КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" жовтня 2016 р. Справа№ 910/4389/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Яковлєва М.Л.

Чорної Л.В.

представники сторін:

від позивача: Вінокуров В.О., довіреність № 26/07-16 від 26.07.2016;

від відповідача: Короткова Т.І., довіреність № 4-17-21 від 11.01.2016;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 у справі № 910/4389/16 (суддя Нечай О.В.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив», м. Київ,

до Державної екологічної інспекції України, м. Київ,

про стягнення заборгованості в розмірі 702 302,36 грн.

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» (надалі- позивач) звернулось до господарського суду з позовом до Державної екологічної інспекції України (надалі - відповідач/ апелянт) про стягнення заборгованості в розмірі 702 302,36 грн.

Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на порушення виконання відповідачем договору №55/5020 від 13.12.2013 в частині оплати за поставлений товар.

Ухвалою суду від 16.03.2016 порушено провадження у справі № 910/4389/16 та призначено її до розгляду.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.06.2016 у справі № 910/4389/16 позовні вимоги задоволені повністю; стягнуто з Державної екологічної інспекції України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» заборгованість за поставлений товар в розмірі 399 960 грн., з яких: 25 970,00 грн. - 3 % річних, 276 372,36 грн. - інфляційні втрати та судовий збір в розмірі 10 534,54 грн.

Рішення місцевого господарського суду обґрунтовано невиконанням відповідачем свої зобов'язань за договором №55/5020 від 13.12.2013 у частині оплати поставленого товару.

При цьому суд керувався ст. ст. 526, 530, 610, 614, 625-626, 628, 631, 655, 712 Цивільного кодексу України та ст. ст., 4. 49, 85 Господарського процесуального кодексу України.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду, Державна екологічна інспекція України звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати зазначене рішення, прийняти нове судове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги скаржник зазначає, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм матеріального і процесуального права.

Так, в поданій апеляційній скарзі Державна екологічна інспекція України зазначає про те, що нею не було оплачено поставлений товар через відсутність бюджетних коштів та посилаючись на приписи ст. ст. 43, 48 Бюджетного кодексу України вказує, що відповідач фінансується з бюджету, своєчасність надходження коштів із державного бюджету від нього не залежить, а тому заборгованість виникла з незалежних від нього обставин, а отже, відповідно ст. 614 Цивільного кодексу України, він не несе відповідальності за цим зобов`язанням.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.09.2016 розгляд апеляційної скарги Державної екологічної інспекції України на рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 у справі № 910/4389/16 призначено на 13.10.2016.

Розпорядженням начальника відділу забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від 12.10.2016 у зв'язку з припиненням повноважень судді ОСОБА_4. призначено повторний автоматизований розподіл судової справи № 910/4389/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.10.2016 для розгляду справи № 910/4389/16 сформовано судову колегію у складі головуючий суддя Разіна Т.І., судді Чорна Л.В., Яковлєва М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.10.2016 колегією суддів у складі: головуючий суддя - Разіна Т.І., судді: Чорна Л.В., Яковлєв М.П. прийнято апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України на рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 у справі № 910/4389/16 до свого провадження.

11.10.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів товариством з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» подано відзив на апеляційну скаргу, в якому позивач заперечує вимоги апеляційної скарги та просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник відповідача апеляційну скаргу підтримав та просив її задовольнити, з підстав викладених в ній.

Представник позивача проти апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 13.12.2013 між Державною екологічною інспекцією України (далі - замовник за договором) та товариством з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» (далі -виконавець за договором) було укладено договір № 55/5020 (далі - договір), предметом якого є зобов'язання виконавця у 2013 році поставити замовнику товари, зазначені в специфікації товару, яка є невід'ємною частиною цього договору (додаток № 1) та відповідають пропозиції конкурсних торгів на закупівлю «Прилади для контролювання інших фізичних характеристик (26.51.5)», а замовник - прийняти та оплатити такі товари.

Згідно з п. 1.2 договору найменування товару - «Прилади для контролювання інших фізичних характеристик (26.51.5)»: газоаналізатор TESTO - 350, кількість товару - 2 (дві одиниці).

Сума цього договору складає 399 960,00 грн, в т.ч. ПДВ 66 660,00 грн. (п. 3.1 договору)

У пункті 4.1 договору сторони погодили, що розрахунки за цим договором здійснюються замовником за фактично поставлений товар, після підписання сторонами акту приймання-передачі товару за надання виконавцем рахунку на оплату товару протягом 15 (п'ятнадцяти) банківських днів з дня та в межах фактично отриманого фінансування, але не пізніше останнього робочого (операційного) дня 2013 року.

Відповідно до п. 5.1 договору термін поставки товарів - до 25 грудня 2013.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, товариством з обмеженою відповідальністю «Хімлаборраеактив» було поставлено, а Державною екологічної інспекції України прийнято товар, а саме, газоаналізатор TESTO-350, на загальну суму 399 960,00 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією видаткової накладної № ХМ001011 від 17.12.2013.

Як зазначає позивач станом на 01.03.2016 відповідачем не було оплачено поставлений позивачем товар, внаслідок чого у нього виникла заборгованість за договором в розмірі 399 960,00 грн., у зв'язку з чим останній звернувся з позовом до суду.

Вказане представником відповідача в суді апеляційної інстанції не заперечувалося, проте обґрунтовуючи свої заперечення в цілому проти заявлених вимог, останній зазначав, що до нього не надходили бюджетні кошти на виконання даного виду зобов`язань, а отже, відповідно до умов договору, він не несе відповідальності за цим зобов`язанням.

Так, відповідачем було зазначено, що його зобов'язання за договором №55/5020 від 26.11.2013 були зареєстровані ним в Управлінні державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва та взяті на облік 25.12.2013. Однак з невідомих для державної екологічної інспекції України причинами органами казначейства оплату отриманого товару згідно з вказаним договором проведено не було.

Як вказує відповідач, Управлінням державної казначейської служби України у Печерському районі міста Києва постійно вживаються заходи щодо вирішення питання оплати за поставлений товар відповідно до договору 55/5020 від 26.11.2013. Так, бюджетним запитом на 2015 рік Міністерство екології та природних ресурсів України було передбачено видатки Спеціального фонду к розмірі 40 000, 00 грн., з яких планувалось оплатити кредиторську заборгованість відповідача за поставлений товар, проте до проекту Закону України «Про Державний бюджет на 2015 рік» вказані видатки включені не були. Також останнім з метою збільшення видатків на утримання державної екологічної інспекції Україниу 2016 році листом від 15.12.2015 проінформовано Міністерство екології та природних ресурсів України, Комітет з питань бюджету Верховної Ради України, Комітет з питань екологічної політики, природокористування та ліквідації наслідків Чорнобильської катастрофи про те, що залишається невирішеним питання кредиторської заборгованості відповідача, яка утворилась станом на 01.01.2014 через не проведення органами Державної казначейської служби.

Проте колегія судів не погоджується з такою позицією відповідача, вважає її не доведеною та не обґрунтованою, зважаючи на наступне.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Відповідно до приписів ст. 193 ГК України Суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Статтями 525, 526 ЦК України також унормовано, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 ст. 610 Цивільного кодексу України встановлено, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 2 ст. 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов'язання.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. Аналогічні положення містяться і у ст. 265 Господарського кодексу України.

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу (ч. 1 ст. 691 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Установлюючи презумпцію вини особи, яка порушила зобов'язання, ЦК України покладає на неї обов'язок довести відсутність своєї вини. Особа звільняється від відповідальності лише в тому разі, коли доведе відсутність своєї вини в порушенні зобов'язання (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 13 лютого 2013 року у справі N 6-170цс12).

Згідно із приписами чинного законодавства України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором, а отже відсутність бюджетних коштів не виправдовує бездіяльність замовника і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання.

Статтею 9 Конституції України визначено, що частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Відповідно ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини кожен, чиї права і свободи, викладені у Конвенції, порушуються, має право на ефективний засіб правового захисту у відповідному національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, що діяли як офіційні особи.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях від 29.06.2004 у справі "Войтенко проти України" та від 18.10.2005 у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Юліус проти України" вказав, що відсутність відповідних асигнувань у Державному бюджеті не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання.

Крім того відповідно до п. 46 Порядку складання, розгляду, затвердження та основних вимог до виконання кошторисів бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2002 № 228, установи мають право брати бюджетні зобов'язання щодо видатків бюджету або надання кредитів з бюджету відповідно до кошторису, плану асигнувань загального фонду бюджету, плану надання кредитів із загального фонду бюджету та плану спеціального фонду виходячи з потреби у забезпеченні здійснення пріоритетних заходів та з урахуванням платежів, необхідних для погашення зобов'язань минулих періодів, узятих на облік органами Казначейства, якщо інше не передбачено законодавством; обсяг бюджетних зобов'язань, узятих установою протягом бюджетного періоду, повинен забезпечити зменшення рівня заборгованості за бюджетними зобов'язаннями минулих періодів та недопущення виникнення заборгованості за бюджетними зобов'язаннями у поточному році. У разі скорочення бюджетних асигнувань розпорядники повинні вживати заходів до ліквідації або скорочення обсягу бюджетних зобов'язань, які перевищують уточнені плани асигнувань загального фонду бюджету, плани надання кредитів із загального фонду бюджету, плани спеціального фонду, плани використання бюджетних коштів, помісячні плани використання бюджетних коштів.

Приписами ст. 617 Цивільного кодексу України виз назначено, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається випадком, внаслідок якого боржник може бути звільнений від відповідальності. Тому відсутність коштів у відповідача не може бути підставою для звільнення його від відповідальності. Ці положення повністю кореспондуються з положеннями частини 2 статті 218 Господарського кодексу України, де зазначено, що непереборною силою, тобто надзвичайними і невідворотними обставинами не вважаються, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Таким чином, відповідач своїми діями (не проведення розрахунків за виконані роботи (поставку товару) по договору) порушив умови договору щодо належного та добросовісного виконання зобов'язання по договору, наслідком чого є неотримання позивачем коштів у сумі 399 960,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України яккщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

На підставі ст. 3 ЦК України, яка закріплює свободу договору, сторони мають право як врегулювати у договорі свої відносини, які не врегульовані цими актами, так і відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Згідно ст. 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати всій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Таким чином, зважаючи на те, що відповідачем по справі не було належним чином спростовано доводи позивача, не обґрунтовано відсутності у нього обов`язку щодо виконання договірного зобов'язання щодо сплати коштів, за наданий позивачем товар, не надано доказів відсутності боргу перед позивачем, колегія суддів приходить до висновку про те, що позовні вимоги в частині суми основного боргу є правомірними, законними та обгрунтованими, а отже підлягаючими задоволенню в повному обсязі.

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача за прострочення внесення оплати за надані послуги інфляційні втрати, 3 % річних.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом . Таким чином, частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника.

Зважаючи на те, що судом першої інстанції було визначено та встановлено, що відповідачем по справі порушені умови договору №55/5020 від 26.11.2013, прострочено сплату коштів за надані позивачем послуги (поставку товару, а саме: газоаналізатор TESTO-350), здійснивши перевірку розрахунку 3% річних та інфляційних втрат, колегія погоджується з судом першої інстанції, що вимога про стягнення 3% річних в розмірі 5 970,00 грн., та інфляційних втрат в розмірів 276 372, 36 грн. підлягають задоволенню.

При цьому колегія суддів апеляційної інстанції вважає хибним висновок суду першої інстанції, що дія договору з 31.12.2013 припинена на підставі п. 10.1 договору, оскільки в матеріалах справи наявна копія додаткового договору, якою сторони продовжили дію договору проте вказане не впливає на правильність винесеного судом першої інстанції рішення.

На підставі вищевикладеного апеляційний суд не приймає до уваги твердження відповідача, що зазначені в апеляційній скарзі стосовно невідповідності висновків суду першої інстанції, викладених в рішенні, обставинам справи.

У відповідності до ст.ст. 32-34 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Інших додаткових пояснень або доказів, окрім тих, які наявні в матеріалах справи, суду надано не було.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів та пояснень наявних в матеріалах справи дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

В зв'язку з відмовою в задоволенні апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на скаржника.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 44, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державної екологічної інспекції України залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 01.06.2016 у справі № 910/4389/16 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді М.Л. Яковлєв

Л.В. Чорна