ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"05" жовтня 2016 р.Справа № 924/743/16

Господарський суд Хмельницької області у складі судді Танасюк О.Є., розглянувши матеріали справи

за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 Іванівни Хмельницька область, Новоушицький район, с.Філянівка

до приватної фірми "Спільна справа" м. Хмельницький

про визнання недійсним третейського застереження, викладеного у пунктах 7.2.-7.9. договору поставки №957/2010 від 04.01.2010р., укладеного між ПП "Спільна справа" та ФОП ОСОБА_1

Представники сторін:

позивач: ОСОБА_2 - представник за довіреністю 27.11.2015р.,

відповідач: ОСОБА_3 - представник за довіреністю 08.09.2016р.

Рішення приймається 05.10.2016р., оскільки в судових засіданнях 13.09.2016р., 20.09.2016р. та 27.09.2016р. оголошувалися перерви.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Суть спору: позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним третейське застереження, викладене у пунктах 7.2.-7.9. договору поставки №957/2010 від 04.01.2010., укладеного між ПП"Спільна справа" та ФОП ОСОБА_1

Звертає увагу, що відповідно до п. 7.2. та 7.3. договору відповідачу надано право у разі виникнення між сторонами спору, за позовом постачальника щодо порушення зобов`язань покупцем які стосуються оплати товарів чи повернення тари, відповідальності за такі порушення, а також порушень покупцем п.8.1 даного договору, передати його на розгляд до третейського суду (ad hoc) або будь-якого постійно діючого третейського суду у будь-який час та самостійно визначити кандидатуру третейського судді.

Позивач вважає, що третейське застереження, яке міститься в договорі поставки порушує норми ст. 627 ЦК України в частині визначення умов договору з урахуванням вимог розумності та справедливості, оскільки надає відповідачу безпідставні переваги у способах вирішення спору.

Стверджує, що викладені в п.7.2.,7.3. договору умови істотно обмежують конституційне право позивача на звернення за захистом своїх прав чи інтересів до суду загальної юрисдикції та вирішення спору в порядку відповідно до вимог чинного законодавства України.

Наголошує, що зазначені формулювання умов договору позбавили права позивача на вибір третейського судді та третейського суду, що є порушенням ст. 14 Закону України „Про третейські суди, якою передбачено, що саме сторони (а не сторона одноособово) мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. Зазначене свідчить про порушення принципу рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. У письмовому поясненні від 20.09.2016р. звертає увагу, що розгляд справи третейським судом відбувся без участі представника фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, незважаючи на подане клопотання про відкладення розгляду справи, що позбавило позивача можливості ефективного захисту прав, в тому числі щодо подачі додаткових заперечень та заяв про відвід третейського судді, недотримання порядку призначення третейського судді та відсутності у третейського суду необхідної компетенції.

Представник відповідача в судовому засіданні та у письмовому відзиві від 09.09.2016р. за вих. №136 проти позову заперечує. Вважає, що третейське застереження є дійсним, оскільки при укладенні третейської угоди сторонами був дотриманий порядок формування складу третейського суду, визначений ст. 17 Закону України „Про третейські суди. Вказує, що кандидатура третейського судді відповідала вимогам ст. ст. 16-19 вказаного Закону, а згідно з п. 7.3. договору кандидатура третейського судді є погодженою.

Звертає увагу, що при вирішенні справи застосовувалися положення третейської угоди та Закону України „Про третейські суди, а не Регламент, оскільки справа розглядалася не постійно діючим третейським судом, а третейським судом для вирішення конкретного спору ad hoc.

Наголошує, що в третейський суд ОСОБА_1 не подавала заяв про недотримання порядку призначення третейського судді, про відвід третейського судді, про відсутність у третейського суду необхідної компетенції.

З огляду на зазначене, позивач вважає, що третейська угода відповідає вимогам ст. 12 Закону України „Про третейські суди, тому відсутні підстави для визнання її недійсною.

Також відповідачем подано заяву від 09.09.2016р. за вих. №137 про застосування строку позовної давності, оскільки третейська угода була укладена 04.01.2010р., а позов поданий через 6 років, тобто з пропуском встановленого законодавством 3-річного терміну.

З приводу заяви відповідача про застосування строку позовної давності, позивач у письмовому поясненні від 20.09.2016р. зазначає, що відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. ЦК встановлено винятки з цього правила щодо окремих вимог, повязаних з визнанням правочинів недійсними (частини друга, третя статті 261 ЦК). При цьому, наголошує, що про порушення прав ОСОБА_1 їй стало відомо після отримання в квітні 2016р. ухвали від 22.04.2016р. про порушення третейського провадження третейським судом для вирішення конкретного спору (ad hoc), у звязку з чим вона усвідомлювала про неможливість захисту своїх прав у суді загальної юрисдикції відповідно до визначених процесуальним законодавством України правил підсудності та розгляду справ.

В додаткових поясненнях від 27.09.2016р. №143 наголошує, що сторони в п.п. 7.2.-7.9. договору поставки погодили свій порядок обрання третейського суду, який передбачав, що спір за позовом постачальника може бути переданий ним на розгляд до третейського суду (ad hoc) або будь-якого постійно діючого третейського суду у будь-який час. Також сторонами погоджено, що кандидатура третейського судді може визначатися постачальником, і за умови відповідності ст. ст. 18-19 Закону України „Про третейські суди, така кандидатура вважається погодженою. За таких обставин, відповідач вважає, що сторонами було дотримано порядок формування складу третейського суду.

Також відповідач вважає необґрунтованим посилання позивача на те, що про порушення своїх прав ОСОБА_1 дізналася в квітні 2016р, оскільки при підписанні договору фізична особа-підприємець зобовязана уважно вивчити умови договору та нести ризики і відповідальність у разі невиконання умов договору. Відповідач наголошує, що термін позовної давності почав відраховуватися в січні 2010р. та підстав для її поновлення немає. Тому просить в позові відмовити.

Розглядом матеріалів справи, господарським судом встановлено:

04.01.2010р. між приватним підприємством "Спільна справа" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір поставки №957/2010, відповідно до умов якого постачальник, на окремі замовлення покупця постачає, а покупець отримує у власність певні партії товарів, асортимент, якість, кількість та ціни яких визначаються у кожному конкретному випадку з урахуванням розцінок постачальника, що можуть коригуватися за домовленістю сторін (п. 1.1. договору).

Розділом 7 договору передбачено порядок вирішення спорів.

Сторони домовилися, що за бажанням сторона, що вважає свої права порушенням діями другої сторони, може попередньо звернутися до неї з письмовою вимогою. В цьому випадку сторона, що отримала таку вимогу зобовязана у 10-денний строк з дня її одержання розглянути її та надіслати в обовязковому порядку іншій стороні обґрунтовану відповідь.

Відповідно до п. 7.2. договору спір між сторонами за позовом постачальника щодо порушення зобовязань покупцем, які стосуються оплати товарів чи повернення тари (у тому числі подібної), відповідальності за такі порушення, а також порушень покупцем п. 8.1. договору може бути переданий постачальником на розгляд третейського суду (ad hoc) або будь-якого постійно діючого третейського суду у будь-який час.

Згідно з п. 7.3. договору у третейському суді (ad hoc) зазначений спір буде розглядатися третейським суддею одноособово. Кандидатура третейського судді може визначатися постачальником, і за умови відповідності статтям 18-19 Закону України „Про третейські суди, така кандидатура вважається погодженою, і такою, що має необхідні для вирішення спору знання, досвід, ділові та моральні якості.

Пунктами 7.4., 7.5. договору визначено, що у випадку укладення контракту з третейським суддею розмір його гонорару не може перевищувати більше ніж у півтора рази суму витрат та інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та розмір державного мита (судового збору), які підлягали б сплаті при розгляді цього спору компетентним судом. Виплата гонорару третейському судді не залежить від результату розгляду справи.

Засобами доказування можуть бути лише письмові докази. У разі неявки сторін спір може бути вирішений за їх відсутності, місце засідання третейського суду визначає третейський суддя (п.п. 7.6. 7.9. договору).

Відповідно до 7.9. договору у разі задоволення позову (часткового задоволення) або укладення мирової угоди, матеріали справи передаються третейським судом (ad hoc) постачальнику. В інших випадках покупцю.

Інші питання, що стосуються порядку вирішення спорів, які не врегульовані цим розділом, регулюються чинним законодавством України (п. 7.10. договору).

Договір поставки підписаний представниками сторін.

Ухвалою третейського суду для вирішення конкретного спору (ad hoc) у складі третейського судді Касянюк Аліни Миколаївни від 22.04.2016р. порушено третейське провадження по справі №11-03/16 за позовом приватної фірми "Спільна справа" до фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.

Рішенням третейського суду для вирішення конкретного спору (ad hoc) від 11.05.2016р. зазначений позов задоволено.

На запит приватної фірми "Спільна справа" листом від 03.10.2016р. №67/10/2016 третейським суддею третейського суду для вирішення конкретного спору (ad hoc) ОСОБА_4 повідомлено, що вона виконує обовязки третейського судді з 2006р. З 2009р. ОСОБА_4 є третейським суддею Постійно діючого третейського суду при Українському національному комітеті Міжнародної торгової палати, з 2013р. є головою Постійно діючого третейського суду при Хмельницькій торгово-промисловій палаті, з 2016р. є третейським суддею Постійно діючого третейського суду при Торгово-промисловій палаті.

В матеріалах справи наявний контракт від 09.02.2016р., укладений між приватною фірмою "Спільна справа" (клієнт) та ОСОБА_4 (третейським суддею), відповідно до п. 1 якого ОСОБА_4 бере на себе зобовязання виконувати обовязки третейського судді за третейською угодою (договір поставки №957/2010 від 04.01.010р.), яка укладена між ПФ "Спільна справа" та ФОП ОСОБА_1

Позивач посилаючись на те, що умови договору, які містять третейське застереження позбавили його права на вибір третейського судді та третейського суду, порушують принцип рівності усіх учасників судового процесу перед законом і судом, просить визнати недійсним третейське застереження, викладене у пунктах 7.2.-7.9. договору поставки №957/2010 від 04.01.2010р.

Дослідивши зібрані у справі докази та давши їм правову оцінку в сукупності, судом взято до уваги таке.

Гарантуючи судовий захист з боку держави, Конституція України водночас визнає право кожного будь-якими не забороненими законом засобами захистити свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Це конституційне право не може бути скасоване або обмежене.

Підвідомчий суду загальної юрисдикції спір у сфері цивільних і господарських правовідносин може бути передано його сторонами на вирішення третейського суду, крім випадків, встановлених законом (ст. 17 ЦПК України, ст. 12 ГПК України, ст. 6 Закону України "Про третейські суди") (п.п. 3.1 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про завдання третейського суду від 10.01.2008 № 1-рп/2008).

Згідно ч. 2 ст. 1 Закону України „Про третейські суди (далі Закон), до третейського суду за угодою сторін може бути переданий будь-який спір, що виникає з цивільних та господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до статті 2 Закону, третейська угода - це угода сторін про передачу спору на вирішення третейським судом.

Статтею 5 Закону визначено, що юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону.

Як зазначив Верховний Суд України в узагальненнях судової практики застосування судами Закону України „Про третейські суди від 11.02.2009р., третейська угода є підставою для передачі спору на розгляд третейського суду, а в деяких випадках - і підставою для створення та діяльності такого суду.

Таким чином, належність форми і змісту третейської угоди, наявність у ній всіх істотних умов, передбачених законом, є первинною та обов'язковою умовою правомірності третейського розгляду, а відтак - і третейського рішення.

Розглядаючи будь-яке питання, пов'язане з діяльністю третейського суду, суду перш за все необхідно перевірити наявність укладеної сторонами належним чином третейської угоди, відповідність її форми та змісту встановленим вимогам, оскільки грубі недоліки третейської угоди, наявної у матеріалах справи, в цілому дають підстави для сумнівів у правомірності третейського розгляду і законності рішення третейського суду.

Третейська угода є різновидом цивільно-правового правочину, тому вона має відповідати вимогам, встановленим цивільним законодавством.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пп. 2.1 п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Як вбачаться з матеріалів справи, 04.01.2010р. між приватним підприємством "Спільна справа" (постачальник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (покупець) укладено договір поставки №957/2010, який містить третейське застереження.

Так, відповідно до п. 7.2. договору спір між сторонами за позовом постачальника щодо порушення зобовязань покупцем, які стосуються оплати товарів чи повернення тари (у тому числі подібної), відповідальності за такі порушення, а також порушень покупцем п. 8.1. договору може бути переданий постачальником на розгляд третейського суду (ad hoc) або будь-якого постійно діючого третейського суду у будь-який час.

Згідно з ч. ч. 1, 4-7, 9 ст. 12 Закону третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження в договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Третейська угода укладається у письмовій формі. Третейська угода вважається укладеною, якщо вона підписана сторонами чи укладена шляхом обміну листами, повідомленнями по телетайпу, телеграфу або з використанням засобів електронного чи іншого зв'язку, що забезпечує фіксацію такої угоди, або шляхом направлення відзиву на позов, в якому одна із сторін підтверджує наявність угоди, а інша сторона проти цього не заперечує. Третейська угода має містити відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди. Посилання у договорі, контракті на документ, який містить умову про третейський розгляд спору, є третейською угодою за умови, що договір укладений у письмовій формі і це посилання є таким, що робить третейську угоду частиною договору.

У разі недодержання правил, передбачених цією статтею, третейська угода є недійсною.

Третейська угода може містити як вказівку про конкретно визначений третейський суд, так і просте посилання на вирішення відповідних спорів між сторонами третейським судом.

Як вбачається з матеріалів справи договір підписаний сторонами без зауважень. Зазначене свідчить про те, що на момент укладення договору сторони досягли згоди щодо істотних умов договору.

Також у договорі поставки, в якому є третейське застереження, містяться відомості про найменування сторін та їх місцезнаходження, предмет спору, місце і дату укладання угоди та вказівка про те, що спір може бути переданий постачальником на розгляд третейського суду (ad hoc) або будь-якого постійно діючого третейського суду у будь-який час.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на те, що третейське застереження не відповідає вимогам законодавства, зокрема, ст. 14, ч. 2 ст. 12, ст. 17 Закону України „Про третейські суди, ст. 627 ЦК України.

Частиною 1 ст. 14 Закону України „Про третейські суди передбачено, що сторони мають право вільно призначати чи обирати третейський суд та третейських суддів. За домовленістю сторін вони можуть доручити третій особі (юридичній або фізичній) призначення чи обрання третейського суду чи суддів.

З аналізу зазначеної норми слідує, що вона є диспозитивною, тобто дозволяє сторонам регульованих відносин самим визначати права й обов'язки в окремих випадках. Таким чином, ч. 1 ст. 14 Закону надає сторонам свободу вибору поведінки. Крім того, зазначеною нормою передбачено навіть право сторін доручити третій особі призначення чи обрання третейського суду чи суддів.

Тому, передбачене п. 7.2. договору та узгоджене сторонами право постачальника на передання спору на розгляд третейського суду (ad hoc) або будь-якого постійно діючого третейського суду у будь-який час, не суперечить ст. 14 Закону України „Про третейські суди.

З приводу посилання позивача на те, що регламент жодного постійно діючого суду не був невідємною частиною договору та не надавався позивачу разом із договором, то суд зазначає таке.

Частиною 2 ст. 12 Закону України „Про третейські суди передбачено, що якщо сторони не домовилися про інше при передачі спору до постійно діючого третейського суду, а також при вказівці у третейській угоді на конкретний постійно діючий третейський суд регламент третейського суду розглядається як невід'ємна частина третейської угоди.

При цьому, як слідує з п. 7.2. договору сторони домовилися, що спір може бути переданий на розгляд третейського суду (ad hoc) або будь-якого постійно діючого третейського суду, що узгоджується з положеннями ч. 9 ст. 12 Закону України „Про третейські суди.

З матеріалів справи вбачається, що спір за позовом постачальника розглядався не постійно діючим третейським судом, а третейським судом для вирішення конкретного спору ad hoc. Тому в даному випадку посилання позивача на те, що регламент жодного постійно діючого третейського суду не був невідємною частиною договору та не надавався позивачу разом із договором є безпідставним і необгрунтованим.

Згідно з ч. 4 ст. 16 Закону України „Про третейські суди у третейському суді для вирішення конкретного спору сторони на свій розсуд можуть домовитися про кількісний і персональний склад третейського суду.

Відповідно до ч. 2 ст. 17 Закону формування складу третейського суду в третейському суді для вирішення конкретного спору здійснюється в порядку, погодженому сторонами.

Частиною 3 ст. 17 Закону визначено, що якщо сторони не погодили іншого, то формування складу третейського суду в третейському суді для вирішення конкретного спору здійснюється в такому порядку: якщо спір підлягає вирішенню третейським суддею одноособово і після звернення однієї сторони до іншої з пропозицією про призначення чи обрання третейського судді сторони не призначать чи не оберуть третейського суддю, то розгляд спору в третейському суді припиняється і цей спір може бути переданий на вирішення компетентного суду.

Однак, сторонами в п. 7.3. договору узгоджено інший порядок обрання третейського судді. Зокрема, сторони домовилися, що у третейському суді (ad hoc) зазначений спір буде розглядатися третейським суддею одноособово. Кандидатура третейського судді може визначатися постачальником, і за умови відповідності статтям 18-19 Закону України „Про третейські суди, така кандидатура вважається погодженою, і такою, що має необхідні для вирішення спору знання, досвід, ділові та моральні якості.

Таким чином, посилання позивача на порушення закону щодо можливості одноособового обрання постачальником складу третейського суду спростовується. 7.3. договору, в якому сторони узгодили порядок формування складу третейського суду.

Положеннями ст.ст. 6, 627, 628 ЦК України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

При цьому, ст. 204 Цивільного кодексу України закріплена презумція правомірності правочину, за якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

З огляду на вищевикладене, суд доходить висновку, що при укладенні третейського застереження сторонами додержано вимоги Закону України "Про третейські суди", спірне третейське застереження за змістом і формою не суперечить вимогам законодавства, тому відсутні підстави для визнання його недійсним.

Суд вважає безпідставним твердження позивача про те, що викладені в п. п. 7.2., 7.3. договору умови істотно обмежують його конституційне право на звернення за захистом своїх прав чи інтересів до суду загальної юрисдикції, зважаючи на таке.

Конституцією України гарантовано право на судовий захист з боку держави.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією України та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (пп. 4.1 п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про призначення судом більш м'якого покарання від 02.11.2004 № 15-рп/2004). Тому в контексті ст. 55 Конституції України органи судової влади здійснюють функцію захисту майнових і немайнових прав та охоронюваних законом інтересів фізичних або юридичних осіб у сфері цивільних і господарських правовідносин.

Третейський розгляд спорів сторін у сфері цивільних і господарських правовідносин - це вид недержавної юрисдикційної діяльності, яку третейські суди здійснюють на підставі законів України шляхом застосування, зокрема, методів арбітрування. Здійснення третейськими судами функції захисту, передбаченої в абзаці сьомому статті 2, статті 3 Закону України "Про третейські суди", є здійсненням ними не правосуддя, а третейського розгляду спорів сторін у цивільних і господарських правовідносинах у межах права, визначеного ч. 5 ст. 55 Конституції України (п. 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі про завдання третейського суду від 10.01.2008 № 1-рп/2008).

У ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судоустрій і статус судів" передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права на розгляд його справи в суді, до підсудності якого вона віднесена процесуальним законом.

Крім того, у пп. 4.2.3 п. 4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що третейська угода про передання спору на розгляд третейського суду не є відмовою від права на звернення до суду, а є одним із способів реалізації права на захист своїх прав.

Отже, з урахуванням наведеного, право на звернення до суду за захистом своїх прав, передбачене Конституцією України, не може бути заперечене, а розгляд спору в третейському суді є правом сторін та реалізується шляхом взаємного погодження вказаного питання між сторонами.

В даному випадку таким взаємним погодженням сторонами є наявний у матеріалах справи договір поставки від 04.01.2010р. №957/2010, який містить у собі третейське застереження, відповідно до якого сторони погодили, що спір між сторонами за позовом постачальника щодо порушення зобовязань покупцем, які стосуються оплати товарів чи повернення тари (у тому числі подібної), відповідальності за такі порушення, а також порушень покупцем п. 8.1. договору може бути переданий постачальником на розгляд третейського суду (ad hoc) або будь-якого постійно діючого третейського суду у будь-який час (п. 7.2. договору).

Враховуючи викладене, зважаючи на приписи статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, позивач не позбавлений права на судовий захист, справедливий і публічний розгляд справи незалежним і неупередженим судом, створеним відповідно до закону.

Таким чином, позивачем не доведено, що спірне застереження порушує його право на судовий захист.

Крім того, сторонами в судовому засіданні було повідомлено, що в господарському суді Хмельницької області розглядається заява фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про скасування рішення третейського суду від 11.05.2016р. у справі №11-03/16.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно положень статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищезазначене, позивачем не доведено наявності підстав для визнання недійсним третейського застереження, яке викладене у пунктах 7.2. -7.9 договору поставки №957/2010 від 04.01.2010р.

З приводу заяви відповідача про застосування строку позовної давності, суд зазначає таке.

Статтею 256 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з п. 2.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

Відповідно до ч. 1 ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Позивач стверджує, що про порушення прав ОСОБА_1 їй стало відомо після отримання в квітні 2016р. ухвали від 22.04.2016р. про порушення третейського провадження третейським судом для вирішення конкретного спору (ad hoc).

Однак, як вбачається з позовної заяви, підставою для визнання недійсним третейського застереження, яке викладене у пунктах 7.2.-7.9 договору поставки №957/2010 від 04.01.2010р. позивач вказує невідповідність його вимогам законодавства, а також посилається на те, що спірне третейське застереження позбавило права позивача на вибір третейського суду, третейського судді та суттєво обмежує права позивача на судовий захист.

При цьому, судом враховується, що на момент укладення договору з боку фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 не було будь-яких зауважень чи заперечень з приводу умов договору, що в свою чергу свідчить про те, що сторони узгодити усі умови договору. Таким чином, позивач з моменту підписання договору знав (міг знати) про наявність в договорі поставки №957/2010 від 04.01.2010р. третейського застереження, яке на даний час ним оспорюється.

Отже, в даному випадку перебіг позовної давності починається з 04.01.2010р. і закінчується 04.01.2013р.

Згідно з ч. ч. 3, 4 ст. 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

При цьому, судом враховується положення абз. 2 п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, яким визначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як було встановлено судом, при укладенні третейського застереження сторонами додержано вимоги чинного законодавства, зокрема, вимоги Закону України "Про третейські суди", а відтак відсутні підстави для визнання його недійсним.

З огляду на зазначене, позовна давність в даному випадку не застосовується, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову з підстав його необґрунтованості.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В :

В позові фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 Іванівни Хмельницька область, Новоушицький район, с. Філянівка до приватної фірми "Спільна справа" м.Хмельницький про визнання недійсним третейського застереження, викладеного у пунктах 7.2.-7.9. договору поставки №957/2010 від 04.01.2010р., укладеного між ПП "Спільна справа" та ФОП ОСОБА_1 відмовити.

Повне рішення складено: 06.10.2016р.

Суддя О.Є. Танасюк

Віддрук. 4 прим. :

1 - до справи,

2 - позивачу, фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (31100, Хмельницька область, Новоушицький район, с.Філянівка, вул. 151 Стрілецької дивізії, 39-А);

3 - представник позивача, ОСОБА_2 (29013, м. Хмельницький, вул. Володимирська, 105 оф.4 );

4 - відповідачу, приватна фірма "Спільна справа" (29000, м. Хмельницький, вул. Курчатова, 19).