Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "04" жовтня 2016 р. Справа № 906/782/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Сікорської Н.А.

за участю представника позивача : ОСОБА_1- дов. № 729 від 03.10.2016р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Коростенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№71)

до Приватного підприємства "Рубас"

про стягнення 8784,95 грн.

Позивачем подано позов про стягнення з відповідача 8784,95 грн. заборгованості за договором № Г-46 від 06.04.2015р., з яких: 9177,95грн. - основний борг, 194,62 грн. -3% річних, 585,57 грн. - інфляційні та 1826,81 грн. пеня.

Ухвалою господарського суду Житомирської області від 09.09.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 04.10.2016р.

04.10.2016р. на адресу господарського суду до початку розгляду справи від позивача надійшла уточнена позовна заява, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 2600,76грн. заборгованості , з яких 02,00грн. основний борг, 213,62 грн. 3% річних, 561,94 грн. інфляційні та 1823,20 грн. пеня.

Крім того, 04.10.2016р. на адресу суду від позивача надійшли письмові пояснення щодо правових підстав використання робочої сили засуджених (а.с. 43-45).

Розглядаючи подану позивачем заяву, суд зазначає що п. 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12. 2011 р."Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Відповідно до ч.4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Проаналізувавши подану позивачем заяву, суд дійшов висновку, що в частині основного боргу та пені позивач зменшив розмір позовних вимог, в частині стягнення 3% річних та інфляційних позивач збільшив розмір позовних вимог.

При цьому збільшення розміру позовних вимог в частині стягнення 3% річних та інфляційних відбулось за рахунок збільшення періоду нарахування, хоча і сума до стягнення є меншою порівняно з вимогами, заявленими при звернені до суду.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Право позивача на збільшення розміру позовних вимог може бути реалізоване шляхом подання до суду відповідної письмової заяви з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність заяви про збільшення позовних вимог вимогам норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав, передбачених частиною першою статті 63 ГПК.

Всупереч вищевикладеному, позивачем до поданої заяви не додано доказів надіслання на адресу відповідача зазначеної заяви.

Виходячи з викладеного, суд не приймає до розгляду заяву позивача в частині збільшення 3 % річних та інфляційних. При цьому суд приймає до уваги розрахунок 3 % річних та інфляційних здійснений позивачем за заявлений у позові період з врахуванням проведених оплат.

В частині зменшення розміру позовних вимог суд приймає подану позивачем заяву до розгляду та вирішує спір з урахуванням останньої.

Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог (а.с 48-54).

В судовому засіданні представником позивача подано клопотання про повернення зайво сплаченого судового збору (а.с. 60).

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, про причини його неявки суд не повідомив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про що свідчить поштове повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 41). Вимоги суду, викладені в ухвалі від 09.09.2016р. відповідачем не виконано.

Відповідно до абз.1 п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, проте, правом на участь в судовому засіданні не скористався, господарський суд Житомирської області визнає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін за наявними матеріалами справи, відповідно до ст.75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд,-

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до положень ч.1 ст. 118 Кримінально-виконавчого кодексу України та розділу III п.1 Наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань», засуджені до позбавлення волі мають право працювати в місцях і на роботах, які визначаються адміністрацією колонії.

Засуджені залучаються до суспільно корисної праці з урахуванням наявних виробничих потужностей, зважаючи при цьому на стать, вік, працездатність, стан здоров'я і спеціальність.

Засуджені залучаються до оплачуваної праці, як правило, на підприємствах, у майстернях колоній, а також на державних або інших форм власності підприємствах за умови забезпечення їх належної охорони та ізоляції. Адміністрація зобов'язана створювати умови, що дають змогу засудженим займатися суспільно корисною оплачуваною працею. Праця засуджених регламентується Кодексом законів про працю України.

Згідно розділу XXI п.1 Наказу Міністерства юстиції України від 29.12.2014 № 2186/5 «Про затвердження Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань» засуджені залучаються до праці, як правило, на власному виробництві, а також на договірній основі на підприємствах, в установах чи організаціях усіх форм власності, у тому числі за межами адміністративного району установи виконання покарань, з письмового дозволу начальника територіального органу управління ДПтС за умови забезпечення постійного нагляду за ними та щоденного повернення до житлової зони.

Згідно з п.2 та п.4 ч.25 Положення про Коростенську виправну колонію управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№ 71), затвердженого наказом Державної пенітенціарної служби України № 261 від 27.04.12 виправна колонія у своїй діяльності керується Конституцією та Законами України, наказами Міністерства юстиції України, іншими нормативно-правовими актами, та, відповідно до покладених на неї завдань, забезпечує створення умов, для залучення засуджених відповідно до вимог КВК України до суспільно-корисної оплачуваної праці: додержання правил охорони праці, техніки безпеки і виробничої санітарії, встановлених чинним законодавством про працю.

Так, керуючись нормами вищезазначених законодавчих актів, 06.04.2015р. між Коростенською виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (№71) (сторона-1, позивач) та Приватним підприємством «Рубас»(сторона-2, відповідач) укладено договір про надання робочої сили № Г-46 (а.с. 12-13).

За умовами п. 1.1 даного договору, позивач зобов'язався протягом дії Договору надавати послуги по наданню робочої сили відповідачу з числа засуджених, які перебувають у дільниці соціальної реабілітації та будуть виконувати вантажно-розвантажувальні роботи та інші некваліфіковані роботи, згідно заявки відповідача, у кількості 5 (п'яти) чоловік, а відповідач у свою чергу зобов'язався прийняти дані послуги по наданню робочої сили та оплатити їх на умовах, встановлених цим Договором.

Відповідно до п. 2.1. договору, орієнтовна вартість послуг, які надає позивач за цим договором, становить 60900,00 гри. (шістдесят тисяч дев'ятсот гри. 00 коп.) за термін дії договору

Оплата проводиться за фактично відпрацьований час (п. 2.2.).

За приписами п. 3.1 розрахунки за виконані роботи здійснюються Стороною-2 шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок Сторони-1 не пізніше З числа місяця, слідуючого за звітним.

За умовами п. 4.2.2 договору, відповідач зобов'язався забезпечити розрахунки за виконані роботи в обсягах, згідно акту виконаних робіт або нарядів.

Пунктом 7.7 договору встановлено, що термін дії договору встановлюється з 06.04.2015р. і діє до 31.12.2015р.

На виконання умов договору, у період з 06.04.2015р. по 12.10.2015р. позивачем надано відповідачу послуг на загальну суму 18521,06 грн., що підтверджується актами прийняття-передачі виконаних робіт від 28.04.2015р., від 26.05.2015р., від 20.05.2015р., від 19.05.2015р., від 07.05.2015р., від 01.06.2015р., від 01.09.2015р. , від 01.10.2015р., від 12.10.2015р. (а.с. 14-24).

Натомість відповідач свої зобов'язання щодо своєчасного проведення розрахунків виконував неналежним чином.

21.01.2016р. позивачем на адресу відповідача направлено претензію з вимогою в термін до 21.02.2016р. погасити заборгованість в сумі 8338,37 грн. - за отримані послуги по наданню робочої сили згідно актів виконаних робіт за вересень 2015 р. в сумі 6510,42 грн. та жовтень 2015 р. в сумі 1827,95 грн. (а.с. 25-27).

Після отримання вказаної претензії відповідач провів часткові розрахунки на загальну суму 2160,42 грн., а саме: 18.03.2016 р. - 510,42 грн.; 22.04.2016 р. - 500,00 грн.; 27.05.2016 р. - 300,00 грн.; 28.07.2016 р. - 850,00 грн. а.с. 30-34).

За період з 12.08.2016 р. по 28.09.2016 р. відповідач сплатив кошти на загальну суму 6175,95 грн., що підтверджується банківськими виписками (а.с. 55-57).

Таким чином, на день розгляду справи заборгованість відповідача перед позивачем становить 02,00 грн. ( 8338,37 грн. - 2160,42 грн. - 6175,95 грн.).

Згідно умов п. 5.2 договору, за прострочення розрахунків за надані послуги Сторона-2 сплачує Стороні-1 пеню, що нараховується на несплачену суму за кожен день прострочення платежу за подвійною обліковою ставкою НБУ, що діяла на період прострочення.

На підставі вищевказаного пункту договору позивачем нараховано відповідачу пеню в розмірі 1823,20грн.

Крім того, у відповідності до приписів ст. 625 ЦК України, відповідачу за неналежне виконання грошового зобов'язання нараховано 561,94грн. інфляційних та 3% річних.

Заявляючи вимоги про стягнення пені, 3% річних та інфляційних позивач вказує, що відповідні нарахування були проведені на заборгованість за актами виконаних робіт за вересень - жовтень 2015 року.

Оцінивши в сукупності матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи правовідносини між сторонами виникли на підставі договору № Г-46 від 06.04.2015р.

Так, матеріалами справи підтверджується факт надання відповідачу послуг на виконання умов договору за період з квітня 2015 року по жовтень 2015 року на загальну суму 18521,06 грн.

У відповідності до ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вже встановлено судом, пунктом 3.1 Договору сторони погодили строки проведення розрахунків - не пізніше 3 числа місяця, слідуючого за звітним.

Зокрема, за послуги надані у вересні 2015 р. на загальну суму 6510,42 грн. відповідач мав провести розрахунки до 04.10.2015р., за послуги надані в жовтні 2015р. в сумі 1827,95 грн. - до 04.11.2015р.

