КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2016 р. Справа№ 911/1738/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Разіної Т.І.

Коротун О.М.

при секретарі судового засідання: Молокопой І.А.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 13.10.2016 року по справі №911/1738/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київське будівельне підприємство №3"

на рішення Господарського суду Київської області від 08.08.2016р.

у справі №911/1738/16 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київське будівельне підприємство №3"

про стягнення заборгованості у сумі 188 228,26 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" (далі - ТОВ "УніКредит Лізинг", позивач) звернулось до господарського суду Київської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Київське будівельне підприємство № 3" (далі - ТОВ "Київське будівельне підприємство № 3", відповідач) про стягнення заборгованості у сумі 208 171,21 грн.

В обґрунтування своїх вимог позивач посилався на неналежне виконання ТОВ "Київське будівельне підприємство № 3" зобов'язань за Договором фінансового лізингу № 639-LD від 19.06.2008, у зв'язку з чим просив господарський суд стягнути з відповідача 19 770,06 грн. 3% річних та 188 401,15 грн. інфляційних втрат у відповідності до ст. 625 ЦК України, нарахованих на суму заборгованості за вказаним договором в розмірі 212 299,87 грн., встановлену постановою Вищого господарського суду України у справі № 6/099-12.

08.06.2016 ТОВ "УніКредит Лізинг" до господарського суду Київської області було подано заяву б/н від 07.06.2016 р. про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач зазначав, що після звернення ним з даним позовом до суду, від Вишгородського районного відділу Державної виконавчої служби надійшов лист про надання інформації на звернення № 6729 від 06.06.2016 р., з якого, зокрема, вбачається, що платіжним дорученням № 293 від 17.04.2015 р. позивачеві було перераховано грошові кошти в сумі 35133,42 грн. у рахунок погашення заборгованості, встановленої судом касаційної інстанції у справі № 6/099-12. Таким чином, станом на 07 червня 2016 року заборгованість відповідача перед позивачем складає 177 166,45 грн. (212299,87 грн. - 35133,42 грн.). У зв'язку з викладеним позивач просив господарський суд стягнути з відповідача 18 905,67 грн. 3% річних, 170 005,92 грн. інфляційних втрат.

11.07.2016 р. до господарського суду Київської області відповідачем було подано заяву б/н від 11.07.2016р. (вх. № 14282/16 від 11.07.2016 р.) про застосування наслідків спливу строків позовної давності.

22.07.2016 р. ТОВ "УніКредит Лізинг" до господарського суду Київської області було подано заяву б/н від 22.07.2016 р. (вх. № 15271/16 від 22.07.2016 р.) про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої він наголосив на тому, що має право заявити до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 27.05.2013р. по 22.07.2016 р., тобто за три роки до звернення до суду з позовом у даній справі, у зв'язку з чим просив суд стягнути з відповідача 3% річних в сумі 18773,94 грн. та інфляційні втрати в сумі 169454,32 грн. за вищевказаний період.

Названу заяву було прийнято місцевим господарським судом, подальший розгляд даної справи здійснювався з її врахуванням.

Рішенням господарського суду Київської області від 08.08.2016 №911/1738/16 позов задоволено повністю, стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Київське будівельне підприємство № 3" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" 169 454,32 грн. інфляційних втрат та 18 773,94 грн. 3% річних.

Не погоджуючись з названим рішенням місцевого господарського суду, Товариство з обмеженою відповідальністю "Київське будівельне підприємство №3" звернулося із апеляційною скаргою, у якій просить скасувати Рішення Господарського суду Київської області від 08.08.2016 №911/1738/16 та прийняти нове судове рішення, яким відмовити в задоволенні позову, посилаючись на те, що місцевим господарським судом неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зокрема, скаржник наголосив на тому, що у даній справі перебіг позовної давності стосовно вимоги про стягнення інфляційних витрат та процентів річних розпочався саме 12.04.2013 р. з прийняттям постанови Вищим господарським судом України по справі № 6/099-12, і, відповідно, сплив 11.04.2016 р., в той час, як позивач звернувся до суду з позовом - 26 травня 2016 р., тобто з пропуском трирічного строку позовної давності. Відтак, враховуючи наведене, відповідач вважає, що у позові слід відмовити, застосувавши наслідки спливу позовної давності.

ТОВ "УніКредит Лізинг" у Відзиві від 27.09.2016 б/н просило колегію суддів залишити апеляційну скаргу відповідача без задоволення, рішення господарського суду Київської області від 08.08.2016 по даній справі залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України. Так, позивач заперечує проти заяви відповідача про застосування у даній справі позовної давності, оскільки, на його думку, враховуючи невиконання на даний час судового рішення у справі № 6/099-12 ТОВ "УніКредит Лізинг" має право нараховувати 3% річних та інфляційні втрати кожного дня, аж до повного погашення заборгованості. Відтак, позивач має право заявити до стягнення з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за період з 27.05.2013 р. по по 22.07.2016 р., тобто за три роки до звернення до суду з позовом у даній справі.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київське будівельне підприємство №3" залишити без задоволення, Рішення господарського суду Київської області від 08.08.2016 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 19.06.2008р. позивач (лізингодавець) та відповідач (лізингоодержувач) уклали договір фінансового лізингу № 639-LD, на виконання умов якого позивач придбав у обраного відповідачем продавця предмет лізингу і передав його в користування відповідачу за актом приймання-передачі від 19.06.2008 р.

У п. 1.4 договору сторонами було погоджено, що строк лізингу починається з дати передачі - підписання акту приймання-передачі - та закінчується в останню дату платежу.

Розділом 7 договору сторонами було передбачено складові першого, другого та періодичних лізингових платежів, зазначено про те, що суми та дати їх сплати визначені в графіку лізингових платежів у додатку № 2 до договору, а також встановлено формулу для коригування сум лізингових платежів, що належать до сплати, і сам порядок їх сплати.

Згідно з п. 12.3 договору, якщо позивач проголошує всі несплачені суми належними до сплати і у разі невиконання відповідачем зобов'язання по сплаті вищезазначених сум у строк, зазначений у письмовому повідомленні позивача, останній має право відмовитись від договору та вимагати повернення предмета лізингу відповідачем, а також утримати всі суми, що вже були сплачені відповідачем за договором, як одноразову оплату за користування предметом лізингу відповідачем.

За умовами п. 12.4 договору позивач має право розірвати договір та вимагати повернення предмета лізингу відповідачем у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо відповідач не сплатив лізинговий платіж згідно з додатком № 2 до договору повністю або частково, і якщо прострочення платежу становить більше 30 календарних днів.

У зв'язку з неналежним виконанням лізингоодержувачем зобов'язань за вказаним договором у 2012 році лізингодавець звернувся з позовом до господарського суду Київської області у іншій справі № 6/099-12 про стягнення з відповідача 532 290,45 грн. боргу за несплату лізингових платежів, 53247,54 грн. 3% річних від простроченої суми та 99548,14 грн. інфляційних втрат.

Рішенням господарського суду Київської області від 20.11.2012р., залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.02.2013 р. по справі № 6/099-12, позов було задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.04.2013 р. вказані постанову та рішення у справі № 6/099-12 було змінено, викладено резолютивну частину рішення у такій редакції: "Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Київське будівельне підприємство № 3" () на користь товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" () 212 299,87 грн. боргу, 4246,00 грн. судового збору, сплаченого за подання позовної заяви".

Таким чином, вказаною постановою Вищого господарського суду України від 12.04.2013 р. по справі № 6/099-12 було встановлено факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем за договором фінансового лізингу № 639-LD в сумі 212299,87 грн., що в силу приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України не підлягає повторному доведенню під час розгляду даної справи.

