ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

11.10.16р. Справа № 904/6366/16

За позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"(м. Київ) в особі Відокремленого підрозділу "Атоменергомаш" (м. Енергодар, Запорізької області)

до Виробничо - комерційного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальпром" (м. Дніпро)

про стягнення суми штрафних санкцій за прострочення поставки продукції за договором поставки № 20/05/09 від 04.01.2016 у розмірі 127 231 грн. 78 коп.

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник (довіреність № 4689 від 27.11.2015);

від відповідача: ОСОБА_2 - представник (довіреність №1 від 16.08.2016);

ОСОБА_3 - представник (довіреність № 1 від 12.09.2016)

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Атоменергомаш" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій просить суд стягнути з Виробничо - комерційного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальпром" (далі - відповідач) суму штрафних санкцій за прострочення поставки продукції за договором поставки № 20/05/09 від 04.01.2016 у загальному розмірі 127 231 грн. 78 коп.

Ціна позову складається з наступних сум:

- 47 711 грн. 92 коп. - пеня;

- 79 519 грн. 86 коп. - штраф.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором поставки № 20/05/09 від 04.01.2016 в частині поставки продукції, у визначений в договорі (заявці) строк, у зв'язку з чим на підставі пункту 7.2. договору позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 16.03.2016 по 26.04.2016 в сумі 47 711 грн. 92 коп. та штраф за прострочення постачання на строк більше 30 днів у сумі 79 519 грн. 86 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 01.08.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 17.08.2016.

Від відповідача надійшло клопотання (вх.суду 51720/16 від 17.08.2016), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, у зв'язку із неможливістю прибуття у судове засідання його представника через перебування у відпустці.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 51797/16 від 17.08.2016), в якому він просив суд долучити до матеріалів справи витребувані ухвалою суду документи.

У судове засідання 17.08.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 17.08.2016 не з'явився, вимоги ухвали суду не виконав, але судом було враховано наявність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом, а також задоволенням клопотання відповідача.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 17.08.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 15.09.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Від позивача електронною поштою надійшло клопотання (вх.суду 56963/16 від 15.09.2016), яке в подальшому надійшло в оригіналі (вх.суду 58461/16 від 22.09.2016), в якому він просив суд відкласти розгляд справи, у зв'язку із неможливістю прибуття у судове засідання його представника.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх.суду 56971/16 від 15.09.2016), в якому він проти задоволення позовних вимог заперечує у повному обсязі, посилаючись на те, що між позивачем та відповідачем існували договори, за якими станом на 25.01.2016 у позивача існувала заборгованість в сумі 1 635 119 грн. 92 коп., у зв'язку з чим відповідач листом № 16613 від 25.01.2016 сповістив позивача, що притримує поставку товару до погашення вказаної заборгованості у відповідності до норм статті 594 Цивільного кодексу України.

Від відповідача надійшла заява (вх.суду 57127/16 від 15.09.2016), в якій він просить суд продовжити строк вирішення спору на 15 днів.

Ухвалою суду від 15.09.2016 клопотання відповідача задоволено та продовжено строк вирішення спору на 15 днів, терміном по 18.10.2016 включно.

У судове засідання 15.09.2016 з'явився представники відповідача.

Представник позивача у судове засідання 15.09.2016 не з'явився, але судом було враховано наявність клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 15.09.2016 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 03.10.2016, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі, а також задоволенням клопотання позивача.

Від позивача надійшли письмові пояснення (вх.суду 60540/16 від 03.10.2016), в яких він зазначає, що на спірні правовідносини не поширюється дія статті 538 Цивільного кодексу України, оскільки зобов'язання у них не є зустрічними, а також дія статті 594 Цивільного кодексу України, оскільки вказане забезпечення виконання зобов'язання не передбачено спірним договором, крім того, відповідач належним чином не повідомив позивача про використання вказаного права.

Від позивача надійшов супровідний лист (вх.суду 60541/16 від 03.10.2016), до якого він долучив витребувані ухвалою суду документи, а також зазначив, що листи від 26.01.2016 та від 22.03.2016 були отримані позивачем 26.01.2016 та 22.03.2016, відповідно.

Від відповідача надійшли додаткові письмові пояснення до відзиву (вх.суду 60631/16 від 03.10.2016), в яких він зазначає, що датою поставки є саме 26.04.2016, яка вказана у видатковій накладній, крім того, відповідач зазначає, що відповідно до норм статті 233 Господарського кодексу України та статті 83 Господарського процесуального кодексу України суд має право зменшити у виняткових випадках розмір неустойки, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

У судове засідання 03.10.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

Представником позивача у судовому засіданні 03.10.2016 було викладено зміст позовних вимог, наведено доводи в їх обґрунтування.

Представник відповідача у судовому засіданні 03.10.2016 проти задоволення позовних вимог заперечував, посилаючись на доводи, викладені у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

У зв'язку з викладеним, у судовому засіданні 03.10.2016 у відповідності до частини 3 статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 11.10.2016.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Від відповідача надійшли додаткові пояснення до відзиву (вх.суду 62583/16 від 11.10.2016), в яких він зазначає, що поставка, здійснена ним 26.04.2016, у місце, яке попередньо було погоджено з позивачем.

Від позивача письмові пояснення (вх.суду 62698/16 від 11.10.2016), в яких він зазначає, що поставка, здійснена відповідачем 26.04.2016, у місце, яке було узгоджене сторонами. Також, у поясненнях позивач наголошує на тому, що датою поставки є саме 27.04.2016, на підтвердження чого позивач долучив до матеріалів справи прибутковий ордер та книгу обліку, в якій фіксуються дати та час в'їзду та виїзду з території його підприємства транспорту. Крім того, у поясненнях позивач заперечує проти зменшення штрафних санкцій, посилаючись на те, що прострочення є значним, крім того допущене відповідачем навмисно, отже передбачені законодавством підстави для зменшення штрафних санкцій, на думку позивача, відсутні.

У судове засідання 11.10.2016 з'явилися представники позивача та відповідача.

У судовому засіданні 11.10.2016 представником позивача було викладено зміст письмових пояснень. У судовому засіданні представник позивач наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 11.10.2016 заперечував проти задоволення позовних вимог, посилаючись на обставини, викладені ним у відзиві на позовну заяву та додаткових поясненнях.

Під час розгляду даної справи, судом було враховано, що відповідно до частини 3 статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України господарський суд створює необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Судом також враховано, що всіма учасниками судового процесу висловлена своя правова позиція у даному спорі, а також представниками позивача та відповідача у судовому засіданні 11.10.2016 наголошено на тому, що ними долучені до матеріалів справи всі докази, необхідні для правильного вирішення спору.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 11.10.2016 оголошувались вступна та резолютивна частини рішення.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши представників позивача та відповідача, -

ВСТАНОВИВ:

Згідно частин 1 та 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 04.01.2016 між Виробничо - комерційним підприємством Товариством з обмеженою відповідальністю "Стальпром" (далі - постачальник, відповідач) та Державним підприємством "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" в особі Відокремленого підрозділу "Атоменергомаш" (далі - покупець, позивач) було укладено договір поставки № 20/05/09 (далі - договір, а.с.11-16), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується поставити в передбачені договором строки покупцю наступну продукцію: труба 32х4х7000мм Ст20 ТУ 14-3-460-2009, у кількості 25,0 т, за ціною ціна 48 250,00 грн./т.; строк поставки - до 01.07.2016; загальна сума 1 206 250,00 грн., ПДВ 20% - 241 250,00 грн., разом 1 447 500,00 грн. Покупець зобов'язується прийняти та оплатити вказану продукцію (пункт 1.1. договору).

У пункті 10.1. договору сторони погодили, що договір вважається укладеним з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє 2 роки.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору сторонами суду не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно частини 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

У розділі 3 договору сторони визначили умови щодо ціни товару, зокрема, загальна сума договору складає 1 447 500 грн. 00 коп., в тому числі ПДВ 241 250 грн. 00 коп.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, у розділі 5 договору сторони погодили умови щодо поставки продукції, а саме:

- поставка продукції за договором здійснюється до 01.07.2016 партіями відповідно до заявок покупця, в яких зазначається кількість продукції, що постачається, та строки її поставки (пункт 5.1. договору);

- постачальник зобов'язаний здійснити поставку продукції, вказаної в пункті 1.1. договору, в строки та кількості, зазначені в заявці покупця (пункт 5.2. договору);

- продукція відвантажується на умовах DDP (Інкотермс 2000). Отримувач: відокремлений підрозділ "Атоменергомаш" ДП "НАЕК "Енергоатом". Відвантажувальні реквізити покупця: м. Южноукраїнськ, Миколаївської області, промзона, ремонтно-механічний завод ВП "Атоменергомаш", ЦМС (пункт 5.4. договору).

У відповідності до пунктів 5.1. та 5.2. договору, позивачем було сформовано заявку - лист № 543/14 від 29.01.2016, в якій він вказав найменування продукції, її кількість та строк поставки - до 15.03.2016 (а.с.17).

При цьому, в порушення умов договору (заявки), відповідач здійснив поставку вказаного позивачем у заявці товару у повному обсязі лише 26.04.2016, що підтверджується видатковою накладною № 7357 від 26.04.2016 (а.с.21).

На підтвердження дати поставки відповідачем також було долучено до матеріалів справи товарно-транспортну накладну № 7357 від 26.04.2016.

Щодо дати поставки товару за видатковою накладною № 7357 від 26.04.2016 суд зазначає таке.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність України" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкованості оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Так, відповідно до частини 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Так, підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і відповідає вимогам статті 9 вказаного Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Товар, зазначений у вище вказаній видатковій накладній, прийнято у позивача без будь-яких зауважень до її оформлення, вказана накладна підписана представниками позивача та відповідача. Будь-яких відомостей щодо фактичного здійснення господарської операції за нею 27.04.2016 накладна не містить. Отже, у суду відсутні підстави вважати, що передача товару відбулася не 26.04.2016, як це підтверджено обома сторонами у первинному обліковому документі, яким є видаткова накладна № 7357 від 26.04.2016.

Крім того, ця ж дата зафіксована і в товарно-транспортній накладній № 7357 від 26.04.2016, за якою вказаний у видатковій накладній товар було доставлено позивачу.

В цей же час, суд не може прийняти у якості належного доказу поставки товару 27.04.2016 прибутковий ордер та книгу обліку, в якій фіксуються дати та час в'їзду та виїзду з території підприємства позивача транспорту, оскільки в даному випадку належним доказом в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу України є саме первинний обліковий документи, а не внутрішні документи позивача, які він складає в односторонньому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Враховуючи умови договору та заявку позивача від 29.01.2016, відповідач зобов'язаний був поставити товар у повному обсязі в строк до 15.03.2016, при цьому, фактично, поставив товар позивачу 15.02.2016 та 26.04.2016, отже у повному обсязі товар було поставлено із простроченням.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

При цьому, у пункті 7.2. договору сторони визначили, що за порушення вказаних в договорі строків поставки постачальник сплачує покупця пеню у розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленої продукції за кожен день прострочення, а у випадку, якщо прострочення поставки складає більше 30 днів, постачальник додатково сплачує покупцю штраф у розмірі 7% вказаної вартості. Якщо в результаті допущеного прострочення поставка продукції втратить інтерес для покупця, він має право відмовитися від прийняття продукції та вимагати відшкодування завданих збитків.

У зв'язку з допущеним відповідачем простроченням поставки товару позивачу, останній нарахував та просить суд стягнути з відповідача пеню за період прострочення з 16.03.2016 по 26.04.2016 в сумі 47 711 грн. 92 коп. та штраф за прострочення постачання на строк більше 30 днів у сумі 79 519 грн. 86 коп., які він заявив до стягнення на підставі пункту 7.2. договору. Відповідач із правомірністю застосуванням до нього штрафних санкцій не погоджується, що і є причиною спору.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено частиною 3 статті 549 Цивільного кодексу України, частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України.

При цьому, оскільки обов'язок відповідача щодо поставки товару не є грошовим зобов'язанням, а та обставина, що за порушення строку поставки товару за договором постачальник зобов'язаний сплатити покупцю пеню в розмірі 0,1% від вартості несвоєчасно поставленої продукції за кожен день прострочення поставки, не перетворює визначену договором пеню у пеню за порушення грошового зобов'язання,до спірних правовідносин не підлягають застосуванню вимоги Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", яким передбачено застосування відповідальності за невиконання грошового зобов'язання.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною 2 статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України .

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України .

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання, або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Зазначену правову позицію наведено також у постановах Верховного Суду України від 30.05.2011 № 42/252 та від 09.04.2012 № 20/246-08.

В даному випадку, суд вважає, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України.

Так, як неодноразово наголошував Верховний Суд України, можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною 2 статті 231 Господарського кодексу України, а одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 № 3-24гс12, від 09.04.2012 № 3-88гс11.

При цьому, суд вважає за необхідне не застосовувати правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 у справі № 6-2003цс15, за змістом якої зазначається, що одночасне застосування пені та штрафу за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.

Так, частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Як вбачається з вищевказаної постанови, вона була прийнята Верховним Судом України за результатами розгляду цивільної справи за позовом Публічного акціонерного товариства "Апекс-Банк" про стягнення з фізичної особи заборгованості за кредитним договором та штрафних санкцій, нарахованих за порушення зобов'язань за кредитним договором, а тому, враховуючи суб'єктний склад сторін, правову природу спірного правочину та умови відповідних пунктів кредитного договору, якими передбачено стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язань за кредитним договором, висновок щодо неможливості одночасного стягнення штрафу та пені за порушення зобов'язання було зроблено Верховним Судом України лише виходячи з положень статті 549 Цивільного кодексу України, яка і підлягала застосуванню у спірних правовідносинах.

Проте, в даному випадку, обидві сторони спірного правочину є суб'єктами господарювання, відповідачем було порушено саме господарське зобов'язання, а тому згідно з приписів статті 9 Цивільного кодексу України та статті 4 Господарського кодексу України до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення Господарського кодексу України, як спеціального закону в частині відповідальності за порушення у сфері господарювання.

Конституція України у статті 61 передбачає, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.

Конституційний Суд України у справі про відповідальність юридичних осіб (рішення № 7-рп/2001 від 30.05.2001 у справі № 1-22/2001) дійшов висновку що загальновизнаним є поділ юридичної відповідальності за галузевою структурою права на такі основні види: цивільно-правову, кримінальну, адміністративну та дисциплінарну. Виходячи зі змісту цього тлумачення не можуть бути ототожнені поняття санкцій та вид відповідальності. Пеня та штраф не є окремими видами відповідальності, а є різновидом штрафних санкцій. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Таким чином, згідно з нормами статті 61 Конституції України не обмежується розмір санкцій чи їх набір при притягненні до одного виду юридичної відповідальності.

Крім того, можливість одночасного застосування штрафу та пені прямо вбачається із Господарського кодексу України (стаття 231 Господарського кодексу України), який передбачає можливість одночасного застосування пені та штрафу.

Аналогічну правову позицію щодо можливості одночасного стягнення штрафу та пені у господарських зобов'язаннях викладено також у постановах Вищого господарського суду України від 11.11.2015 у справі № 911/2418/15, від 27.10.2015 у справі № 924/303/15, від 12.05.2015 у справі № 910/9209/13, від 05.02.2015 у справі № 910/7041/14, від 30.03.2015 у справі № 911/3222/14, від 07.10.2015 у справі № 924/218/15, від 11.11.2015 у справі № 911/2418/15 та багатьох інших.

При цьому, на переконання суду, зазначені вище постанови Верховного Суду України, які приймались у господарських справах, та постанова Верховного Суду України від 21.10.2015 у цивільній справі № 6-2003цс15, не є суперечливими між собою щодо тлумачення норм матеріального права, оскільки вони не є тотожними або подібними, приймались відносно різного суб'єктного складу сторін, а також правовідносин (господарських чи цивільних).

Щодо посилання відповідача на те, що між позивачем та відповідачем існували договори, за якими станом на 25.01.2016 у позивача існувала заборгованість в сумі 1 635 119 грн. 92 коп., у зв'язку з чим відповідач листом № 16613 від 25.01.2016 сповістив позивача, що притримує поставку товару до погашення вказаної заборгованості у відповідності до норм статті 594 Цивільного кодексу України, суд зазначає таке.

У листі № 16613 від 25.01.2016 відповідач зазначив, що готовий у повному обсязі виконати свої зобов'язання та запропонував позивачу погасити існуючу заборгованість для того, щоб відповідач мав можливість відновити відвантаження в адресу позивача (а.с.104).

