ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2016 р. Справа № 911/2679/16

Розглянувши матеріали справ за позовом Управління поліції охорони в Київській області

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітно-насіннєва агрофірма «Мрія»

про стягнення 15620,54 грн.

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність № 12 від 10.11.2015 року);

відповідача ОСОБА_2 (довіреність б/н від 02.08.2016 року).

обставини справи:

В провадженні Господарського суду Київської області перебуває справа за позовом Управління поліції охорони в Київській області до Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітно-насіннєва агрофірма «Мрія» про стягнення 15620,54 грн.

Провадження у справі № 911/2679/16 порушено ухвалою від 22.08.2016 року та призначено справу до розгляду на 21.09.2016 року.

В судовому засіданні 21.09.2016 року оголошувалась перерва до 29.09.2016 року.

В судовому засіданні 29.09.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих сторонами, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши подані докази та оцінивши їх в сукупності, суд

установив:

Як вбачається з викладених у позові обставин, позивач зазначив та надав докази, що рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/4333/15 від 07.12.2015 року, яке набрало законної сили 22.12.2015 року, було стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Елітно-насіннєва агрофірма «Мрія» на користь Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Київській області 200 000,00 грн. штрафу та 8178,18 грн. судового збору. На виконання зазначеного судового рішення було видано наказ від 24.12.2015 року.

Постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 року № 834 «Питання функціонування органів поліції охорони як територіальних органів Національної поліції та ліквідації деяких територіальних органів Міністерства внутрішніх справ» було створено Управління поліції охорони в Київській області (позивач), Наказом МВС України від 07.11.2015 року № 1399 прийнято рішення про ліквідацію Управління Державної служби охорони при ГУМВС України в Київській області. Постановою Кабінету Міністрів України від 13.10.2015 року № 834, із змінами, внесеними згідно з Постановою Кабінету Міністрів України № 1139 від 25.12.2015 року та Наказом Національної поліції України від 06.11.2015 року № 54 встановлено, що Управління поліції охорони в Київській області (позивач) є правонаступником УДСО при ГУМВС України в Київській області.

Позивач зазначає, що остаточне виконання рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/4333/15 від 07.12.2015 року відповідач здійснив лише 09.08.2016 року, що підтверджується випискою АТ «УкрСиббанк», тобто прострочив виконання встановленого в рішенні суду від 07.12.2015 року грошового зобовязання в період з моменту набрання рішенням законної сили 22.12.2015 року по 09.08.2016 року, що є підставою для застосування до відповідача відповідальності за порушення грошового зобовязання.

Також позивач в позові наголошує, що згідно з п.9 Оглядового листа Вищого господарського суду України від 29.04.2013 року №01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України.

Таким чином, позивач в обґрунтування позовних вимог стверджує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України. Право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору (постанова Вищого господарського суду України від 1 листопада 2012 року за № 5011-32/5219-2012).

Позивач зазначає, що після прийняття Господарським судом Київської області рішення від 07.12.2015 у справі № 911/4333/15 про стягнення коштів, грошове зобов'язання відповідача не припинилось, оскільки позивачем грошові кошти було отримано лише 09.08.2016 року, що на думку позивача є підставою для нарахування на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України на зазначену в рішенні суму 3% річних та інфляційних до моменту фактичного виконання грошового зобов'язання (з 22.12.2015 року по 08.09.2016 року).

Як вбачається з розрахунку позивача, нарахування проведено на 208 178,18 грн., що включають в себе присуджені до стягнення 200000 грн. штрафу та 8 178,18 грн. судових витрат, і за період з 22.12.2015 року по 08.09.2016 року 3% річних складає 3941,74 грн., інфляційні складають 11 678,80 грн.

Відповідач подав відзив, в якому проти позову заперечував, зазначив, що на виконання наказу Господарського суду Київської області від 24.12.2015 року у справі №911/4333/15 Відділом ДВС Володарського РУЮ постановою від 06.01.2016 року було відкрито виконавче провадження №49822951 за заявою позивача, в якій позивачем було визначено розрахунковий рахунок отримувача п/р №6202 в АТ «Укрсиббанк» у м. Києві, на який належить перерахувати стягнуті кошти.

25.01.2016 року Товариством з обмеженою відповідальністю «Елітно-насіннєва агрофірма «МРІЯ» в добровільному порядку було виконано судове рішення та сплачено кошти в сумі 208178,18 грн. за виконавчим провадженням на поточний рахунок, вказаний позивачем (стягувачем) у заяві про відкриття виконавчого провадження та 25.01.2016 року боржником подано до відділу ДВС Володарського РУЮ платіжне доручення № 20 від 25.01.2016 року про сплату 200 000,00 грн. штрафу та 8 178,18 грн. судового збору за судовим рішенням.