ТОВ "УніКредит Лізинг", звертаючись до суду з позовом у даній справі, просив на підставі приписів ст. 625 ЦК України стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати за час існування простроченої заборгованості, встановленої постановою Вищого господарського суду України. Згідно з останньою заявою про зменшення розміру позовних вимог б/н від 22.07.2016р. позивач просив суд стягнути з ТОВ "Київське будівельне підприємство № 3" 3% річних в сумі 18773,94 грн. та інфляційні втрати в сумі 169 454,32 грн., нараховані за період з 27.05.2013 р. по 22.07.2016 р.

Суд першої інстанції, дослідивши матеріали даної справи, вивчивши позиції сторін дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на таке.

За приписами ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Належним виконанням зобов'язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов'язки сторін зобов'язання.

У відповідності з вимогами ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Слід зазначити, що ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора не є підставою для припинення зобов'язання.

Таким чином, місцевий господарський суд вірно зауважив, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України, зокрема, від 23.01.2012р. по справі № 3-142гс11, від 20.12.2010р. по справі № 3-57гс10, від 14.11.2011р. по справі № 3-116гс11.

Поряд з цим, згідно з п. 5.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" господарським судам необхідно мати на увазі, що за приписом частини п'ятої статті 11 ЦК України грошове зобов'язання може виникати з рішення суду. Відтак якщо певне зобов'язання згідно з рішенням господарського суду є грошовим (наприклад, у зв'язку з прийняттям судового рішення про стягнення суми попередньої оплати в зв'язку з недопоставкою продукції), відповідальність за невиконання такого зобов'язання, яке виникло з рішення суду, настає на загальних підставах згідно з частиною другою статті 625 названого Кодексу.

У пункті 7.1 тієї ж постанови пленуму ВГСУ вказано, що за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

З матеріалів справи вбачається, що розмір заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 212 299,87 грн. був встановлений 12.04.2013р. постановою Вищого господарського суду України у справі № 6/099-12.

На виконання вказаного судового рішення був виданий судовий наказ, за яким було відкрито виконавче провадження, в ході якого платіжним дорученням від 17.04.2015р. № 293 позивачеві було перераховано 35 133,42 грн. у рахунок погашення вказаної заборгованості.

Зазначений факт підтверджується листом Вишгородського районного Відділу ДВС від 06.06.2016 р. № 6729 та сторонами справи не заперечується.

За змістом заяви про зменшення розміру позовних вимог б/н від 22.07.2016р. позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3% річних в загальній сумі 18773,94 грн., а саме - за борговий період з 27.05.2013 р. по 16.04.2015 р. на суму 212299,87 грн. в сумі 12040,02 грн., та за період з 17.04.2015 р. по 22.07.2016 р. на суму 177166,45 грн. в сумі 6742,03 грн., а також інфляційні втрати в загальній сумі 169454,32 грн., а саме - за період з 27.05.2013 р. по 16.04.2015 р. на суму 212299,87 грн. в сумі 152303,13 грн., та за період з 17.04.2015 р. по 22.07.2016 р. на суму 177166,45 грн. в сумі 17151,19 грн.

Відповідно до пункту 1.12 вищеназваної постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 роз'яснено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Наведений вище розрахунок позивача перевірений судом і є арифметично вірним.

Відповідач, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, заявив про сплив трирічного строку позовної давності щодо вимог ТОВ "УніКредит Лізинг" у даній справі, посилаючись на те, що перебіг позовної давності щодо вимог про стягнення інфляційних втрат та процентів річних розпочався 12.04.2013 з прийняттям Вищим господарським судом постанови по справі № 6/099-12. При цьому, відповідач жодних дій, які б свідчили про визнання ним свого боргу або іншого обов'язку у період з 12 квітня 2013 року по 11 квітня 2016 року не вчиняв, а перерахунок коштів 17.04.2015 р. в сумі 35 133,42 грн. у рахунок погашення заборгованості здійснено у примусовому порядку Вишгородським районним відділом державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області, у зв'язку з чим перебіг позовної давності в даному випадку не переривався. Отже, строк позовної давності щодо стягнення інфляційних втрат та процентів річних сплив 11 квітня 2016 року, в той час, як ТОВ "УніКредит Лізинг" звернулось з даним позовом до господарського суду 26 травня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності.

Місцевий господарський суд, відхиляючи наведені зауваження відповідача, вказав на наступне. .

За приписами статті 257 Цивільного кодексу загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до загальних вимог частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної даності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Частиною третьою статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною п'ятою статті 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, у такому випадку початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.

Згідно з п. 3.4 та п. 4.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України у від 17.12.2013 р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", до вимог про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

При цьому, нарахування, передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, здійснюються з першого дня (місяця) прострочення й до тих пір, поки зобов'язання не буде виконано. Їх розмір збільшується залежно від тривалості правопорушення. Правова природа вказаних нарахувань така, що позовна давність до вимог про їх стягнення обчислюється окремо за кожний день (місяць) нарахування інфляційних втрат та процентів річних. Право на позов про стягнення зазначених нарахувань за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму до повного її погашення, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права.

Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України щодо стягнення пені у постанові від 08.06.2016 р. у справі № 6-3006цс15, у постанові від 06.11.2013 р. у справі № 6-116цс13.

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд стосовно стягнення 3% річних та інфляційних втрат цілком вірно відзначив, що позивач має право на їх нарахування до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання відповідачем, однак, право на їх стягнення зберігається протягом трьох років до подання позову.

Наведена правова позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України, зокрема, від 10.08.2011 р. по справі № 7/23, від 15.03.2007 р. по справі № 15/231-06, від 01.04.2015 р. по справі № 914/3078/14.

За оцінкою колегії суддів, беручи до уваги визначений законодавством загальний строк позовної давності до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат тривалістю в три роки, а також те, що з позовом до суду позивач звернувся 26.05.2016 р. і до стягнення з відповідача у даній справі заявлені суми 3% річних та інфляційних втрат за період з 27.05.2013 р. по 22.07.2016 р., місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку щодо відсутності підстав для застосування наслідків спливу строку позовної давності, як про це вказував відповідач, оскільки строк позовної давності позивачем у даній справі не пропущено.

При цьому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правомірно відхилив посилання представника відповідача на необхідність обов'язкового застосування у даній справі правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 р. № 3-563гс16, з огляду на таке.

Згідно з приписами статті 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 15.06.2016 р. По справі № 3-563гс16, суд касаційної інстанції погодився з висновками судів попередніх інстанцій, що вимоги про стягнення інфляційних втрат і 3% річних є додатковими, оскільки вони є похідними від основної вимоги. Суди встановили, що позовна давність стосовно основної вимоги спливла у січні 2014 року, а позов про стягнення інфляційних втрат та 3% річних було подано у липні 2015 року. Відтак, з огляду на приписи статті 266 ЦК України суди дійшли висновку, що згадані вимоги було заявлено із пропуском позовної давності.

Тобто, у вказаній постанові Верховного Суду України йдеться про застосування позовної давності до додаткових вимог, коли зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Саме про наведені наслідки йдеться у статті 266 ЦК України.

Відтак, оскільки у даній справі № 911/1738/16, яка переглядається апеляційним господарським судом, не йдеться про застосування наслідків спливу позовної давності щодо основної вимоги, а до додаткових вимог, то підстави для застосування вищенаведеної позиції Верховного Суду України у даній справі є відсутніми.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про стягнення з відповідача 3% річних в сумі 18773,94 грн. та інфляційних втрат в сумі 169454,32 грн., нарахованих за період з 27.05.2013 р. по 22.07.2016 р. на суми заборгованості відповідача, вважає їх доведеними та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Таким чином, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги ТОВ "Київське будівельне підприємство №3" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого Рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Київське будівельне підприємство №3" залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Київської області від 08.08.2016 №911/1738/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №911/1738/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді Т.І. Разіна

О.М. Коротун