В подальшому, відповідач направив аналогічного змісту лист № 16700 від 22.03.2016. У вказаному листі відповідач додатково зазначив, що залишкова частина продукції в рамках договорів № 20/05/09 та 20/05/10 знаходиться на складі відповідача (а.с.105).

В той же час, згідно з нормами частини 1 статті 1 Цивільного кодексу України цивільним законодавством регулюються цивільні відносини засновані на юридичній рівності.

Господарський суд вважає за необхідне наголосити на тому, що відповідно до частини 3 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

При цьому, у рішенні Конституційного Суду України від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 зазначено, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зокрема, з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Суд виходить із того, що у принципі добросовісності, а саме: при реалізації прав і повноважень, закладений принцип неприпустимості зловживання правом, згідно з якими здійснення прав та свобод однієї особи не повинне порушувати права та свободи інших осіб. У цьому випадку особа надає своїм діям повну видимість юридичної правильності, використовуючи насправді свої права в цілях, які є протилежними тим, що переслідує позитивне право.

Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 594 Цивільного кодексу України кредитор, який правомірно володіє річчю, що підлягає передачі боржникові або особі, вказаній боржником, у разі невиконання ним у строк зобов'язання щодо оплати цієї речі або відшкодування кредиторові пов'язаних з нею витрат та інших збитків має право притримати її у себе до виконання боржником зобов'язання. Притриманням речі можуть забезпечуватись інші вимоги кредитора, якщо інше не встановлено договором або законом.

Кредитор, який притримує річ у себе, зобов'язаний негайно повідомити про це боржника (частина 1 статті 595 Цивільного кодексу України).

Листи відповідача № 16613 від 25.01.2016 та № 16700 від 22.03.2016 не можуть бути належними доказами повідомлення позивача про використання відповідачем права притримання, оскільки з їх змісту неможливо чітко встановити у зв'язку з чим та на підставі якої норми закону відповідач не поставив позивачу продукцію, а також з його змісту однозначно не вбачається, що відповідач цими листами сповіщає позивача про використання права притримання, передбаченого статтею 594 Цивільного кодексу України. На вказані обставини також звертав увагу і позивач, який з вказаних листів не вбачав повідомлення його про використання права притримання відповідачем.

Крім того, у правових позиціях Вищого господарського суду України щодо права притримання, передбаченого статтею 594 Цивільного кодексу України, зазначається, що у разі використання вказаного права, сторона має довести суду фактичну наявність продукції, що підлягала поставці іншій стороні у його розпорядженні.

Так, до матеріалів справи відповідач не долучив жодного доказу перебування як станом на 25.01.2016 так і на 15.03.2016 продукції, вказаної у заявці позивача, у його розпорядженні (на складах та інше).

Отже, заперечення відповідача щодо правомірності притримання продукції не приймаються до уваги судом.

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку пені, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було визначено датою поставки 27.04.2016, в той час, як судом під час розгляду справи належними доказами було підтверджено, що датою поставки є 26.04.2016, отже позивачем біло невірно вказано період прострочення, а розрахунок пені, здійснений позивачем, та доданий до матеріалів справи, визнається судом необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.

Згідно з пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Так, враховуючи визначений судом період прострочення виконання відповідачем зобов'язання, застосувавши межі періоду, що визначені позивачем у розрахунку, здійснивши власний розрахунок пені за вказаним періодом, судом було встановлено, що пеня за період з 16.03.2016 по 25.04.2016 складає 46 575 грн. 92 коп.

Перевіривши здійснений позивачем у позовній заяві розрахунок штрафу в сумі 79 519 грн. 86 коп., суд вважає його арифметично вірним та таким, що відповідає положенням чинного законодавства та умовам договору.

Враховуючи викладене, вимоги позивача про стягнення пені в сумі 46 575 грн. 92 коп. та штрафу в сумі 79 519 грн. 86 коп. є правомірними та обґрунтованими.

При цьому, згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України, у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Згідно з частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

В пункті 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України також зазначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до пункту 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. В аспекті права на справедливий суд, передбаченого міжнародним договором, суд звертає увагу на наступні обставини та вважає за необхідне використати надане національним законодавством України право суду на зменшення розміру штрафних санкцій.

