КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Справа№ 910/1323/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 30.06.2016р.

у справі № 910/1323/16 ( суддя І.І. Борисенко)

за позовом Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю

до Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції м.Києва Головного управління Державної казначейської служби України

про стягнення 22 550, 98 грн.

ВСТАНОВИВ:

Фірма "Т.М.М." - Товариство з обмеженою відповідальністю (надалі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Відділу державної виконавчої служби Святошинського районного управління юстиції у місті Києві (надалі - відповідач-1 або ВДВС) 22 550,98 грн. майнової шкоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 під час виконавчого провадження з виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/9552/13 несвоєчасно перерахував кошти, стягнуті з позивача (відповідача та боржника у справі № 910/9552/13) на користь ТОВ "Мега Торг ЛТД" (позивача та кредитора у справі № 910/9552/13), у зв'язку з чим у іншій справі №910/2680/16-г було донараховано та стягнуто з позивача 3% річних та втрати від інфляції. При цьому позивач вважає, що у зв'язку з прийнятим судом рішенням належним виконанням зобов'язань було перерахування коштів саме через органи державної виконавчої служби, тому свої зобов'язання вважає виконаними у день списання з позивача та перерахування кошів відповідачу, у зв'язку з чим позивач просить суд стягнути з відповідача 22 550,98 грн. майнової шкоди, завданої відповідачем-1, як державним органом.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2016р. у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду м. Києва від 30.06.2016 р. скасувати, прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

У своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування судом всіх обставин.

Апелянт обґрунтовує свої вимоги тим, що ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві своєчасно не перерахував кошти стягувачу, у зв'язку з чим фірмі «Т.М.М.» - ТОВ було додатково нараховане та стягнуто судами 3% річних та інфляційних втрат, тим самим нанесено значної майнової шкоди, саме внаслідок неправомірної діяльності ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві. Тобто, відповідач незаконно затримував чужі кошти на своїх рахунках, що призвело до неправомірного стягнення з позивача майнової шкоди.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2016р. справу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 22.09.2016 р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.09.2016р. розгляд справи відкладено на 06.10.2016 року, продовжено строк розгляду апеляційної скарги.

У судове засідання представники сторін не з'явилися, у матеріалах справи наявні докази належного повідомлення осіб про місце та дату розгляду справи.

Явка представників учасників судового процесу не визнавалася обов'язковою. Разом з тим, будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутнім в даному судовому засіданні від позивача, відповідачів або його представників до суду не надійшло.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованою Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Відповідно до ч.3 ст.22 Господарського процесуального кодексу України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Крім того, статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Враховуючи те, що матеріали справи містять докази повідомлення сторін, що не з'явилися, про дату, час та місце судового засідання, виходячи зі змісту ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський не бачить підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням того, що розгляд апеляційної скарги обмежений процесуальними строками, зокрема ст. 102 Господарського процесуального кодексу України, а відкладення справи призведе лише до необґрунтованого затягування розгляду даної справи.

Крім того, ст.102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги обмежений процесуальними строками. Клопотань про продовження строку розгляду апеляційної скарги від жодної із сторін не надходило.

За таких обставин справи судова колегія визнала можливим розгляд апеляційної скарги за відсутності представників позивача, відповідача та третьої особи, повідомлених належним чином про час та місце розгляду справи.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та надавши їм юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача, колегія встановила наступне.

15.05.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" (лізингодавець) та Фірмою "Т.М.М." Товариством з обмеженою відповідальністю (лізингоодержувач) укладено договір фінансового лізингу №834/05/2007 (надалі - договір), згідно з п. 1.1 договору лізингодавець зобов'язується придбати в свою власність техніку у відповідності з встановленою лізингоодержувачем специфікацією продавця та передати його без надання послуг по управлінню та технічній експлуатації лізингоодержувачу в якості предмету лізингу в тимчасове володіння та користування за плату, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти його на умовах даного договору.

На виконання умов договору ТОВ "Ласка Лізинг" передало позивачу предмет лізингу, в той час як позивач свій обов'язок по своєчасній та у повному обсязі сплаті лізингових платежів не виконав.

Вказані обставини досліджувались та були встановлені під час розгляду господарськими судами справи №910/9552/13 за позовом ТОВ "Ласка Лізинг" до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення 183 892,44 грн., рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 13.03.2014 року, у якій до стягнення з Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на користь ТОВ "Ласка Лізинг" присуджено 172 568,28 грн., пеню у розмірі 9 002,63 грн., 3% річних у розмірі 2 132,78 грн., збитки від інфляції в розмірі 170,76 грн., судовий збір у розмірі 3 677,49 грн.

На виконання зазначеного рішення суду видано відповідний судовий наказ.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2014 року у справі № 910/9552/13, у зв'язку з укладенням 05.12.2013 року між ТОВ "Ласка Лізинг" як кредитором та ТОВ "Мега Торг ЛТД" як набувачем права вимоги (заміни сторони у зобов'язанні) №225/11-2013, замінено стягувача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Ласка Лізинг" на Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД". ТОВ "Мега Торг ЛТД" стало новим кредитором у зобов'язанні за договором (у тому числі й щодо отримання стягнутої за рішенням суду у справі № 910/9552/13 заборгованості).

Враховуючи, що позивачем у цій справі рішення суду у справі № 910/9552/13 в добровільному порядку виконано не було, за заявою стягувача було відкрито відповідне виконавче провадження, в межах якого вказане рішення суду і було виконано шляхом зарахування 26.12.2014 року на рахунок стягувача 187 551,94 грн.

У зв'язку з простроченням зарахування коштів на рахунок кредитора (стягувача), Товариство з обмеженою відповідальністю "Мега Торг ЛТД" звернулось до суду з позовом до Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю про стягнення з нього за прострочення сплати лізингових платежів за договором за період з 14.05.2013 року по 25.12.2014 року інфляційних втрат в сумі 43 770,27 грн. та 3% річні в сумі 8 382,56 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.04.2015 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.06.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 12.08.2015 року у справі № 910/2680/15-г позов задоволено повністю, до стягнення з Фірми "Т.М.М." - ТОВ на користь ТОВ "Мега Торг ЛТД" присуджено 3% річних у розмірі 8 382,56 грн. та інфляційні втрати у сумі 43 770,27 грн., а також судовий збір у розмірі 1 827 грн.

Факт виконання рішення Господарського суду міста Києва у справі №910/2680/15-г підтверджується належним чином засвідченими копіями виписки по особовому рахунку позивача та розпорядженням №42968702/3, затвердженого 28.07.2015 року начальником відповідача-1.

Всі факти, які встановлені судовими рішеннями у справах № 910/9552/13 та № 910/2680/15-г, що набрали законної сили, в силу приписів ч. 2 ст. 35 ГПК України, згідно з якою обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, не потребуються доведення під час розгляду цієї справи по суті.

Дослідивши матеріали спраи, судова колегія апляційного суду погоджується із висновками суду першої інстації, що відкрите виконавче провадження не створювало перешкод для виконання позивачем зобов'язання за договором лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007 року щодо сплати 172 568,28 грн. заборгованості кредитору за договором та повідомити про це державного виконавця, як про добровільне часткове виконання рішення.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що саме бездіяльність позивача щодо невиконання договору лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007 року у вигляді сплати заборгованості кредитору за договором призвела до порушення позивачем договірного зобов'язання та стало підставою для нарахування йому санкцій на підставі ст. 625 ЦК України.

Несвоєчасне перерахування коштів стягувачу державним виконавцем при виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 року у справі № 910/9552/13 може бути предметом розгляду іншої справи щодо притягнення державного виконавця до відповідальності за умови дотримання передбаченої законом процедури.

Згідно з п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Стаття 56 Конституції України встановлює, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Відповідно до ч. 2 ст. 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" шкода, заподіяна державним виконавцем юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішенням, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з приписами ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Пунктом 28 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 6 від 07.02.2014 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах" передбачено, що підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини.

Отже, відповідальність за шкоду, завдану органом державної влади, органом влади Автономної республіки Крим або органом місцевого самоврядування, настає незалежно від вини цих органів.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної виконавчої служби до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, в той час як відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби.

Вимогами ст. 85 Закону України "Про виконавче провадження" на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду.

У абзаці 2 п. 9 рекомендацій президії Вищого господарського суду України "Про внесення змін і доповнень до роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 01.04.94 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" № 04-5/239 від 29.12.2007 зазначено, що у розгляді позовів про відшкодування шкоди, завданої внаслідок неправомірних дій державних виконавців при виконанні судового рішення, слід враховувати, що згідно зі статтею 85 Закону України "Про виконавче провадження" на дії (бездіяльність) державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби або відмову від вчинення ними дій може бути подано скаргу до начальника відповідного органу державної виконавчої служби або до відповідного суду. Отже, факт неправомірності дій державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності посадових осіб державної виконавчої служби встановлений ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження", в ч. 1 якої встановлено, що рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду.

Стаття 121-2 ГПК України встановлює порядок оскарження дій чи бездіяльності органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів.

Відповідно до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування

Таким чином, необхідною умовою для притягнення органу державної виконавчої служби до відповідальності у вигляді стягнення збитків є встановлення факту неправомірності дій (бездіяльності) цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

Факт неправомірності дій чи бездіяльності державного виконавця або інших посадових осіб державної виконавчої служби на момент розгляду господарським судом спору про відшкодування шкоди повинен вже бути встановлений відповідними засобами доказування.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду від 01.03.2011 року у справі №13/68-10.

При цьому належним доказом неправомірності дій органу державної виконавчої служби має підтверджуватись у порядку, встановленому вищевказаними нормами, що буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків.

Частина 1 ст. 33 ГПК України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Позивачем належними та допустимими доказами, якими в даному випадку є рішення відповідно органу державної виконавчої служби або відповідне судове рішення, не доведений факт неправомірності дії відповідача-1, а відтак, фактично, не доведено наявність всіх необхідних елементів для притягнення органу державної виконавчої служби до відповідальності у вигляді стягнення шкоди, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідачів солідарно майнової шкоди в сумі 22 550,98 грн.

Враховуючи вищевикладене, вказане свідчить, що саме бездіяльність позивача щодо невиконання договору лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007 належним чином у вигляді сплати заборгованості кредитору за договором призвела до порушення позивачем договірного зобов'язання та стало підставою для нарахування йому санкцій на підставі ст. 625 ЦК України.

Таким чином, колегія апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, що позивачем не доведено належними та допустимим доказами протиправну поведінку державного виконавця при виконанні рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2013 у справі № 910/9552/13.

Посилання позивача на ст. 1191 ЦК України суд вважає безпідставними, оскільки стягнуті з позивача втрати від інфляції та 3% річних не є завданою ТОВ "Мега Торг ЛТД" шкодою, яку відшкодував позивач, а є у розумінні ст. 625 ЦК України компенсацією ТОВ "Мега Торг ЛТД" втрат від інфляції та відшкодування йому 3% річних за час, який ТОВ "Мега Торг ЛТД" не користувався належними йому грошовими коштами з вини позивача, який не виконував взяті за договором лізингу №834/05/2007 від 15.05.2007року зобов'язання.

Згідно з частиною 1 статті 511, частиною 1 статті 527 ЦК України зобов'язання не створює обов'язку для третьої особи, і повинно виконуватися належними сторонами, тобто боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто.

Спірні інфляційні втрати та 3% річних (у т.ч. нараховані ТОВ "Мега Торг ЛТД" за період з 14.05.2013 до 25.12.2014) були нараховані позивачу не у зв'язку з несвоєчасним стягненням ВДВС суми заборгованості за договором, а у зв'язку із простроченням виконанням позивачем своїх зобов'язань за договором, що підтверджується, зокрема, і рішенням суду у справі №910/2680/15-г.

Отже, причиною нарахування спірної суми інфляційних втрат та 3% річних є несвоєчасне виконання позивачем своїх зобов'язань за договором. Саме бездіяльність позивача (а не відповідачів) з приводу невиконання договору призвела до порушення позивачем договірного зобов'язання та стала підставою для нарахування йому інфляційних втрат та 3% річних.

За таких обставин справи, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, фактичні обставини справи судом першої інстанції встановлені повно та об'єктивно, доказам по справі надана належна юридична оцінка, відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування рішення Господарського суду міста Києва немає.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фірми "Т.М.М." - Товариства з обмеженою відповідальністю на рішення Господарського суду м. Києва від 30.06.2016р. у справі № 910/1323/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 30.06.2016р. у справі № 910/1323/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/1323/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська