КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Справа№ 910/21682/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Пантелієнка В.О.

Доманської М.Л.

В судове засідання представники сторін не з'явилися.

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2

на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2016

у справі № 910/21682/15 (суддя Чеберяк П.П.)

За заявою ОСОБА_2

до Державного підприємства "Конярство України"

про поновлення на роботі та стягнення не виплаченої заробітної плати

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.08.2016 у справі № 910/21682/15 відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_2 про поновлення на роботі, стягнення не виплаченої заробітної плати, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та не донарахованих коштів за невикористану щорічну відпустку.

Не погоджуючись з зазначеною ухвалою господарського суду першої інстанції, ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Господарського суду м. Києва від 15.08.2016 повністю та прийняти нове рішення, яким задовольнити в повному обсязі позовні вимоги ОСОБА_2 до Державного підприємства (далі за текстом - ДП) "Конярство України". Також до апеляційної скарги було додано клопотання про поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 15.08.2016.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що суд першої інстанції не взяв до уваги заперечення на відзив відповідача, а також те, що згаданий відзив був поданий з порушенням пункту 2 ст.59 ГПК України.

В підтвердження доводів щодо обґрунтованості власних позовних вимог, апелянт посилається на те, що на підставі Наказу філії «Запорізький кінний завод № 86» ДП «Конярство України» № 163-к від 12.05.2016 скаржник був звільнений з роботи за п.4. ст.40 Кодексу законів про працю (далі за текстом - КЗпП) України за прогул та вважає, що його звільнення є незаконним і грубим порушенням законодавства про працю.

Скаржник наголошує на тому, що місцевий господарський суд не відреагував на прохання позивача зобов'язати філію надати суду належним чином завірені копії розрахункових листів з жовтня по грудень 2015 року і з січня по березень 2016 року.

Позивач окремо зауважує, що суд не дослідив обставини справи, які стосуються саме не виплаченої заробітної плати та не донарахованої компенсації за невикористану щорічну відпустку, що є порушенням процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2016 (в складі колегії суддів: Верховець А.А. - головуючий, суддів: Пантелієнко В.О., Доманська М.Л.) поновлено ОСОБА_2 строк апеляційного оскарження ухвали Господарського суду міста Києва від 15.08.2016 у справі № 910/21682/15, дану апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 04.10.2016.

03.10.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від апелянта ОСОБА_2 надійшло письмове клопотання про розгляд даної апеляційної скарги без його участі.

Жодних інших заяв, клопотань про неможливість з'явитися на судове засідання 04.10.2016 з причин, що не залежить від сторін у справі, суду не надавалося.

Учасники судового провадження в судове засідання апеляційної інстанції не з`явились.

Про розгляд апеляційної скарги сторонам повідомлено належним чином.

Згідно частини 3 пункту 3.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду україни від 26.12.2011 № 18, неявка у судове засідання сторін або однієї з сторін, за умови, що їх належним чином повідомлено про час і місце цього засідання, не перешкоджає такому переходові до розгляду позовних вимог, якщо у господарського суду відсутні підстави для відкладення розгляду справи, передбачені частиною першою статті 77 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України.

Зважаючи на наявні в матеріалах справи докази у т.ч. й завчасного повідомлення сторін про час і місце розгляду справи, а також письмове клопотання ОСОБА_2 про розгляд даної апеляційної скарги без його участі, враховуючи те, що явка представників сторін судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представників інших учасників судового провадження за наявними у справі матеріалами.

Відповідно до ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-1 ГПК України господарські суди розглядають справи про банкрутство у порядку провадження, передбаченому цим Кодексом, з урахуванням особливостей, встановлених Законом 2343-XII .

Згідно ч. 1 ст. 5 Закону № 2343-XII, провадження у справах про банкрутство регулюється цим Законом, Господарським процесуальним кодексом України, іншими законодавчими актами України.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом при винесенні оскаржуваної ухвали норм матеріального та процесуального права, вважає що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно ч. 4 ст. 10 Закону № 2343-XII суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Наведена норма кореспондується з положеннями п.7 ч.1 ст. 12 ГПК України, згідно якого господарським судам підвідомчі, зокрема, справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено господарським судом першої інстанції, наказом філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» № 301-к від 06.10.2015 ОСОБА_2 прийнято на роботу на посаду юрисконсульта філії «Запорізький кінний завод № 86».

Наказом № 35 від 16.03.2016 ОСОБА_2 було встановлено обов'язковий графік присутності у філії по вівторкам та четвергам з 8-годинним робочим днем, а інші дні тижня: понеділок, середа, п'ятниця - дистанційний режим роботи (телефон, електронна пошта).

Наказом філії «Запорізький кінний завод №86» Державного підприємства «Конярство України» № 154-к від 05.05.2016 у зв'язку з виробничою необхідністю відмінено дію наказу № 35 від 16.03.2016, встановлено юрисконсульту ОСОБА_2 графік роботи згідно штатного розпису та діючого трудового законодавства.

Не погоджуючись із зазначеним наказом та посилаючись на істотні зміни умов праці, апелянт подав заяву про звільнення за вх. № 11 від 05.05.2016, в якій просив звільнити його за власним бажанням з 05.05.2016 згідно ч. 3 ст. 38 КЗпП України.

Відповідач, посилаючись на те, що позивачем не було зазначено обґрунтованих підстав для звільнення щодо порушень трудового законодавства, керівником філії було надано право юрисконсульту звільнитися за ст. 38 КЗпП України з обов'язковим попередженням за два тижні до звільнення, поставивши на зазначеній вище заяві ОСОБА_2 відповідну резолюцію.

Відповідно до копій Актів від 06.05.2016 та від 10.05.2016, ОСОБА_2 з 06.05.2016 на робоче місце не з'являвся.

06.05.2016 ОСОБА_2 направлено попередження про звільнення у разі відсутності на робочому місці до 11.05.2016 та на прохання про надання письмових пояснень про причини його відсутності на роботі заявник письмово повідомив, що вважає датою свого звільнення 05.05.2016.

Відповідно до Наказу №163-к від 12.05.2016, юрисконсульта ОСОБА_2 було звільнено за прогули без поважних причин на підставі п.4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України та додатково за період роботи з 06.10.2015 - 12.05.2016 нараховано компенсацію за невикористану відпустку в кількості вісімнадцять календарних днів.

Відносно вимог апелянта щодо поновлення його на посаді юрисконсульта і зобов'язання керівника філії «Запорізький кінний завод № 86» ДП «Конярство України» Тарасенка О.Д. звільнити його за власною заявою від 05.05.2016, судова колегія апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст.57 КЗпП час початку і закінчення роботи має встановлюватись правилами внутрішнього трудового розпорядку або графіками змінності.

Як уже заначалося, Наказом № 35 від 16.03.2016 апелянту було встановлено обов'язковий графік присутності у філії по вівторкам та четвергам з 8-годинним робочим днем, а інші дні тижня: понеділок, середа, п'ятниця - дистанційний режим роботи (телефон, електронна пошта). Наказом філії «Запорізький кінний завод №86» Державного підприємства «Конярство України» № 154-к від 05.05.2016 у зв'язку з виробничою необхідністю відмінено дію наказу № 35 від 16.03.2016, встановлено юрисконсульту ОСОБА_2 графік роботи згідно штатного розпису та діючого трудового законодавства.

Щодо доводів апелянта про те, що Наказ № 35 від 16.03.2016 порушує норми трудового договору і ч.3 ст.32 КЗпП України та те що скаржник був ознайомлений з цим наказом, не означає що він був згоден, адже письмової згоди на зміну умов праці не надавав. Відносно наказу № 35 від 16.03.2016 з яким апелянт теж не погодився, порушеними вважає ті ж норми Законодавства, що й в попередньому наказі. Судом апеляційної інстанції відхиляються дані доводи, з огляду на наступне.

Згідно зі статтею КЗпП України, працівник зобов'язаний виконувати роботу, визначену трудовим договором, водночас власник або уповноважений ним орган не має права вимагати від працівника виконання роботи, не обумовленої трудовим договором (ст. 31 КЗпП).

Пункт 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01.11.1996 № 9 містить роз'яснення: враховуючи вимоги частини третьої статті 43 Конституції України, якою заборонено використання примусової праці, не можуть застосовуватися як такі, що суперечать Конституції, зокрема положення відомчих статутів, що допускають можливість виконання працівником роботи, не передбаченої трудовим договором.

Однак, підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис (частина третя ст. 64 Господарського кодексу України), власник може на свій розсуд планувати відповідні зміни в організації виробництва і праці.

Працівник може прийняти таку пропозицію або відмовитися від неї. Частиною четвертою статті 32 КЗпП України передбачено, що у випадку, якщо істотні умови праці не можуть бути збережені, а працівник не згоден продовжувати роботу в нових умовах, трудовий договір припиняється за пунктом 6 статті 36 КЗпП України - на підставі відмови працівника від продовження роботи у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Відповідно до копії Наказу № 35, що міститься в матеріалах справи, вбачається, що відповідач належним чином довів до відома позивача про відповідні зміни, доказам чого є розписка апелянта про його ознайомлення. На противагу наведеного, матеріали справи не містять письмової заяви ОСОБА_2, що він відмовляється продовжувати роботу у зв'язку із зміною істотних умов праці.

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не оспорюється, що трудовий договір укладений між позивачем та відповідачем укладався на невизначений строк. Отже, відповідно до ч. 1 статті 38 КЗпП ОСОБА_2 мав право у будь-який час розірвати трудовий договір (звільнятися) на загальних підставах, тобто попередивши про це роботодавця письмово (заявою) за два тижні.

Матеріали справи не містять жодного обґрунтування причин, що свідчили б про обов'язок роботодавця звільнити позивача у строк, про який він просить, які перелічені у статті 38 КЗпП: переїзд на нове місце проживання; переведення одного із подружжя на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання в цій місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку чи дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом; невиконання роботодавцем законодавства про працю чи умов колективного або трудового договору, інші поважні причини. Усі вони мають спільну ознаку - неможливість працівника далі продовжувати роботу. Матеріали справи також не містять підтвердження, домовленості сторін щодо строку звільнення після подання працівником заяви в межах двотижневого строку, що б обумовлювало можливість звільнення ОСОБА_2 у день подання ним заяви про звільнення.

Оскільки, апелянт, самовільно залишив роботу (залишив роботу до закінчення встановленого двотижневого строку попередження), отже, роботодавець правомір звільнити його за прогул (п. 4 ст. 40 КЗпП).

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» (далі за тектом - Постанова Пленуму ВСУ № 9) при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п. 4 ст. 40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу).

Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержуватися трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Порушення вказаних вище обов'язків працівника є підставою для накладення на нього дисциплінарного стягнення, що передбачене ст. 147 КЗпП України у формі догани чи звільнення.

З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що для забезпечення охорони прав працівників від свавілля роботодавців процедура накладення дисциплінарно стягнення чітко врегульована, а особливо процедура звільнення працівника.

Пунктом 24 Постанови Пленуму ВСУ № 9 зазначено, що прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин.

Згідно ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) працівника без поважних причин .

Відсутністю на роботі є знаходження працівника поза територією підприємства або об'єкта, де він відповідно до трудових обов'язків повинен виконувати доручену йому роботу.

Прогул є дисциплінарним порушенням і власник підприємства або уповноважений ним орган може накласти на працівника дисциплінарне стягнення, а саме догану або звільнення (ст. 147 КЗпП).

Відповідно до ст. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення.

Як вбачається з матеріалів справи, наказами філії «Запорізький кінний завод № 86» Державного підприємства «Конярство України» № 101-К від 25.03.2016 та № 149-к від 04.05.2016 ОСОБА_2 було оголошено догани, у зв'язку з не проведенням юридичної підготовки реорганізації тракторних бригад філії та за порушення трудової дисципліни, зокрема відсутність 04.05.2016 на робочому місці без попередження керівника. Письмові пояснення щодо наведених доган заявником надані не були.

Судова колегія враховує, що факт відсутності ОСОБА_2 на роботі з 06.05.2016, в зв`язку з чим його було звільнено є зафіксованим та документально підтвердженим, зокрема копіями Актів від 06.05.2016, 10.05.2016, 11.05.2016.

Більше того, відповідачем було направлено попередження про звільнення у разі відсутності на робочому місці до 11.05.2016 та на прохання відповідача про надання письмових пояснень про причини його відсутності на роботі, апелянт письмово повідомив, що вважає - 05.05.2016 своїм останнім робочим днем (а.с.- 96).

Оскільки, позивачем не доводилось, що у період відколи, позивач повідомив відповідачу про звільненням за власним бажанням у порядку ст. 38 КЗпП, апелянт перебував у відпустці чи на лікарняному, отже останнім було самовільно залишено роботу, що обумовило правомірність дій роботодавця розірвати трудовий договір за своєю ініціативою як за прогул без поважних причин.

З урахування вище наведеного, вбачається, що відповідач правомірно, на підставі п. 4 ст.149 КЗпП України Наказу № 163-к від 12.05.2016, яким юрисконсульта ОСОБА_2 було звільнено за прогули без поважних причин згідно п. 4 ч. 1 КЗпП України та додатково за період роботи з 06.10.2015 - 12.05.2016 нараховано компенсацію за невикористану відпустку в кількості вісімнадцять календарних днів.

Підлягають спростуванню доводи позивача, що суд не дослідив обставини справи, які стосуються саме не виплаченої заробітної плати та не донарахованої компенсації за невикористану щорічну відпустку, що є порушенням процесуального права. Так як, місцевим судом безпосередньо у тексті оскаржуваної постанови зазначено про відсутність правових підстав для зазначених вище вимог. Оскільки, ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Отже, вимоги про стягнення з боржника не виплаченої заробітної плати, середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, вихідної допомоги, середньої заробітної плати за час затримки розрахунку та не донарахованих коштів за невикористану щорічну відпустку є похідними від основної вимоги - про поновлення на роботі. Проте, за відсутністю підстав для поновлення заявника на роботі вони не підлягають задоволенню.

З у рахуванням викладеного, колегія суддів суду апеляційної інстанції повною мірою погоджується з даним висновком місцевого господарського суду.

Визнається недоведеним і посилання скаржника на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги, що згаданий відзив відповідача, який був поданий останнім з порушенням пункту 2 ст.59 ГПК України, огляду на наступне.

Згідно із ч.1 п.2 ст 59 ГПК України відповідач при поданні відзиву на позовну заяву повинен надіслати позивачу, іншим відповідачам, а також прокурору, який бере участь в судовому процесі - копію відзиву.

Бланк опису вкладення засвідчує направлення відповідних документів відправником, в тому числі і копії заяви та доданих до неї документів сторонам у справі з дотриманням вимог статті 57 ГПК України.

Відповідно до Правил надання послуг поштового звязку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270, документом, що підтверджує надання послуг поштового звязку, є розрахунковий документ встановленої відповідно до Закону України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг" форми та змісту (касовий чек, розрахункова квитанція тощо).

Пунктом 19 Правил надання послуг поштового звязку передбачено, що внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю можуть прийматися з описом вкладення та/або післяплатою.

У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового звязку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля. Один примірник опису вкладається до поштового відправлення, другий видається відправникові. На примірнику опису, що видається відправникові, працівник поштового звязку повинен зазначити номер поштового відправлення (п. 61 Правил надання послуг поштового звязку).

Колегія суду апеляційної інстанції зверає увагу, що в відповідачем заявником до матеріалів заяви додано опис вкладення в цінний лист (№ 131), з якого вбачається направлення позивачу згаданого відзиву 15.07.2016 на адресу позивача, яка також співпадає з адресою зазначеною у процесуальних документах наданих ОСОБА_2 на підтвердження позовних вимог.

Судова колегія звертає увагу, що статтею 11 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачано, що ніхто не може бути обмежений у праві на отримання в суді усної або письмової інформації за результатами розгляду його судової справи. Кожен, хто є стороною у справі, має право на вільний доступ до судового рішення в порядку, встановленому законом. Розгляд справ у судах відбувається відкрито, крім випадків, установлених процесуальним законом.

Крім того, відповідно до ст. 22 ГПК України, сторони мають право знайомитися з матеріалами справи, робити з них витяги, знімати копії, брати участь в господарських засіданнях, подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання, давати усні та письмові пояснення господарському суду, наводити свої доводи і міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань і доводів інших учасників судового процесу, оскаржувати судові рішення господарського суду в установленому цим Кодексом порядку, а також користуватися іншими процесуальними правами, наданими їм цим Кодексом.

Однак, апелянтом жодним чином не доведено обмеження судом його прав щодо ознайомитися з матеріалами даної справи, зокрема із відзивом відповідача та додиними до нього документами.

Інші доводи ОСОБА_2 викладені в позовній заяві, письмових запереченнях на відзив відповідача та в апеляційній скарзі висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно із ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

З урахуванням вимог ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведені обставини справи та норми права, колегія суддів дійшла висновку про відповідність оскаржуваної ухвали нормам чинного законодавства та матеріалам даної справи на підставі чого, ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2016 у справі № 910/21682/15 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_2 - без задоволення.

Керуючись ст.ст. 99, 101-106 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2016 у справі № 910/21682/15 залишити без задоволення.

2. Ухвалу Господарського суду міста Києва від 15.08.2016 у справі № 910/21682/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/21682/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді В.О. Пантелієнко

М.Л. Доманська