ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
======================================================================
УХВАЛА

03 жовтня 2016 року Справа № 915/2210/15

Господарський суд Миколаївської області у складi головуючого суддi ОСОБА_1,

за участю:

представника позивача (стягувача): не зявився,

представника відповідача (боржника): ОСОБА_2 за довіреністю №09-01/16 від 10.03.2016,

представника органу ДВС: не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали

за скаргою: Публічного акціонерного товариства Миколаївська теплоелектроцентраль /54002, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Каботажний узвіз, буд. 18/

до органу ДВС, дії якого оскаржуються: відділ примусового виконання рішень Департаменту ДВС Міністерства юстиції України /01001, м. Київ, вул. Городецького. 13/

про визнання неправомірною та скасування постанови від 09.08.2016 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №51896918, винесеної органом ДВС під час виконання наказу господарського суду Миколаївської області від 04.07.2016 у справі №915/2210/15

стягувач (позивач): Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України /01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6 /

боржник (відповідач): Публічне акціонерне товариство Миколаївська теплоелектроцентраль /54002, Миколаївська область, м. Миколаїв, вул. Каботажний узвіз, буд. 18/

про: стягнення заборгованості

встановив:

17.08.2016р. боржник (відповідач) звернувся до суду із скаргою на дії ДВС, в якій просить суд визнати неправомірною та скасувати постанову ДВС про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 51896918 від 09.08.2016р.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що в порушення ст. ст. 25, 27, 31 Закону України «Про виконавче провадження» державним виконавцем не було направлено боржнику постанову про відкриття виконавчого провадження та неправомірно винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №51896918 від 09.08.2016.

Ухвалою від 18.08.2016 року суд відклав вирішення питання про прийняття до розгляду скарги на дії органу ДВС від 17.08.2016р. № 14295/16 до повернення матеріалів справи № 915/2210/15 з вищої інстанції до господарського суду Миколаївської області.

Ухвалою суду від 20.09.2016 скаргу прийнято та призначено до розгляду на 03.10.2016, зобовязано орган ДВС надати суду письмові пояснення по суті скарги, матеріали виконавчого провадження для огляду у судовому засіданні.

В судовому засіданні представник боржника скаргу підтримує, просить суд її задовольнити.

Представник органу ДВС та представник стягувача у судове засідання не зявились, про дату, час та місце розгляду скарги повідомлені належним чином. Письмові заперечення по суті скарги на адресу суду не подали.

Розглянувши матеріали скарги, дослідивши та оцінивши усі подані у справу докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд встановив наступне.

Предметом скарги є вимога про визнання неправомірною та скасування постанови державного виконавця відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби МУЮ від 09.08.2016 року ВП № 51896918 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

Рішенням господарського суду Миколаївської області від 22.02.2016 з відповідача на користь позивача стягнуто 2000000,00 грн. пені, 6648092,64 грн. інфляційних втрат, 490184,33 грн. 3% річних та 169131,04 грн. судового збору.

Постановою Одеського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 та додатковою постановою від 14.06.2016, рішення господарського суду Миколаївської області від 22.02.2016 змінено та вирішено стягнути з відповідача на користь позивача 2000000,00 грн. пені, 1878913,06 грн. штрафу, 6648092,64 грн. інфляційних втрат, 490184,33 грн. 3% річних, 116928,00 грн. судового збору та 128741,38 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.08.2016 постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 залишено без змін.

На виконання постанови Одеського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 та додатковою постановою від 14.06.2016, господарським судом Миколаївської області 04.07.2016 видано відповідні накази (а.с.201-202, т.1).

Згідно з ст. 115 ГПК УКраїни рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обовязковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України Про виконавче провадження.

Згідно ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» (із змінами та доповненнями) (надалі - Закон), виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Відповідно до ч.1 ст.11 Закону, державний виконавець зобовязаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Частиною 2 ст. 25 Закону передбачено, що державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат,

пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Припис ч. 1, 2 ст. 57 Закону встановлює, що арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження виноситься державним виконавцем не пізніше наступного робочого дня після закінчення строку для самостійного виконання рішення (якщо така постанова не виносилася під час відкриття виконавчого провадження) та не пізніше наступного робочого дня із дня виявлення майна.

Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 57 Закону, постановами, передбаченими частиною другою цієї статті, може бути накладений арешт у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій та застосованих державним виконавцем штрафів, на все майно боржника або на окремі предмети. Копії постанови, якою накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження, державний виконавець надсилає органам, що здійснюють реєстрацію майна або ведуть реєстр заборони на його відчуження.

Копії постанови державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення боржнику та банкам чи іншим фінансовим установам або органам, зазначеним у частині другій цієї статті, та органам, що ведуть Державний реєстр обтяжень рухомого майна. Постанова державного виконавця про арешт коштів чи майна боржника може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

З поданих боржником матеріалів вбачається, що відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України постановою від 09.08.2016 відкрито виконавче провадження ВП №51896918 з виконання наказу №915/2210/15 від 04.07.2016, надано боржнику семиденний термін для добровільного виконання вищевказаного наказу.

В постанові про відкриття виконавчого провадження боржника попереджено про те, що при невиконанні рішення в наданий для самостійного виконання строк виконати його в примусовому порядку зі стягненням з боржника виконавчого збору та витрат, пов'язаних з провадженням виконавчих дій (п. 3 постанови).

Того ж дня, 09.08.2016, відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, винесено постанову про накладення арешту на все рухоме та нерухоме майно, що належить боржнику у межах суми звернення стягнення 11134118,03 грн.

Постанову винесено на підставі ч. 2 ст. 25 Закону України «Про виконавче провадження».

Копію зазначеної постанови направлено боржнику супровідним листом від 09.08.2016 №527/13 та отримано боржником 16.08.2016, про що свідчить штамп на супровідному листі.

Отже, орган державної виконавчої служби при винесені постанови про накладення арешту на майно боржника діяв у відповідності з нормами ч. 2 ст. 25 Закону.

Твердження скаржника про те, що органом ДВС не направлено на його адресу постанову про відкриття виконавчого провадження та строки на самостійне виконання рішення не було повідомлено належним чином спростовуються штампом вхідної кореспонденції боржника на супровідному листі органу ДВС від 09.08.2016 №527/13, що свідчить про отримання ним копії постанови від 09.08.2016 про відкриття виконавчого провадження № 51896918 вх. №1589 від 18.08.2016.

Таким чином, суд вважає, що підстави для визнання неправомірною та скасування постанови відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження від 09.08.2016 ВП 51896918 відсутні.

Відповідно до ч. 4 ст. 82 Закону рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця або іншої посадової особи державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами до суду, який видав виконавчий документ, а іншими учасниками виконавчого провадження та особами, які залучаються до проведення виконавчих дій, - до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

За результатами розгляду скарги виноситься ухвала, яка надсилається стягувачеві, боржникові та органові виконання судових рішень.

Відповідно до п. 9.13 постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" від 17.10.2012 року № 9, за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Доводи скаржника не знайшли свого підтвердження, тому суд вважає їх неправомірними, а скаргу такою, що не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст.86, 121-2 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні скарги ПАТ «Миколаївська теплоелектроцентраль» №09.02/1233 від 17.08.2016 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в порядку, передбаченому ст.ст.91, 93 ГПК України.

Суддя Л.І. Васильєва