У звязку з чим, 25.01.2016 року державним виконавцем відділу ДВС Володарського РУЮ складено акт про добровільне виконання рішення та винесено постанову про закінчення виконавчого провадження на підставі п. 8 ч. 1 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження».

Після чого, позивач (стягувач) звернувся до відділу ДВС Володарського РУЮ із заявою про те, що вказаний ним у заяві про відкриття виконавчого провадження № 13/1-1-48 від 28.12.2015 року поточний рахунок (на який мали бути перераховані грошові кошти) є помилковим та йому не належить, тому сплата боржником коштів на такий рахунок не може вважатись належним виконання і бути підставою для закінчення виконавчого провадження.

У звязку зі скасуванням судом постанови про закінчення виконавчого провадження від 25.01.2016 року, 28.07.2016 року відділом ДВС Володарського РУЮ було винесено постанову про відновлення виконавчого провадження і на виконання такої постанови відповідачем було повторно сплачено грошові кошти у загальному розмірі 208178,18 грн. за платіжним дорученням №450 від 09.08.2016 року.

Таким чином, відповідач зазначає про відсутність його вини у несвоєчасному отриманні позивачем присуджених до стягнення сум, оскільки саме позивачем було вказано невірний рахунок, в той час, як боржником було вжито всіх можливих і залежних від нього заходів для своєчасної сплати.

Також, відповідач зазначив про відсутність підстав для нарахування інфляційних та 3% річних на суми штрафу, які вже є відповідальністю за порушення грошового зобовязання, що виникає безпосередньо з Договору.

Враховуючи встановлені в ході розгляду обставини, суд зазначає, що згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Статтею 613 Цивільного кодексу України визначено, що кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора.

Таким чином, враховуючи, що боржник приступив до виконання встановленого в судовому рішенні зобовязання сплативши 25.01.2016 року за платіжним дорученням № 20 від 25.01.2016 року 200000,00 грн. штрафу та 8 178,18 грн. судового збору на вказаний стягувачем рахунок і неотримання відповідних коштів стягувачем відбулось внаслідок його неправильних дій невірного зазначення реквізитів рахунку.

Таким чином, мало місце прострочення кредитора, який не вчинив дій, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку. Відповідне прострочення кредитора тривало до надання ним правильних реквізитів отримувача коштів, про які боржник дізнався лише після відновлення 28.07.2016 року виконавчого провадження і 09.08.2016 року повторно сплатив кошти на належні реквізити.

Крім того, дії стягувача, а саме зазначення невірних реквізитів отримувача, призвели до сплати подвійної сплати боржником однієї і тієї ж суми заборгованості та необхідності вирішення питання про повернення безпідставно сплачених коштів з вини стягувача.

Також, судом враховано, що згідно з ч. 2 ст. 549 Цивільного кодексу України штраф є різновидом неустойки, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Стягнення неустойки є самостійною мірою цивільно-правової відповідальності, на суму неустойки не нараховуються проценти (ч. 2 ст. 550 ЦК).

Згідно з абз. 4 п. 7.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України).

Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

З огляду на наведені розяснення, нарахування за ст. 625 ЦК України річних та інфляційних передбачено на суму невиконаного основного зобовязання, яке виникло безпосередньо з господарських правовідносин сторін і судовим рішенням встановлено факт його невиконання.

В разі, коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Таким чином, відсутні підстави для нарахування річних та інфляційних на присуджену до стягнення за судовим рішенням суму штрафу 200000 грн.

Щодо проведених позивачем нарахувань на присуджені до стягнення за судовим рішенням суми витрат по сплаті судового збору 8 178,18 грн., в ОСОБА_2 від 01.07.2014 року «Аналіз практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві» Верховний Суд України визначив, що ст. 625 ЦК регулюються зобов'язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов'язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому ч. 5 ст. 11 ЦК, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК у разі наявності між сторонами деліктних, а не договірних зобов'язань. Крім того, з рішення суду зобов'язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в ст. 11 ЦК, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність.

Таким чином, оскільки зобовязання з відшкодування витрат по сплаті судового збору не є договірними і має компенсаційну природу, відповідні зобовязання не підпадають під дію 625 ЦК України і на них не підлягають нарахуванню річні та інфляційні.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень.

Проаналізувавши вищезазначені норми чинного законодавства України, повно та всебічно розглянувши матеріали справи господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивачем не обґрунтовані та не доведені, відповідачем спростовані, тому не підлягають задоволенню.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Київської області, -

вирішив:

В задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 10.10.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін