згодом (за договором купівлі - продажу нерухомого майна від 17.08.2007р.) - від вищезазначених фізичних осіб до позивача, який на сьогоднішній день фактично користується вищезазначеною земельною ділянкою, але не може оформити це право користування через відмову Дніпропетровської міської ради і ТОВ «АТБ - інвест» розірвати спірний договір оренди земельної ділянки. Отже, позивач вважає, що ТОВ «АТБ - інвест», продавши споруди фізичним особам, добровільно відмовилось від свого права користування відповідною частиною земельної ділянки, на якій розміщені ці споруди, що згідно пункту «а» статті 141 Земельного кодексу України є підставою для припинення права користування земельною ділянкою та, відповідно, підставою для дострокового розірвання договору оренди земельної ділянки. При цьому, позивач вказує, що в порушення п.5.4.7 спірного договору оренди земельної ділянки ТОВ «АТБ - інвест» не повідомило Дніпропетровську міську раду про відчуження частини споруд, розташованих на орендованій земельній ділянці, внаслідок чого визначена у договорі оренди площа земельної ділянки не була зменшена.

Разом з тим, позивач вказує, що наявність спірного договору оренди земельної ділянки, позбавляє його можливості оформити своє право користування земельною ділянкою під спорудами, що йому належать, внаслідок чого позивач не може вільно здійснювати свої права власника цих споруд, що є порушенням ст.1 Протоколу №1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.4 ст.41 Конституції України, ст.ст. 319, 321, 391 Цивільного кодексу України.

Суд дійшов висновоку щодо відмови в задоволенні позовних вимог з наступних підстав.

Частиною 1 статті 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ч.ч.1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

За змістом статті 792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Земельна ділянка може передаватись у найм разом з насадженнями, будівлями, спорудами, водоймами, які знаходяться на ній, або без них. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

За замістом приписів частини 3, 4 статті 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом. Розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено законом або цим договором.

Відповідно до ч.2 ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Положення стаття 377 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 120 Земельного кодексу України регулюють питання переходу права (власності або користування) на земельну ділянку при придбанні за договором житлового будинку, будівлі або споруди, що розміщені на ній, від відчужувача майна до набувача.

Аналіз положень зазначених норм дає підстави для висновку, що вони диспозитивно унормовують перехід при відчуженні нерухомості до її набувача права користування землею, яке виникло у продавця нерухомого майна на підставі договору оренди землі з її власником і не встановлюють автоматичного переходу права на оренду, адже таке право, на відміну від права власності або постійного користування, не може бути передане за цивільно-правовими угодами одночасно з обєктом нерухомості, а визначається згідно з договором оренди, за письмовою згодою орендодавця.

В законі не передбачено автоматичний перехід до набувача майна права користування земельною ділянкою на умовах оренди від відчужувача майна, так як виникнення такого права у набувача можливе лише за рішенням власника землі, що перебуває у державній або комунальній власності, яким є Дніпропетровськ міська рада. Порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування встановлений статтею 123 Земельного кодексу України, яка не містить імперативного обовязку органу місцевого самоврядування прийняття рішення про укладання договору оренди землі з особою, яка мала право власності на обєкт нерухомості, які на цій землі розташовані.

Пленум Вищого господарського суду України в абзаці 1 підпункту 2.12 п. 2 своєї постанови № 6 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» роз'яснив наступне.

Відповідно до частини другої статті 120 ЗК України у разі набуття власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача. Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно, на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень» і статті 125 ЗК України, яка пов'язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права.

Позивач придбав у власність споруди у м. Дніпропетровську, вул. Косіора, 1-а за договором купівлі-продажу нерухомого майна від 17.08.2007 р., продавцями за яким виступали громадяни ОСОБА_9, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 В, які, в свою чергу, придбали у власність вищезазначені споруди у ТОВ «АТБ - інвест» за договором купівлі - продажу нерухомого майна від 12.01.2005 р., посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 (реєстровий № 7).

Згідно абзацу 2 підпункту 2.11 пункту 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» № 6 від 17.05.2011р., до відносин, пов'язаних з переходом права користування земельною ділянкою, на якій знаходиться житловий будинок, будівля, споруда, до особи, що набула права власності на відповідне нерухоме майно, в тому числі стосовно розміру такої земельної ділянки, застосовується законодавство, що діяло на час переходу права власності на житловий будинок, будівлю, споруду.

Відповідно до спеціальної правової норми, яка має пріоритет у застосуванні ч.1 та ч. 2 ст. 120 ЗК України у редакції, яка діяла станом на 12.01.2005р. (тобто на момент придбання нерухомого майна громадянами ОСОБА_9 М, ОСОБА_5, ОСОБА_7, ОСОБА_8 В.), при переході права власності на будівлю і споруду право користування на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі договору оренди та визначається згідно з договором оренди. Однак вищезазначені громадяни не уклали договір оренди земельної ділянки під придбаними ними спорудами у м. Дніпропетровську, вул. Косіора, 1-а, а отже, вищезазначені громадяни не набули права користування відповідною земельною ділянкою.

Таким чином, оскільки у громадян ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не виникло право користування земельною ділянкою під придбаними ними у 2005 році спорудами у місті Дніпропетровськ по вулиці Косіора, 1-а, це право користування не перейшло (і не могло перейти) до позивача у 2007 році, незважаючи на перехід до позивача права власності на вищезазначені споруди, а також незважаючи на неповідомлення Дніпропетровської міської ради з боку ТОВ «АТБ - інвест» про відчуження частини споруд, розташованих на орендованій земельній ділянці, згідно з п.5.4.7 спірного договору оренди земельної ділянки (це неповідомлення не тягне за собою правових наслідків з огляду на те, що ані законом, ані договором оренди земельної ділянки такі наслідки не передбачені).

Між тим, слід зазначити, що посилання позивача на висновки Верховного Суду України, викладені у його постанові від 11.02.2015 р. у справі № 6-2цс15, відхиляються судом, з огляду на те, що:

- у вищезазначеній постанові Верховного Суду України аналізувалось застосування зовсім іншої правової норми, ніж у даній справі, а саме: норми ч. 4 ст. 120 ЗК України, яка регулювала і регулює на сьогоднішній день визначення часток у праві на земельну ділянку при набутті права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами;

- як зазначив Верховний Суд України у вищезазначеній постанові, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Таким чином, згідно з правовою позицією Верховного Суду України при переході права власності на будинок, будівлю, споруду, розташовану на земельній ділянці, до нового власника нерухомого майна переходить право власності або право користування на земельну ділянку лише у тому випадку, коли таке право на земельну ділянку було у попереднього власника нерухомого майна, тобто коли таке право на земельну ділянку було належним чином оформлено за попереднім власником нерухомого майна. В той же час, як уже було зазначено вище у даній справі, громадяни ОСОБА_9, ОСОБА_12, ОСОБА_7, ОСОБА_8 не оформили за собою право користування земельною ділянкою під придбаними ними у 2005 році будівлями та спорудами у м. Дніпропетровську, вул. Косіора, 1-а, а отже, це право користування не перейшло (і не могло перейти) до позивача у 2007 році що не суперечить вищезазначеній правовій позиції Верховного Суду України.

З огляду на викладені вище підстави, суд відхиляє посилання позивача на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 13.04.16р. по справі № 6 - 253цс16 та в постанові від 20.08.13р. по справі №18/5005/12936/2011.

Твердження позивача щодо того, що ТОВ «АТБ - інвест», продавши споруди фізичним особам, добровільно відмовилось від свого права користування відповідною частиною земельної ділянки, на якій розміщені ці споруди, відхиляються судом з наступних підстав.

Так, відповідно до ч.3 ст.142 ЗК України припинення права користування земельною ділянкою у разі добровільної відмови землекористувача здійснюється за його заявою до власника земельної ділянки, в той час як ТОВ «АТБ - інвест» не надавало Дніпропетровській міській раді та будь - яким іншим особам заяви про відмову від права користування земельною ділянкою у м. Дніпропетровську, вул. Косіора, 1-а або будь-якою частиною цієї земельної ділянки.

При цьому, відповідно до ч.2 ст.123 ЗК України для вилучення земельної ділянки з метою її надання у користування іншій особі необхідною є письмова згода землекористувача, засвідчена нотаріально, проте такої згоди ТОВ «АТБ - інвест» не надавало.

Посилання позивача на порушення відповідачем-2 статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч. 4 ст. 41 Конституції України, ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України відхиляються судом, оскільки наведені правові норми забороняють протиправні дії або бездіяльність, в той час як ТОВ «АТБ - інвест» не вчиняло жодних протиправних дій або бездіяльності щодо позивача та його майна.

В силу положень ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, а обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку щодо необґрунтованості вимог позивача щодо розірвання спірного договору, а тому позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір у справі покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 4, 32-33, 36, 43, 44, 49, 82-85, 116-117 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Суддя А.В. Суховаров

Повний текст рішення підписаний 17.10.2016р.