Отже, зі змісту наведених норм випливає, що при вирішенні питання про можливість зменшення неустойки (штрафу), суд бере до уваги майновий стан сторін і оцінює співвідношення розміру заявлених штрафних санкцій, зокрема, із розміром збитків кредитора, враховує інтереси обох сторін. Майновий стан сторін та соціальна значущість підприємства мають значення для вирішення питання про зменшення розміру штрафних санкцій. При цьому, розмір, до якого вони підлягають зменшенню, закон відносить на розсуд суду.

Суд об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем, враховуючи те, що:

- матеріалами справи підтверджується, а також визнається обома сторонами, що на теперішній час у позивача наявна заборгованість перед відповідачем щодо оплати продукції, несвоєчасність поставки якої є предметом розгляду у даній справі;

- крім того, здійснивши системний аналіз умов розділу 7 договору, судом встановлено, що умови договору передбачаються відповідальність лише відповідача за порушення його зобов'язань у вигляді штрафу та пені, аналогічної відповідальності за порушення позивачем своїх зобов'язань (своєчасна оплата поставленої продукції) умови договору не передбачають;

- прострочення відповідача носить незначний характер та складає 41 день, в той же час, у пункті 7.2. договору передбачено право покупця - якщо в результаті допущеного прострочення поставка продукції втратить для нього інтерес, він має право відмовитися від прийняття продукції та вимагати відшкодування завданих збитків. В цей же час, в матеріалах справи відсутні докази відмови позивача від прийняття продукції, більше того, з матеріалів справи вбачається, що вказана продукція була прийнята позивачем без зауважень, про наявність будь-яких вимог позивача про відшкодування збитків суду також не повідомлено, з чого можна дійти висновку, що вказане прострочення не завдало збитків позивачу;

- судом також враховано, що пеня та штраф є лише санкціями за невиконання зобов'язання, а не основним боргом, а тому будувати на цих платежах свої доходи та видатки позивач не може, тому при зменшенні розміру пені та штрафу позивач не несе значного негативного наслідку в своєму фінансовому стані.

Надаючи оцінку всім обставинам справи в їх сукупності, враховуючи поведінку відповідача, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені в сумі 46 575 грн. 92 коп. та штрафу в сумі 79 519 грн. 86 коп. до 50%, а саме: до 23 287 грн. 96 коп. та до 39 759 грн. 93 коп., відповідно, а отже вимога позивача про стягнення з відповідача пені підлягає задоволенню частково в сумі 23 287 грн. 96 коп., вимога позивача про стягнення штрафу підлягає задоволенню частково у сумі 39 759 грн. 93 коп.

Разом з цим, частиною 1 статті 617 Цивільного кодексу України зазначено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо воно доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Таким чином, порушення зобов'язання за відсутності вини вважається випадком, який унеможливлює його виконання як непереборною силою, так і будь-якою іншою обставиною, настання якої боржник не міг передбачити. Для того, щоб довести наявність випадку, відповідач повинен довести відсутність його вини.

При цьому, доказів наявності вказаних обставин сторонами суду не надано, а відповідно до статей 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя у господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом та на засадах змагальності.

Враховуючи викладені обставини, є наявним факт прострочення поставки товару, обумовленого у заявці позивача від 29.01.2016.

Отже, суд дійшов висновку про правомірність застосування відповідальності, встановленої пунктом 7.2. договору.

Враховуючи вищевикладене, є правомірними та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача пені в сумі 23 287 грн. 96 коп. та штрафу в сумі 39 759 грн. 93 коп.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно з приписами пункту 4.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", у разі коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з Виробничо - комерційного підприємства Товариства з обмеженою відповідальністю "Стальпром" (49044, м. Дніпро, провулок Шевченка, будинок 3; ідентифікаційний код 13437017) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"(01032, м. Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код 24584661) в особі Відокремленого підрозділу "Атоменергомаш" (71503, Запорізька область, м. Енергодар, а/с 306) - 23 287 грн. 96 коп. - пені, 39 759 грн. 93 коп. - штрафу, 1 891 грн. 44 коп. частину витрат по сплаті судового збору.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 13.10.2016.

Суддя Ю.В. Фещенко