РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2016Справа №910/7923/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/7923/16

За позовом приватного підприємства "Проектно-конструкторське бюро"

до 1) публічного акціонерного товариства "ОТП Банк"

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління

активами "ОТП Капітал"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів - ОСОБА_1

про визнання договорів іпотеки припиненими та визнання договору

купівлі-продажу недійсним

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача 1: Куцький Д.В., довіреність б/н від 02.11.2015р.;

від відповідача 2: Куцький Д.В., довіреність б/н від 25.04.2016 р.;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне підприємство "Проектно-конструкторське бюро" (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" (надалі - відповідач-1) та товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ОТП Капітал" (надалі - відповідач-2), в якому просить суд визнати припиненими договори іпотеки № PM-SME 003/125/2007 від 10.04.2007р. та №PM-8M003/223/2007 від 09.08.2007р., а також визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлового приміщення №61 (в літ. А), загальною площею 223,7 кв.м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладений 13.02.2015р. між публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" та товариством з обмеженою відповідальністю "Компанія з управління активами "ОТП Капітал"

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 04.05.2016 р. (суддя ОСОБА_2) порушено провадження у даній справі, залучено до участі у розгляді справи №910/7923/16 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в судовому засіданні на 30.05.2016 р. за участю представників сторін та третьої особи, яких зобов'язано надати певні документи.

Розгляд даної справи відкладався в порядку ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2016р. розгляд справи відкладений на 03.08.2016р., у зв'язку з неявкою в судове засідання представника третьої особи.

Судове засідання 03.08.2016р. не відбулось, у зв'язку з неможливістю здійснювати правосуддя суддею ОСОБА_2

На підставі розпорядження В.о. керівника апарату суду № 04-23/1480 від 02.08.2016р. було призначено повторний автоматичний розподіл справи № 910/7923/16.

За результатами повторного автоматичного розподілу, справу № 910/7923/16 передано для розгляду судді Привалову А.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2016р. справу № 910/7923/16 прийнято до провадження суддею Приваловим А.І. та призначено її до розгляду в судовому засіданні на 01.09.2016р.

01.09.2016р. через загальний відділ господарського суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивоване тим, що представник позивача перебуває на лікарняному.

Присутній у судовому засіданні 01.09.2016р. представник відповідачів заперечив щодо відкладення розгляду справи, посилаючись на те, що справа вже тривалий час перебуває на розгляді в господарському суді і вже зібрано достатньо доказів, на підставі яких можливо прийняти рішення у справі.

Суд, розглянувши клопотання позивача про відкладення розгляду справи, відмовив у його задоволенні з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. При цьому, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р., у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Крім того, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Господарським судом прийнято до уваги, що справа № 910/7923/16 перебуває на розгляді господарського суду, починаючи з 28.04.2016р. При цьому, суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Отже, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, а також приймаючи до уваги, що ухвалою суду від 03.08.2016р. явка представників сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась та позивачем до свого клопотання не додано жодного доказу на його обґрунтування, суд не знаходить підстав для відкладення розгляду справи.

Третя особа в судове засідання не з'явилась, про причини своєї неявки господарський суд не повідомила.

У відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, у судовому засіданні була оголошена вступна та резолютивна частини рішення.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, заслухавши пояснення представника відповідачів, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд -

ВСТАНОВИВ:

28 грудня 2006 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк") (та гр. ОСОБА_1 (позичальник за договором) було укладено Кредитний договір №CM-SME003/138/2006, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тверською І.В. та зареєстрований за реєстровим номером 1348, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування кредит на суму 395000,00 доларів США строком до 28.12.2013, а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом за плаваючою ставкою відповідно до підписаного сторонами графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Згідно п. 9.1 Договору, вказаний договір набирає чинності з дня його нотаріального посвідчення та діє до виконання боргових зобов'язань в повному обсязі та зобов'язань іпотекодавця за цим Договором.

Також, 09 серпня 2007 року між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк" та гр. ОСОБА_1 (позичальник за договором) було укладено Кредитний договір №CM-SME003/223/2007, відповідно до якого банк надав позичальнику у тимчасове користування кредит на суму 230000,00 доларів США строком до 08.08.14 р., а позичальник зобов'язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом за плаваючою ставкою відповідно до підписаного сторонами графіку повернення кредиту та сплати процентів.

Згідно п. 7.3 Договору, вказаний договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами, включаючи всі додатки до нього, і діє до виконання сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому договору в повному обсязі.

Судом встановлено, що укладені між сторонами правочини за своїм змістом та правовою природою є договорами кредиту, які підпадають під правове регулювання норм § 1 і 2 глави 71 Цивільного кодексу України та § 1 глави 35 Господарського кодексу України.

Згідно вимог ст. 345 Господарського кодексу України, кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачається мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту.

У відповідності до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

В свою чергу, за приписами ст. 199 Господарського кодексу України, виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим Кодексом та іншими законами. За погодженням сторін можуть застосовуватися передбачені законом або такі, що йому не суперечать, види забезпечення виконання зобов'язань, які звичайно застосовуються у господарському (діловому) обігу. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором (ст. 548 ЦК України).

Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду (ст. 574 ЦК України).

Так, з метою забезпечення зобов'язань боржника - гр. ОСОБА_1 (боржник за договором) за Кредитним договором № CM-SME003/138/2006 від 28 грудня 2006 року, між закритим акціонерним товариством "ОТП Банк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "ОТП Банк") (іпотекодержатель за договором) та приватним підприємством "Проектно-конструкторське бюро" (іпотекодавець за договором, відповідач 1 у справі) 10 квітня 2007 року було укладено Договір іпотеки № PM-SME 003/125/2007 від 10.04.2007 року, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Рвач Ж.В. та зареєстровано за реєстровим номером 3980-к, відповідно до якого в іпотеку передане нежиле приміщення № 61 (в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір іпотеки 1).

Відповідно до п.п. 3.1. вказаного Договору іпотеки 1, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу будівлі шляхом викупу, посвідчений Державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 06 березня 2003 року за реєстровим № 671, зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме майно Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 19.03.2003 року за реєстраційним № 5594-к в книзі 69-П-271.

Окрім того, з метою забезпечення зобов'язань боржника - гр. ОСОБА_1 (боржник за договором) за Кредитним договором № CM-SME003/223/2007 від 09 серпня 2007 року між ЗАТ "ОТП Банк" (правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "ОТП Банк") (іпотекодержатель за договором) та ПП "Проектно-конструкторське бюро" (іпотекодавець за договором, відповідач 1 у справі) 09.08.2007 року було укладено договір наступної іпотеки № РМ-SM003/223/2007 (майнової поруки), відповідно до якого ПП "Проектно-конструкторське бюро" передало в іпотеку ПАТ "ОТП "Банк" нежиле приміщення №61 (в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 (далі - Договір іпотеки 2).

Відповідно до п. 3.1. вказаного Договору іпотеки 2, предмет іпотеки належить іпотекодавцю на праві приватної власності, на підставі Договору купівлі-продажу будівлі шляхом викупу, посвідчений Державним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. 06 березня 2003 року за реєстровим № 671, зареєстрованим в реєстрі прав власності на нерухоме майно Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна 19.03.2003 року за реєстраційним № 5594-к в книзі 69-П-271.

Окрім того, в Договорах іпотеки 1 та 2 зазначено, що предмет іпотеки передано в оренду згідно Договору оренди № 1/11 від 01 листопада 2006 р., укладеного між іпотекодавцем - та підприємством з іноземними інвестиціями "Сан Ремо Стайл Італія" (відповідачем 2 у справі).

Як встановлено судом, укладені між позивачем та відповідачем 1 правочини за своїм змістом та правовою природою є договором іпотеки, який підпадає під правове регулювання § 6 Глави 49 Цивільного кодексу України та Закону України "Про іпотеку".

Згідно ст. 575 Цивільного кодексу України, іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Якщо предметом застави є нерухоме майно, договір застави підлягає нотаріальному посвідченню (ст. 577 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки.

Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 19.03.2012 року по справі № 2-138/12 було встановлено, що ОСОБА_1 своїх обов'язків за кредитним договором № CM-SME 003/223/2007 від 09.09.2007 року не виконала та було стягнуто з неї на користь Публічного акціонерного товариства "ОТП Банк" заборгованість за кредитом у розмірі - 229 763, 99 доларів США.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В матеріалах справи відсутні належні докази, в розумінні ст.ст. 33, 34 ГПК України, які свідчать про виконання третьою особою рішення Голосіївського районного суду м. Києва та повернення суми позики.

У відповідності до ст. 589 Цивільного кодексу України, у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором.

Згідно ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Статтею 17 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотека припиняється у разі:

припинення основного зобов'язання або закінчення строку дії іпотечного договору;

реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону;

набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки;

визнання іпотечного договору недійсним;

знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється;

з інших підстав, передбачених цим Законом.

Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що сам факт закінчення строку дії кредитного договору за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору іпотеки, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником.

Аналогічний висновок міститься також у постановах Верховного Суду України від 4 грудня 2013 року № 6-125цс13 та від 22 жовтня 2014 року № 6-153цс14.

Отже, твердження позивача про те, що закінчення строку дії кредитного договору є підставою для припинення договорів іпотеки, без урахування належного виконання грошових зобов'язань за основним договором, є помилковими та спростовуються зазначеними вище правовими нормами.

Відповідно до ст. 33 Закону України "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Суд зазначає, що порядок передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки передбачено статтею 37 Закону України "Про іпотеку", якою, зокрема, встановлено, що іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання.

Тобто, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно. Також законодавцем чітко врегульована процедура задоволення вимоги іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки у порядку встановленому Законом України "Про іпотеку", а саме реєстрація права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі.

Зокрема, згідно п. 6.1 Договору іпотеки 1 та Договору іпотеки 2 за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити: всі боргові зобов'язання, не сплачені боржником і вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням боржником або іпотекодавцем його зобов'язань за договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв'язку із реалізацією його прав за Договором.

При цьому, згідно п.п. 6.4.1 Договору іпотеки 1 та Договору іпотеки 2 іпотекодержателю належить право від свого імені продати предмет іпотеки будь - якій особі на підставі договору купівлі - продажу у порядку, встановленому чинним законодавством України.

За умовами п. 6.4.2 Договору іпотеки 1 та Договору іпотеки 2, при виникненні іпотечного випадку іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю іпотечне повідомлення із зазначенням загальної суми боргових зобов'язань та граничного строку погашення боргових зобов'язань.

У відповідності до ч. 3 ст. 36 вказаного Закону, договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати:

- передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону;

- право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу у порядку, встановленому статтею 38 цього Закону.

Положеннями ч. 1 ст. 38 Закону передбачено, що у випадку, якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір.

23.07.2008 року Публічним акціонерним товариством "ОТП Банк" було надіслано на адресу позивача досудові вимоги про погашення заборгованості за кредитними договорами № CM-SME003/138/2006 від 28.12.2006 та № CM-SME 003/223/2007 від 09.08.2007, у яких просив погасити зазначені у вимогах суми протягом 30 днів з моменту отримання вимог.

Згідно з ч. 5 ст. 38 зазначеного Закону, дії щодо продажу предмета іпотеки та укладання договору купівлі-продажу здійснюються іпотекодержателем від свого імені, на підставі іпотечного договору, який містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки, без необхідності отримання для цього будь-якого окремого уповноваження іпотекодавця.

Відповідно до ч. 10 ст. 38 цього ж Закону договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки.

13 лютого 2015 між ПАТ "ОТП "Банк" (продавець за договором) та ТОВ "Компанія з управління активами "ОТП Капітал" (покупець за договором) було укладено договір купівлі - продажу нежитлового приміщення, що укладається на підставі застереження про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься у іпотечному договорі, відповідно до п. 1.1 якого продавець продає, а покупець купує у власність нежиле приміщення №61 (в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, і сплачує за нього ціну визначену цим договором (далі - Договір купівлі - продажу).

Відповідно до п. 1.2 Договору купівлі-продажу, відчужуване нежиле приміщення належить ПП "Проектно-конструкторське бюро" на праві власності, що підтверджується Договором купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу, посвідченого 06 березня 2003 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шепелюк О.Г. за реєстровим номером №671, зареєстроване в реєстрі прав власності на нерухоме майно Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрі прав власності на об'єкти нерухомого майна 19.03.2003 за реєстраційним №5594-п в книзі 69-п-271.

Згідно п. 1.3. Договору купівлі-продажу, право продажу нежилого приміщення виникло у продавця, у зв'язку із порушенням умов Кредитних договорів № CM-SME003/138/2006 від 28.12.2006 та № CM-SME 003/223/2007 від 09.08.2007 зі всіма змінами та додатками до них, укладених між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та гр. ОСОБА_1 (боржник за договором), на підставі положень ст. 38 Закону України "Про іпотеку", а також застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься у ст. 6 Договору іпотеки.

На момент укладення Договору на виконання вимог ст. 38 Закону України "Про іпотеку" продавець повідомив боржника та іпотекодавця про продаж предмету іпотеки (п.1.3.2 Договору купівлі - продажу).

Отже, як встановлено судом, ТОВ "Компанія з управління активами "ОТП Капітал" набуло право власності на спірне нежиле приміщення №61 (в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, що підтверджується матеріалами справи.

Також, з матеріалів справи вбачається, що позивач вже двічі оспорював в Господарському суді міста Києва, звертаючись з відповідними позовами, Договір купівлі-продажу нежилого приміщення №61 (в літ. А), загальною площею 223,7 кв. м., що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, укладеного 13.05.2015р. між ПАТ "ОТП "Банк" та ТОВ "Компанія з управління активами "ОТП Капітал".

Рішеннями Господарського суду міста Києва від 16.11.2015р. у справі № 910/26078/15 та від 01.07.2016р. у справі № 910/8649/16, які у встановленому законом порядку набрали законної сили, в позові приватного підприємства "Проектно-конструкторське бюро" було відмовлено з посиланням на правомірність набуття ПАТ «ОТП Банк» права на предмет іпотеки та його реалізацію ТОВ "Компанія з управління активами "ОТП Капітал". При цьому, судом також було встановлено, що Договір купівлі-продажу від 13.05.2015р. укладений з дотриманням вимог чинного законодавства.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.

Згідно п. 2.6. Постанови № 18 не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій). Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України.

Стаття 203 Цивільного кодексу України встановлює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства (частина 1 статті 203 Цивільного кодексу України). Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (частина 3 статті 203 Цивільного кодексу України). Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 Цивільного кодексу України).

Згідно нормами статті 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

В силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, дослідивши наявні у справі матеріали, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог приватного підприємства "Проектно-конструкторське бюро".

Крім того, ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "КУА "ОТП Капітал" вважають, що позивачем пропущено строк позовної давності, у межах якого ПП "Проектно-конструкторське бюро" мало право на звернення із позовом до суду.

Проте, враховуючи, що суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог, положення щодо строку позовної давності застосуванню не підлягають.

Судові витрати, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Враховуючи наведе вище, керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Рішення вступає в законну силу після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання, відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 06.09.2016р.

Суддя А.І. Привалов