ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р. Справа № 914/3353/15

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Бойко С.М.

суддів Кравчук Н.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Михайлишин С.В.,

за участю представників:

від позивача - не з'явились

від відповідача не з'явились

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у західному регіоні фірма Західтрансбуд б/н від 08.07.2016

на рішення господарського суду Львівської області від 06.06.2016, суддя Гутьєва В.В.,

у справі № 914/3353/15

за позовом колективного малого підприємства Граніт, м. Львів,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у західному регіоні фірма Західтрансбуд, м. Львів,

про стягнення 107 350,19 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням Господарського суду Львівської області від 06.06.2016р. у справі №914/3353/15 позов колективного малого підприємства Граніт до товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у західному регіоні фірми Західтрансбуд про стягнення 107 350,19 грн. задоволено частково.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд на користь Колективного малого підприємства Граніт 52 366,00 грн. заборгованості, 525,09 грн. 3 % річних, 793,37 грн. судового збору. В решті позовних вимог відмовлено. Стягнуто з Колективного малого підприємства Граніт на користь Товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд 1 363,62 грн. судових витрат за проведення судової експертизи.

При винесенні даного рішення суд першої інстанції дійшов висновку, що відповідач свої зобовязання щодо оплати за отриманий товар (нафтопродукти та кисень) належним чином не виконав, у звязку з чим у товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у західному регіоні фірма Західтрансбуд утворилася заборгованість доказів погашення якої суду не подано.

Окрім того, судом стягнуто 3% річних згідно ст. 625 ЦК України.

В апеляційній скарзі відповідач просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 06.06.2016 року в справі № 914/3353/15 в частині задоволення позовних вимог. В частині відмови- залишити без змін.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги апелянт зазначає, що всі оплати відповідач здійснював по рахунках наданих позивачем. Проте, у виставлених рахунках немає жодної привязки до накладних, а відтак, на думку апелянта, неможливо підтвердити те, що відповідачем внесено оплату саме по накладних № 6 від 26.01.2015р. на суму 17 380,00 грн., № 16 від 30.01.2015р. на суму 22 820,00 грн. та № 26 від 13.02.2015р. на суму 15 770,00 грн.

При цьому, апелянт звертає увагу на те, що накладні № 6 від 26.01.2015р., № 16 від 30.01.2015р. та № 26 від 13.02.2015р. могли бути виписані відповідачем у будь-який час з метою візуального ефекту для суду щодо відповідності сум проплат сумам зазначеним у накладних.

Поряд з цим апелянт вважає, що правочини по поставці товару за накладними № 6 від 26.01.2015р. на суму 17 380,00 грн., № 16 від 30.01.2015р. на суму 22 820,00 грн. та № 26 від 13.02.2015р. на суму 15 770,00 грн. є неукладеними, а відтак стверджувати про їх наступне схвалення (через оплату) чи виникнення на їх основі господарських зобовязань неможливо.

Також апелянт вважає, що забірні відомості надані позивачем не є належними доказами підтвердження факту передачі (поставки) КМП «Граніт» товарів ОСОБА_2 з транспортного будівництва у Західному регіоні фірми Західтрансбуд, оскільки такі могли бути складені будь-коли, у них могли бути зазначені будь-які відомості, а товар міг бути відпущений для приватного автотранспорту осіб, які розписувались у відомостях.

Позивач та відповідач явки уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 06.06.2016 року в справі № 914/3353/15 без змін, апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у західному регіоні фірма Західтрансбуд без задоволення, з наступних підстав.

Судами встановлено, що між колективним малим підприємством Граніт та товариством з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд виникли господарські відносини майнового характеру на підставі накладних та довіреностей на отримання товару, що свідчать про факт передачі товару від позивача до відповідача без укладення письмового договору.

Також, встановлено, що колективне мале підприємство Граніт поставило товариству з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд нафтопродукти та кисень на суму 199 104,00 грн., що підтверджується: накладною № 286 від 30.12.2014р. на суму 21 187,00 грн. та довіреністю № 194 від 30.12.2014р., дійсною до 05.01.2015р.; накладною № 6 від 26.01.2015р. на суму 17 380,00 грн.; накладною № 16 від 30.01.2015р. на суму 22 820,00 грн.; накладною № 20 від 30.01.2015р. на суму 4 140,00 грн. та довіреністю № 7 від 26.01.2015р., дійсною до 10.02.2015р.; накладною № 26 від 13.02.2015р. на суму 15 770,00 грн.; накладною № 38 від 25.02.2015р. на суму 14 957,00 грн.; накладною № 39 від 26.02.2015р. на суму 29 130,00 грн. та довіреністю № 28 від 01.02.2015р., дійсною до 28.02.2015р.; накладною № 52 від 09.03.2015р. на суму 73 720,00 грн. та довіреністю № 45 від 02.03.2015р., дійсною до 31.03.2015р.

В грудні 2014 року постачальник (колективне мале підприємство Граніт) передав одержувачу (товариству з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд) товар на суму 21 187,00 грн., що підтверджується накладною № 286 від 30.12.2014 року на суму 21 187,00 грн. та довіреністю № 194 від 30.12.2014р., дійсною до 05.01.2015р., виданою ОСОБА_3 ОСОБА_2 Західтрансбуд на отримання цінностей від КМП Граніт.

Як вбачається з банківських виписок від 08.12.2014р. відповідач сплатив позивачу 425,00 грн. згідно з рахунком № 16 від 08.12.2014р., 10.12.2014р. 2 982,00 грн. згідно з рахунком № 14 від 09.12.2014р., 17.12.2014р. 2 500,00 грн. згідно з рахунком № 15 від 16.12.2014р., 24.12.2014р. 2 650,00 грн. згідно з рахунком № 17 від 22.12.2014р. та 30.12.2014 р. 9 150,00 грн. згідно з рахунком № 17 від 22.12.2014р.

Загальна сума оплати, яку здійснив відповідач позивачу в грудні 2014 р. становить 17 707,00 грн.

Відтак, станом на 1 січня 2015 року заборгованість відповідача перед позивачем за отриманий товар складала 3 480,00 грн. (21 187,00 грн. 17 707,00 грн. = 3 480,00 грн.)

У січні 2015 року постачальник (колективне мале підприємство Граніт) передав одержувачу (товариству з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд) товар на суму 44 340 грн., що підтверджується накладною № 6 від 26.01.2015р. на суму 17 380,00 грн. та накладною № 16 від 30.01.2015р. на суму 22 820,00 грн., а також довіреністю № 7 від 26.01.2015р., дійсною до 10.02.2015р., виданою ОСОБА_3 ОСОБА_2 Західтрансбуд на отримання цінностей від КМП Граніт.

Як вбачається з банківських виписок 23.01.2015р. відповідач сплатив позивачу 25 000,00 грн. згідно з рахунком № 17 від 22.12.2014р. та 06.02.2015р. 22 820,00 грн. згідно з рахунком 2 від 30.01.2015р.

В подальшому, постачальник (колективне мале підприємство Граніт) передав одержувачу (товариству з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд) товар на суму 4 140,00 грн., що підтверджується накладною № 20 від 30.01.2015р. на суму 4 140,00 грн. та рахунком № 4 від 30.01.2015р. на суму 4 140,00 грн. При цьому, відповідачу зараховано оплату за вказаною накладною відповідно до раніше здійснених оплат.

У лютому 2015 року постачальник (колективне мале підприємство Граніт) передав одержувачу (товариству з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд) товар на підставі накладних та довіреності № 28 від 01.02.2015р., дійсної до 28.02.2015р., виданої ОСОБА_3 ОСОБА_2 Західтрансбуд на отримання цінностей від КМП Граніт.

При цьому, відповідно до накладної № 26 від 13.02.2015р. та рахунку № 5 від 09.02.2015р. постачальник (колективне мале підприємство Граніт) передав одержувачу (товариству з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд) товар на суму 15 770,00 грн., та як вбачається з банківської виписки 13.02.2015р. відповідач сплатив позивачу 15 770,00 грн. згідно з рахунком № 5 від 09.02.2015р.

Також, відповідно до накладної № 38 від 25.02.2015р. та рахунку № 6 від 18.02.2015р. постачальник (колективне мале підприємство Граніт) передав одержувачу (товариству з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд) товар на суму 14 957,00 грн. Проте, відповідачем не оплачено зазначену накладну та рахунок.

Відповідно до накладної № 39 від 26.02.2015р. та рахунку № 7 від 25.02.2015р. постачальник (колективне мале підприємство Граніт) передав одержувачу (товариству з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд) товар на суму 29 130,00 грн. Як вбачається з банківської виписки 03.03.2015р. відповідач сплатив позивачу 29 130,00 грн. згідно з рахунком № 7 від 25.02.2015р.

Згідно накладної № 52 від 09.03.2015р. на суму 73 720,00 грн., рахунку № 8 від 03.03.2015р. на суму 73 720,00 грн. та довіреності № 45 від 02.03.2015р., дійсної до 31.03.2015р., виданої ОСОБА_3 ОСОБА_2 Західтрансбуд на отримання цінностей від КМП Граніт, позивач повинен був здійснити поставку товару на суму 73 720,00 грн. Проте, відповідач виписав, але не оплатив та не отримав від позивача товар за накладною № 52 від 09.03.2015р. частково на суму 36 311,00 грн., а саме: диз-паливо 850 л на суму 23 375,00 грн., бензин А95 380 л на суму 10 336,00 грн., масло М10Г2К 40 л на суму 1 400,00 грн., кисень 12 балонів на суму 1 200,00 грн. Тому поставка за вказаною накладною фактично здійснена на суму 37 409,00 грн. Доказів оплати відповідачем заборгованості за накладною № 52 від 09.03.2015р. та рахунком № 8 від 03.03.2015р. не надано.

Таким чином матеріалами справи підтверджується, що товариство з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд частково провело розрахунок за отримання нафтопродуктів та кисню в розмірі 110 427, 00 грн., що підтверджується банківськими виписками наявними в матеріалах справи.

Зясуванням доказів у справі встановлено, що 01.04.2015р. та 12.04.2015р. позивач звернувся до відповідача з повідомленням-вимогою в якій зазначив, що станом на 30.03.2015р. заборгованість товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд перед позивачем за отримані нафтопродукти становить 88 677,00 грн. та просив погасити вказану заборгованість.

Товариство з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд у листі-відповіді № 38 від 20.04.2015р. повідомило, що здійснило власний розрахунок паливно-мастильних матеріалів, одержаних від позивача та виявило розбіжність розрахунків, у звязку з цим просило надіслати акт звірки взаєморозрахунків та документи, які підтверджують факт отримання товару відповідачем.

Так, 15.05.2015р. позивач скерував відповідачу два примірники акту звірки розрахунків, копії розхідних накладних та копії довіреностей на отримання товарно-матеріальних цінностей. Однак, підписаного акту звірки розрахунків від відповідача позивач не отримав.

Таким чином, колективне мале підприємство Граніт звернулося до господарського суду Львівської області із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд із вимогою про стягнення 88 677,00 грн. основного боргу.

Зясуванням підставності звернення до суду з даним позовом встановлено, що згідно з ст. 175 Господарського кодексу України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Враховуючи наведене, між сторонами виникло майново-господарське зобов'язання, в силу якого відповідач повинен оплатити товар, а позивач має право вимагати від відповідача виконання його обов'язку відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; тощо.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, у частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З викладеного вище вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір у спрощений спосіб, що підтверджується довіреностями на отримання матеріальних цінностей та видатковими накладними, підписаними сторонами. Відповідно до цього договору позивач зобов'язався передати у власність відповідача товар, а відповідач, в свою чергу, прийняти його і оплатити.

За своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором поставки.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що згідно з п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується.

Тому, покликання суду першої інстанції на положення ч. 2 ст. 530 ЦК України підлягає виключенню з мотивувальної частини рішення, проте не тягне за собою скасування рішення суду першої інстанції.

У відповідності до вимог п.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» передбачено, що з урахуванням припису частини другої статті 104 ГПК не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочин у відповідності до статті 205 Цивільного кодексу України може вчинятися як в усній, так і в письмовій формі.

Крім того, відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

З припису частини першої статті 692 ЦК України, вбачається, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України (п. п. 1.6., 1.7. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань (з наступними змінами і доповненнями).

Як вбачається із матеріалів справи для повного та обєктивного розгляду справи ухвалою господарського суду Львівської області від 30.11.2015 року призначено судову почеркознавчу експертизу накладної № 286 від 30 грудня 2014 р. на суму 21 187,00 грн., накладної № 6 від 26 січня 2015р. на суму 17 380,00 грн., накладної № 16 від 30 січня 2015р. на суму 22 820,00 грн., накладної № 20 від 30 січня 2015р. на суму 4 140,00 грн., накладної № 26 від 13 лютого 2015р. на суму 15 770,00 грн., накладної № 38 від 25 лютого 2015 р. на суму 14 957,00 грн., накладної № 39 від 26 лютого 2015р. на суму 29 130,00 грн., накладної № 52 від 09 березня 2015р. на суму 73 720,00 грн. на предмет підписання їх представником відповідача ОСОБА_3, проведення якої доручено Львівському науково-дослідному інституту судових експертиз.

За результатами судової почеркознавчої експертизи складено експертний висновок № 4694 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами господарської справи № 914/3353/15 від 11.02.2016 року, відповідно до якого встановлено, що підписи від імені ОСОБА_4, розташовані в графі Отримав в накладній № 286 від 30 грудня 2014р. на суму 21 187,00 грн., накладній № 20 від 30 січня 2015р. на суму 4 140,00 грн., накладній № 38 від 25 лютого 2015р. на суму 14 957,00 грн., накладній № 39 від 26 лютого 2015р. на суму 29 130,00 грн. (в накладних № 38, № 39 під графою Отримав), в накладній № 52 від 09 березня 2015р. на суму 73 720,00 грн., виконані самим ОСОБА_3.

Підписи від імені ОСОБА_4, розташовані в графі Отримав в накладній № 6 від 26 січня 2015р. на суму 17 380,00 грн., накладній № 16 від 30 січня 2015р. на суму 22 820,00 грн., накладній № 26 від 13 лютого 2015 р. на суму 15 770,00 грн. (під графою Отримав), виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

Поряд з цим, досліджуючи накладну № 6 від 26.01.2015р. на суму 17 380,00 грн., накладну № 16 від 30.01.2015р. на суму 22 820,00 грн. та накладну № 26 від 13.02.2015р. на суму 15 770,00 грн. слід зазначити, що такі оплачені відповідачем у повному обсязі на підставі виставлених позивачем рахунків за отриманий товар, що свідчить про факт здійснення господарської операції, хоча згідно з експертним висновком Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз № 4694 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами господарської справи № 914/3353/15 від 11.02.2015р., підписи від імені ОСОБА_4, в накладній № 6 від 26 січня 2015 р. на суму 17 380,00 грн., накладній № 16 від 30 січня 2015 р. на суму 22 820,00 грн., накладній № 26 від 13 лютого 2015 р. на суму 15 770,00 грн. (під графою Отримав), виконані не ОСОБА_3, а іншою особою.

При цьому, факт видачі нафтопродуктів за накладною № 6 від 26.01.2015р. на суму 17 380,00 грн., накладною № 16 від 30.01.2015р. на суму 22 820,00 грн. та накладною № 26 від 13.02.2015р. на суму 15 770,00 грн. підтверджується також забірними відомостями на відпуск паливно-мастильних матеріалів.

Разом з тим, спростовуючи доводи апеляційної скарги колегія суддів зазначає, що відповідно до п. 1 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Пунктом 2 статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" також встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Таким чином, підпис на накладній № 286 від 30 грудня 2014 року на суму 21 187,00 грн., накладній № 20 від 30 січня 2015 року на суму 4 140,00 грн., накладній № 38 від 25 лютого 2015 року на суму 14 957,00 грн., накладній № 39 від 26 лютого 2015 року на суму 29 130,00 грн. (в накладних № 38, № 39 під графою Отримав), в накладній № 52 від 09 березня 2015 року на суму 73 720,00 грн. представника товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у Західному регіоні фірма Західтрансбуд ОСОБА_3 та фактичне отримання ним товару за накладними підтверджує факт купівлі-продажу товару.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи, відповідач не оплатив накладну № 38 від 25.02.2015р. на суму 14 957,00 грн. та накладну № 52 від 09.03.2015р. на суму 73 720,00 грн.

Разом з тим, оцінюючи експертний висновок № 4694 криміналістичної експертизи з дослідження підписів в сукупності з іншими доказами у справі, судами зясовано, що підписи від імені ОСОБА_4, під графою Отримав в накладній № 38 від 25 лютого 2015 р. на суму 14 957,00 грн. та в графі Отримав в накладній № 52 від 09 березня 2015 р. на суму 73 720,00 грн., виконані самим ОСОБА_3, отже є доказом отримання товару за накладними та виникнення обовязку у відповідача провести оплату цього отриманого товару.

Документальними доказами у справі підтверджено, що відповідно до накладної №52 від 09.03.2015р. на суму 73 720,00 грн., рахунку № 8 від 03.03.2015 р. на суму 73 720,00 грн. та довіреності № 45 від 02.03.2015р., дійсної до 31.03.2015р., виданої ОСОБА_3 ОСОБА_2 Західтрансбуд на отримання цінностей від КМП Граніт, позивач повинен був здійснити поставку товару на суму 73 720,00 грн. Проте, як вбачається із пояснень позивача, відповідач виписав, але не оплатив та не отримав від позивача товар за накладною № 52 від 09.03.2015р. на суму 36 311,00 грн., а саме: диз-паливо 850 л на суму 23 375,00 грн., бензин А95 380 л на суму 10 336,00 грн., масло М10Г2К 40 л на суму 1 400,00 грн., кисень 12 балонів на суму 1 200,00 грн. Тому поставка за вказаною накладною фактично здійснена на суму 37 409,00 грн.

Поряд з цим, доказів оплати відповідачем заборгованості за накладною № 52 від 09.03.2015р. та рахунком № 8 від 03.03.2015р. суду не надано.

Таким чином, згідно з накладною № 52 від 09.03.2015р. на суму 73 720,00 грн. позивач передав відповідачу, а відповідач отримав товар на суму 37 409,00 грн.

Відтак, з огляду на викладене та з врахуванням документальних доказів у справі, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про стягнення з відповідача на користь позивача 52 366,00 грн.

При цьому, посилання апелянта на те, що забірні відомості надані позивачем не є належними доказами підтвердження факту передачі (поставки) КМП «Граніт» товарів ОСОБА_2 з транспортного будівництва у Західному регіоні фірми Західтрансбуд, оскільки такі могли бути складені будь-коли, у них могли бути зазначені будь-які відомості, а товар міг бути відпущений для приватного автотранспорту осіб, які розписувались у відомостях, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки забірні відомості на відпуск паливно-мастильних матеріалів оцінюються господарським судом в сукупності з іншими документальними доказами у справі.

Одночасно, перевіривши доводи позивача встановлено, що позивач у позовній заяві просить, зокрема, стягнути з відповідача 17 783,99 грн. пені та 889,20 грн. - 3% річних.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, враховуючи те, що сума основного боргу відповідача перед позивачем становить 52 366,00 грн., а також провівши перерахунок нарахування 3% річних за період з 13.04.2015 року по 12.08.2015 року, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 525,09 грн.

Статтею 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Згідно з ст. 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до абзацу третього та четвертого п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України "Про державний матеріальний резерв", статтею 36 Закону України "Про телекомунікації", статтею 1 Закону України "Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України "Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань", а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Таким чином, з врахуванням викладеного колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 17 783,99 грн. пені, оскільки у вчиненому сторонами правочині не встановлено права позивача на нарахування пені у певному розмірі за прострочення виконання грошового зобов'язання.

Відтак, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо часткового задоволення позовних вимог та зазначає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 06.06.2016 у справі №914/3353/15 без змін, апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у західному регіоні фірма Західтрансбуд без задоволення.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, враховуючи залишення апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у західному регіоні фірма Західтрансбуд без задоволення сплату судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 06.06.2016 у справі №914/3353/15 залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю з транспортного будівництва у західному регіоні фірма Західтрансбуд - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Місцевому господарському суду видати наказ.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Кравчук Н.М.

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 03.10.16.