Відповідач свої зобов'язання виконував з порушенням строку проведення розрахунків.

Станом на день судового засідання існує заборгованість в сумі 02,00 грн.

Доказів погашення вказаної заборгованості матеріали справи не містять.

Нормою ст. 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Враховуючи викладене, господарський суд вважає позовні вимоги в частині стягнення заборгованості в сумі 02,00 грн. обґрунтованими, заявленими відповідно до чинного законодавства та укладеного договору і такими, що підлягають задоволенню.

Щодо вимоги про стягнення з відповідача 1823,20грн. пені, суд зазначає наступне.

Відповідно до норм ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За умовами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с. 53), по акту прийняття-передачі виконаних робіт за вересень 2015 р. пеню заявлено за період з 04.10.2015р. по 03.04.2016р. на суму заборгованості, яка існувала у відповідному періоді, що в сукупності складає 1425,76 грн.;

- по акту прийняття-передачі за жовтень 2015 року пеню заявлено за період з 04.11.2015р. по 03.05.2016р. на суму заборгованості, яка існувала у відповідному періоді, що в сукупності складає 397,44грн.

Перевіривши розрахунок пені, враховуючи вихідні дані позивача, господарський суд встановив, що розрахунку позивачем допущено арифметичну помилку.

За таких обставин, суд здійснив власний розрахунок пені за заявлений позивачем період, взявши до уваги вихідні дані позивача, за яким розмір пені складає 1820,48грн.

Тож дана вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 1820,48грн.

В частині стягнення 2,72 грн. пені (1823,20 грн. - 1820,48 грн.) суд відмовляє за безпідставністю.

Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача 194,62 грн. 3% річних та 585,57 грн. інфляційних, суд зазначає про наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як вбачається з розрахунку позивача (а.с. 5) 3% річних заявлено за період прострочення грошового зобов'язання по акту прийняття-передачі виконаних робіт за вересень 2015 р. за періодами з 04.10.2015р. по 08.08.2016р. на суму заборгованості, яка існувала у відповідному періоді, які в сукупності склали 154,53 грн.;

- по акту прийняття-передачі за жовтень 2015 року пеню заявлено періодами, починаючи з 04.11.2015р. по 08.08.2016р. на суму заборгованості, яка існувала у відповідному періоді, які в сукупності склали 40,09 грн.

Перевіривши вказаний розрахунок суд встановив, що при нарахуванні 3 % річних позивачем також допущено арифметичні помилки.

За таких обставин суд здійснив власний розрахунок 3 % річних, виходячи з вихідних даних позивача, які складають 194,22 грн., є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

В частині стягнення 0,40 грн. 3% річних ( 194,62грн.- 194,22грн. ) суд відмовляє за безпідставністю вимог.

Інфляційні позивачем нараховано за актом вересня 2015р. за період з листопада 2015 року по червень 2016 року на суму заборгованості , яка існувала у відповідний період, та за актом від жовтня 2015 року за період з грудня 2015 року по червень 2016 року на суму заборгованості , яка існувала у відповідний період, які в сукупності склали 585,57 грн.

Перевіривши вказаний розрахунок позивача, з урахуванням уточнень до розрахунку, викладених в заяві від 04.10.2016р. в межах періоду, який був заявлений у позовній заяві (а.с. 52), суд встановивши, що вказаний розрахунок є арифметично вірним, відтак вимога є обґрунтованою та підлягає задоволенню в сумі 585,57грн.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно з ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В даному випадку, відповідач позов за підставами та предметом не оспорив, доказів погашення заборгованості не надав.

Враховуючи вищевикладене, позов підтверджуються належними доказами, що містяться в матеріалах справи та підлягає задоволенню частково на загальну суму 2602,27грн, з яких: 02,00 грн. - основний борг; 1820,48грн. пеня; 194,22 грн. 3 % річних; 585,57 грн. інфляційнні.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно розміру обґрунтовано заявлених позовних вимог.

Водночас, враховуючи клопотання позивача, слід винести ухвалу про повернення позивачу з Державного бюджету України зайво сплаченого судового збору у розмірі 72,00грн.

Керуючись ст.ст. 49, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Рубас" (11544, Житомирська область, Коростенський р-н, с.Хотинівка, вул. Радянська, буд.11А, )

на користь Коростенської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Житомирській області (11500, Житомирська область, м.Коростень, вул. Білокоровицьке шосе, буд.№4, )

- 02,00 грн. основного боргу;

- 1820,48 грн. пені;

- 194,22 грн. 3 % річних;

- 585,57 грн. інфляційних;

- 1376,95 грн. судового збору

3. В решті позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 10.10.16

Суддя Сікорська Н.А.

Віддрукувати:

1- в справу

2- позивачу (рек. з повід)

3- відповідачу (рек. з повід.)