ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

12 жовтня 2016 р. Справа № 902/705/16

Господарський суд Вінницької області у складі:

головуючого судді Тварковського А.А.,

за участю:

секретаря судового засідання Сидоренко О.О.

представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність №5 від 01.02.2016р.;

відповідача: ОСОБА_2, довіреність №б/н від 04.01.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом: селянського (фермерського) господарства "Конкурент" (с. Спичинці, Погребищенський район, Вінницька область, 22250)

до: товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "Авіс" (вул. Пирогова, 150, м. Вінниця, 21037)

про повернення безпідставно набутого майна вартістю 383659 грн 20 коп.,

В С Т А Н О В И В :

селянське (фермерське) господарство "Конкурент" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "Авіс" про повернення безпідставно набутого майна вартістю 383659 грн 20 коп.

Позовні вимоги обґрунтовані безпідставним отриманням відповідачем від позивача на підставі договору поставки №ДА-142 від 07.11.2014р. згідно накладних від 29.09.2015р. та 02.10.2015р. насіння соняшника у кількості 35,524 тонн, загальною вартістю 383659 грн 20 коп., яке, на думку позивача, підлягає поверненню на підставі ст. 1212 Цивільного кодексу України, оскільки між сторонами укладено договір, предметом якого є поставка кукурудзи, а не соняшника.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 17.08.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/705/16 з призначенням її до розгляду.

Відповідно до ухвали суду від 13.09.2016р. відкладено слухання справи до 28.09.2016р. через неявку в судове засідання представника відповідача, неподання ним витребуваних та необхідність витребування нових доказів по справі.

28.09.2016р. в судовому засіданні оголошено перерву до 10.10.2016р. для надання сторонам можливості подати додаткові докази по справі.

У зв'язку з поданим відповідачем клопотанням розгляд справи здійснювався з фіксацією судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні (12.10.2016р.) представник позивача позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому та поданні до суду докази.

Натомість, представник відповідача позов не визнав з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву вих. №968 від 23.09.2016р., у якому останнім серед іншого зазначено, що реальність здійснення господарської операції з поставки соняшника за договором підтверджується такими первинними документами як видаткові накладні, які складені позивачем та надані останнім відповідачу під час здійснення господарської операції. Також відповідач вказує, що підставою виникнення спірних правовідносин є укладений між сторонами договір поставки №ДА-142 від 07.11.2014р., який відповідає нормам ст. 203 ЦК України, а тому він володіє спірним майном на законних підставах. Відтак, з огляду на вказане, відповідач вважає доведеним факт відсутності у позивача права власності на спірне майно, а також відсутність факту протиправного вибуття майна з володіння позивача, оскільки договір, на підставі якого відповідач придбавав у позивача спірне майно, є дійсним.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

07.11.2014р. між селянським (фермерським) господарством "Конкурент" (постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю- підприємства "Авіс" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №ДА-142, відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобовязується передати у власність покупця. А покупець в порядку та на умовах, визначених договором, зобовязується прийняти й оплатити замовлену ним кукурудзу (в подальшому товар).

Згідно із п. 1.4. Договору найменування, кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниці виміру товару, ціна одиниці виміру товару та загальна сума відповідної партії товару визначається сторонами у специфікаціях, видаткових накладних, рахунках та/або інших документах, які стосуються предмету даного договору, являються невідємною частиною договору та надаються постачальником покупцю разом із кожною партією товару.

Як встановлено судом та зазначає позивач у позові, 29.09.2015р. та 02.10.2015р. селянським (фермерським) господарством "Конкурент" передано, а товариством з обмеженою відповідальністю - підприємства "Авіс" прийнято на підставі договору поставки №ДА-142 від 07.11.2014р. згідно видаткових накладних №№1, 2 насіння соняшника у кількості 35,524 тонн, загальною вартістю 383659 грн 20 коп.

Також в матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні №1 від 29.09.2015р. та №2 від 30.09.2015р., за даними яких позивачем поставлено відповідачу соняшник.

Окрім того, господарські операції з поставки соняшника відображені в податковій звітності відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "Авіс".

11.02.2016р. позивачем направлено на адресу відповідача вимогу вих. №20 від 10.02.2016р. про повернення безпідставно набутого майна (соняшника) на підставі ст.ст. 1212, 1213 ЦК України, оскільки предметом договору №ДА-142 від 07.11.2014р. є поставка кукурудзи, а не соняшника.

Вказана вимога позивача, як слідує з матеріалів справи та стверджує селянське (фермерське) господарство "Конкурент" у позові, відповідачем залишені без відповіді, що стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та щодо оцінки наявних у справі доказів, суд виходить із наступного.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Предметом даного позову є матеріально-правова вимога позивача про повернення відповідачем безпідставно набутого майна вартістю 383659 грн 20 коп. на підставі ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження за рахунок iншої особи,

в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Обєктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають: 1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого); 2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого); 3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 ЦК України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки. До підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дiї, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 ЦК України обєктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Частиною першою статті 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Згідно із частинами першою та другою статті 205 ЦК України правочин може вичинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом.

Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Приписами частини першої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони.

Системний аналіз положень частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частини першої статті 177, частини першої статті 202, частин першої та другої статті 205, частини першої статті 207, частини першої статті 1212 ЦК України дає можливість дійти висновку про те, що чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна.

Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками вiдповiдних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обовязків. Зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України.

Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобовязанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 ЦК України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

Натомість, в ході розгляду справи не знайшов своє підтвердження факт одночасної наявності вище перелічених умов необхідних для виникнення зобовязання з безпідставного набуття (збереження майна), що виключає можливість застосування положень ст.1212 ЦК України до спірних правовідносин. Зокрема, не знайшло свого підтвердження відсутність правової підстави для набуття відповідачем майна, оскільки судом з'ясовано, що між сторонами справи фактично виникли правові відносини з поставки товару, на виконання яких передано відповідачу соняшник, що стверджується оформленими належним чином видатковими накладними.

Так, дійсно між сторонами укладено договір предметом якого є поставка кукурудзи, а не соняшника. Поряд з цим сукупність дій вчинених сторонами щодо передачі та прийняття товару (соняшнику) свідчить про виникнення між сторонами правовідносин з поставки соняшника, на зважаючи на посилання у них на договір №ДА-142 від 07.11.2014р, предметом якого є кукурудза.

Тобто, підписавши видаткові накладні щодо прийняття та передачі товару сторони своїми підписами підтвердили виникнення між ними зобов'язань з поставки соняшника, тобто своїм волевиявленням останні підтвердили й правомірність набуття відповідачем майна, що виключає в свою чергу можливість його повернення позивачем на підставі ст. 1212 ЦК України. Відтак, навіть за відсутності специфікації товару, у якій повинно було згідно з умовами договору, зокрема, погоджуватися найменування товару, не спростовується факт передачі відповідачу (отримання відповідачем) товару за наявності правових підстав. Крім того, жодні зауваження (відмітки) у видатковій накладні щодо поставки товару не того найменування (не на виконання умов договору №ДА-142 від 07.11.2014р.) відсутні, що також в свою чергу свідчить, що передачі/прийнятті товару (соняшника) сторони керувалися наявністю правових підстав щодо його передачі.

Доводи позивача з посиланням на судову практику не спростовують встановлених судом обставин щодо передачі соняшника за наявності правових підстав.

Таким чином, наведені обставини свідчать про те, що майно позивачем було передано відповідачу за наявності відповідних правових підстав. Відтак, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.1212 ЦК України.

Аналогічної позиції щодо неможливості застосування положень ст.1212 ЦК України у разі наявності між сторонами договірних правовідносин дотримується і Верховний Суд України у своїх постановах від 25.02.2015 у справі № 3-11гс15, від 24.09.2014 у справі № 6-122цс14, від 02.10.2013р. у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі № 3-64гс14 та від 17.06.2014 у справі № 3-30гс14.

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Суд за внутрішнім переконанням повно, всебічно та об'єктивно оцінивши належність та допустимість кожного у справі доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 17 жовтня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи