ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Справа № 914/1020/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Кузь В.Л.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Шольц Утилізатор АГ» м. Львів

на рішення господарського суду Львівської області від 21.06.2016р.

у справі № 914/1020/16

за позовом: публічного акціонерного товариства «Львівський ізоляторний завод» м.Львів

до відповідача: товариства з обмеженою відповідальністю «Шольц Утилізатор АГ» м.Львів

про стягнення 21 290,00 грн.

за участю представників сторін від:

позивача: ОСОБА_2 за довіреністю № 34-45 від 09.06.2016р.;

відповідача: не зявився,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 21.06.2016 р. (суддя М.М. Петрашко) позов задоволено повністю. Стягнуто з позивача на користь відповідача заборгованість в розмірі 21 290,00 грн. та судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідач всупереч вимог договору поставки №10914 від 01.09.2014 р. поставки металобрухту та відходів чорних та кольорових металів, не провів у повному обсязі розрахунки за поставлений товар (металобрухт), внаслідок чого виникла заборгованість у сумі 21 290,00 грн.

Не погоджуючись із таким рішенням відповідачем подано апеляційну скаргу за вих. №08/07-1 від 08.07.2016 р., яка обґрунтована тим, що судом першої інстанції не взято до увагу те, що враховуючи положення постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 12.01.2011 р. «Про затвердження переліку відходів та брухту чорних і кольорових металів, операції з постачання яких, зокрема операції з імпорту, тимчасово, до 01.01.2015 р., звільняються від обкладення податком на додану вартість», постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 25.03.2015 р. «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 12.01.2011 р.», якою затверджено перелік відходів та брухту чорних і кольорових металів, операції з постачання яких, зокрема операції з імпорту, тимчасово, до 01.01.2017 р. звільняються від обкладення податком на додану вартість. Таким чином, відповідач вважає, що саме сума 21 290,00 грн. складає суму ПДВ, як різницю між перерахованими коштами і отриманим металобрухтом у період з 01.01.2015 р. по 25.03.2015р., коли втратила чинність вказана вище постанова Кабінету Міністрів України №15 від 12.01.2011 р., а нова постанова № 136 від 25.03.2015 р. ще не набула чинності, незважаючи на те, що у такій (останній) постанові було вказано про те, що вона має зворотню дію у часі і відповідно якою було встановлено, що операції постачання з імпорту брухту чорних і кольорових металів до 01.01.2017 р. звільняються від обкладення податком на додану вартість. Отже, посилаючись на умови вказаного вище договору, яким не передбачена у ціні товару ставка податку на додану вартість, позивач вважає, що заборгованість відсутня, тому просить оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, і прийняти нове, яким у позові відмовити.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу покликається на доводи та обставини, враховані судом першої інстанції під час прийняття оскаржуваного рішення, а також зазначив, що будь-якими документами, що є доказами у спірних правовідносинах є договір, накладні, акти приймання, у яких відсутнє посилання про те, що за спірний період існування заборгованості ціна товару була визначена без урахування ПДВ, натомість, у вказаних доказах міститься посилання, що ціна товару зазначена з урахуванням ПДВ.

Присутній у попередньому судовому засіданні представник відповідача підтримала доводи та заперечення, викладені у апеляційній скарзі.

Крім зазначеного вище, відповідачем надіслано в адресу апеляційного суду додаткові пояснення від 05.10.2016 р. у яких фактично визнано суму заборгованості у розмірі 16 666,67 грн. (21 290,00 грн. 20% ПДВ), проте, просить у такому поясненні відмовити у позові внаслідок припинення зобовязання, оскільки ним предявлено позивачу заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог від 04.10.2016 р. відповідно до ст. 601 ЦК України на суму 16 666,67 грн.

Присутній у судовому засіданні представник позивача підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу і просив рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Дослідивши матеріали справи в сукупності з доводами та запереченнями представників сторін, доводів, викладених у апеляційній скарзі та відзиві на таку, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оспорюване рішення першої інстанції залишенню без змін.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним судом, 01.09.2014 р. між ТОВ «Шольц Утилізатор АГ» (покупець) та ПАТ «Львівський ізоляторний завод» (постачальник) укладено договір № 10914 поставки металобрухту та відходів чорних та кольорових металів, відповідно до умов якого, постачальник зобовязується поставити, а покупець прийняти т оплатити брухт та відходи чорних та кольорових металів (товар), згідно вимог і класифікації ДСТУ 4121-2002 (метали чорні вторинні), ДСТУ 3211-95 (брухт і відходи кольорових металів і сплавів).

Згідно п.п. 2.1, 2.3, 4.4, 5.1 договору, ціни на товар встановлюються за домовленістю і вказуються станом на момент поставки у приймально-здавальному акті та накладні.

Сума договору складається з вартостей окремих поставок, що вказані у приймально-здавальних актах та накладних.

Датою поставки вважається дата передачі товару покупцю у відповідності з видатковою накладною та оформлення приймально-здавального акту.

Покупець сплачує постачальнику вартість поставленого металобрухту шляхом перерахування коштів з розрахункового рахунку покупця на розрахунковий рахунок постачальника не пізніше 5 (пяти) банківських днів з моменту отримання металобрухту і підписання відповідного приймально-здавального акту.

Згідно накладних позивач поставив відповідачу товар, зокрема: №1 від 29.10.2014р. на суму 6 400,00 грн.; №2 від 07.11.2014р. на суму 14 116,40 грн.; №3 від 08.11.2014р. на суму 9 261,00 грн.; №4 від 11.11.2014р. на суму 28 857,50 грн.; №5 від 19.11.2014р. на суму 1 675,00 грн.; №8 від 20.11.2014р. на суму 1 475,00 грн.; №9 від 28.11.2014р. на суму 10 433,00 грн.; №13 від 03.12.2014р. на суму 14 987,00 грн.; №14 від 05.12.2014р. на суму 23 606,00 грн.; №15 від 08.12.2014р. на суму 12 175,00 грн.; №16 від 09.12.2014р. на суму 27 277,00 грн.; №17 від 10.12.2014р. на суму 21 325,00 грн.; №23 від 27.02.2015р. на суму 102 078,00 грн. та №24 від 30.03.2015р. на суму 19 210,00 грн. Тобто матеріалами справи підтверджується факт поставки відповідачу товару на загальну суму 292 875,90 грн.

Відповідачем згідно банківських виписок було здійснено наступні платежі: 07.11.2014 р. на суму 150 000,00 грн., 10.02.2015 р. на суму 21 585,90 грн. та 24.02.2015р. на суму 100 000,00 грн. Тобто, загалом відповідачем на виконання умов договору було здійснено часткову оплату у сумі 271 585,90 грн. Докази сплати решти суми, а саме 21 290,00 грн. в матеріалах справи відсутні.

При цьому, згідно двох накладних № 23 від 27.02.2015 р. та № 24 від 30.03.2015 р. було поставлено товару загалом на суму 121 288,00 грн. де зазначено, що сума поставки включає і 20% податку на додану вартість, як і у двох актах приймання брухту та відходів чорних і кольорових металів від того ж 27.02.2015 р. та 30.03.2015 р.

Під час прийняття постанови враховується, що згідно ст. ст. 627, 629, 712 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договір є обовязковим для виконання сторонами.

За договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 530 цього ж кодексу, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

У відповідності із ст.193 ГК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Тому, враховуючи вищенаведені норми чинного законодавства, суд першої інстанції прийшов до правомірного висновку про наявність заборгованості відповідача перед позивачем у сумі 21 290 грн., строк оплати якої настав в силу умов договору станом на дату звернення з позовом до суду.

Доводи відповідача про те, що сума заборгованості виникла внаслідок необґрунтованого внесення до ціни товару нарахованої суми податку на додану вартість враховуючи вимоги постанови Кабінету Міністрів України № 136 від 25.03.2015 р. «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України № 15 від 12.01.2011 р.», якою затверджено перелік відходів та брухту чорних і кольорових металів, операції з постачання яких, зокрема операції з імпорту, тимчасово, до 01.01.2017 р. звільняються від обкладення податком на додану вартість, судом апеляційної інстанції не приймаються як належні, оскільки у відповідності до зазначеної вище ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, а п. 2.1 договору визначено, що ціни на товар встановлюються за домовленістю і вказуються станом на момент поставки у приймально-здавальному акті та накладній.

У накладних за спірний період з 01.01.2015 р. по 30.03.2015 р. (в період відсутності правового регулювання нарахування ПДВ на поставку брухту чорних металів) зазначається ціна з урахуванням ПДВ.

При цьому, судом апеляційної інстанції враховується, що позивачем не предявлено в межах розгляду даної справи судом першої інстанції зустрічний позов із вимогою про стягнення із позивача на підставі ст. 1212 ЦК України, коштів, набутих без достатньої правової підстави і при цьому, визнано обґрунтованою часткову заборгованість у розмірі 16 666,67 грн.

Щодо доводів відповідача про зарахування зустрічних однорідних вимог у сумі визнаної заборгованості у розмірі 16 666,67 грн., то судом апеляційної інстанції звертається увага на таке.

Згідно ст.601 ЦК України, зобовязання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Таким чином, за правовою природою припинення зобов'язання зарахуванням зустрічної вимоги це ?? одностороння угода, яка оформляється заявою однієї з сторін, і, якщо інша сторона не погоджується з проведенням такого зарахування, вона вправі на підставі статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України звернутися за захистом своїх охоронюваних законом прав до господарського суду.

При цьому, подання такої заяви на стадії апеляційного провадження не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки ч.1 ст.104 ГПК України не передбачено можливості скасування або зміни рішення у звязку із зміною стану розрахунків між сторонами, якщо така зміна сталася після прийняття рішення місцевого господарського суду.

Разом з тим, судовою колегією враховується і те, що зарахуванням можуть бути припинені зобов'язання на будь-якій стадії їх існування, навіть після порушення виконавчого провадження щодо виконання одного із зустрічних зобов'язань. Добровільне виконання зобов'язання на стадії виконавчого провадження допускається і шляхом проведення зарахування однорідних зустрічних вимог (постанова Верховного Суду України від 01.11.2005 р. N 15/154).

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі, тому вона не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 21.06.2016 р. у даній справі № 914/1020/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи повернути до господарського суду Львівської області.

ОСОБА_3Матущак

Судді В.Л. Кузь

ОСОБА_1