ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р.Справа № 922/3083/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Самсоновій М.М.

розглянувши справу

позовної заяви публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком", 61002, м. Харків, вул. Іванова, 7/9; ідент. код 21560766;

до Диканівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 12), 61030, м. Харків, вул. Лелюківська, 1; ідент. код 08564529;

про стягнення 6118,56 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Седньов М.Ю. (дов. № 1992 від 28.12.2015 р.)

відповідача - Золотарьов Б.В. (дов. від 23.03.2016 р.)

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

В розпочатому судовому засіданні роз'яснено права і обов'язки сторін, передбачені ст. ст. 20, 22, 81-1 ГПК України.

Суть спору:

Позивач, Публічне акціонерне товариство "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача - Диканівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 12) про стягнення основного боргу в розмірі 4800,00 грн., 964,21 грн. - пені, 3% річних - 90,35 грн., збитки від впливу інфляційних процесів у розмірі 264,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач посилається на неналежне виконання покладених на відповідача обов'язків за Договором купівлі-продажу таксофонних карток з відстроченням платежу № 451-24 від 19.02.2015 р., в частині повної та своєчасної оплати отриманих телефонних карток, що призначені для оплати телекомунікаційних послуг, які надаються з універсальних таксофонів. Судові витрати просить суд покласти на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 15.09.2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її розгляд у відкритому судовому засіданні на 10.10.2016 року о 10:30 годині.

На адресу суду представником відповідача 10.10.2016 року надано відзив на позов (вх. № 33109), в якому відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи, що позивачем не було дотримано п. 8.1. договору щодо вирішення суперечних питань шляхом переговорів та посилаючись на те, що відповідач не ухилявся від оплати заборгованості за договором, увесь час представники позивача та відповідача підтримували зв'язок за допомогою телефонних дзвінків, під час яких представник відповідача пояснював, що відповідач не має можливості оплатити суму заборгованості поки не буде належного фінансування з державного бюджету, обіцяв оплатити заборгованість до вересня включно. Відповідачем повідомлено, що на момент отримання позовної заяви від позивача, відповідачем сума основного боргу вже була оплачена, на підтвердження чого надано копію платіжного доручення № 827 від 15.09.2016 р., а щодо нарахування пені, 3% річних та інфляційних, то в даному випадку відсутня вина як умова настання господарсько-правової відповідальності, оскільки відповідач вжив всі належні і можливі від нього заходи для вчасного перерахування заборгованості.

Надані документи прийняті судом до розгляду, досліджені та долучені до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить суд в частині стягнення основного боргу в сумі 4800,00 грн. провадження у справі припинити, в іншій частині позовні вимоги задовольнити.

Представник відповідача у судовому засіданні заперечує проти позовних вимог у повному обсязі з підстав викладених у відзиві на позов.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом в межах наданих ним повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглядати справу за наявними у справі і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

19.02.2015 р. між ПАТ "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком" (позивачем) та Диканівською виправною колонією управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 12) (відповідачем) було укладено договір купівлі-продажу таксофонних карток з відстроченням платежу № 451-24 (далі договір), відповідно до умов якого позивач зобов'язався в порядку та на умовах, визначених в цьому договорі, передавати у власність відповідача, а відповідач в порядку та на умовах договору приймати та оплачувати таксофонні картки, що призначені для оплати телекомунікаційних послуг, які надаються з таксофонів.

Частиною першою ст.193 ГК України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України).

На виконання умов договору позивач поставив на адресу відповідача товар на загальну суму 4 800,00 грн. Факт поставки товару на вказану суму та отримання його відповідачем підтверджується накладною № 63-3АА15-40 від 16.12.15 р. на суму 4 800,00грн. та довіреністю на отримання матеріальних цінностей № 213/12 від 12.12.2015 року, оформленими належним чином та наявними у матеріалах справи.

Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Пунктом 4.2 договору відповідач зобов'язався здійснювати розрахунки з дня отримання карток одним платежем або частками. Остаточні розрахунки проводяться не пізніше 30 календарних днів із дня отримання карток.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, як свідчать матеріали справи, позивач належним чином виконав свої обов'язки за вищевказаним договором та надав відповідачу у власність товар на суму 4800,00 грн., а відповідач допустив порушення взятих на себе зобов'язань щодо своєчасної оплати отриманого товару, у зв'язку з чим станом на момент звернення позивача з даним позовом до суду (14.09.2016 року) у відповідача існувала заборгованість перед позивачем за договором купівлі-продажу таксофонних карток з відстроченням платежу № 451-24 від 19.02.2015 року у розмірі 4800,00 грн.

Суд, дослідивши матеріалів справи, встановив, що відповідачем під час розгляду справи, а саме 15.09.2016 року, було у повному обсязі сплачено суму основного боргу в розмірі 4800,00 грн., про що свідчить надане відповідачем до матеріалів справи платіжне доручення № 287 від 15.09.2016 р.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Суд, дослідивши надані документи, враховуючи, що позовна заява ПАТ "Укртелеком" в особі Харківської філії ПАТ "Укртелеком" була зареєстрована господарським судом Харківської області 14.09.2016 року та справа № 922/3083/16 була порушена судом 15.09.2016 року, тобто предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи, вважає за необхідне провадження у справі в частині стягнення основного боргу у розмірі 4800,00 грн. припинити, на підставі п.1-1 ч.1. ст. 80 ГПК України, у зв'язку із добровільною сплатою заборгованості після порушення провадження у справі.

Окрім вимоги про стягнення суми основного боргу, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 90.35 грн. та інфляційні втрати в розмірі 264.00 грн. за період з 16.01.2016 по 31.08.2016 року, а також пеню в розмірі 964.21 грн. за період з 16.01.2016 року по 15.07.2016 року.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Таким чином, нарахування позивачем до стягнення з відповідача інфляційних та річні на підставі ст. 625 ЦК України є правом позивача.

Однак, як свідчить здійснений позивачем розрахунок інфляційних, позивачем при його здійсненні не враховано рекомендацій, які містить п. 3.2. постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (в т.ч. щодо того, що в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Здійснивши розрахунок інфляційних та річних з урахуванням положень закону та відповідних рекомендацій Вищого господарського суду України щодо практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, господарський суд приходить до висновку про задоволення позову в частині стягнення 172,65 грн. інфляційних та 90,35 грн. річних.

В решті позову про стягнення інфляційних слід відмовити в зв'язку з безпідставністю їх нарахування до стягнення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), тому, згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Умовами Договору, а саме пунктом 7.2, сторони передбачили, що у разі порушення термінів оплати за картки по цьому договору, покупець сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який нараховується пеня, за кожен день прострочення оплати.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З наданого позивачем розрахунку пені вбачається, що позивачем вказаний розрахунок здійснено з урахуванням положень зазначених норм законодавства, та відповідачу правомірно нарахована пеня у розмірі 964.21 грн. за період з 16.01.2016 року по 15.07.2016 року.

За таких підстав, приймаючи до уваги, що відповідач не виконав передбачені договором зобов'язання по оплаті товару у строк передбачений у договорі та враховуючи встановлену у договорі відповідальність за невиконання договірних зобов'язань у вигляді пені, позивачем обґрунтовано нараховано до стягнення з відповідача суму пені у розмірі 964.21 грн. за період з 16.01.2016 року по 15.07.2016 року, у зв'язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

При цьому судом враховано, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Доводи відповідача про відсутність можливості виконання своїх зобов'язань у зв'язку з недофінансування з державного бюджету не заслуговують на увагу, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на черговий рік, не виправдовує неналежне виконання договірних зобов'язань установи, що фінансується з державного бюджету, і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р.

За результатами розгляду справи, відповідно до статті 44 та статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає необхідним, враховуючи приписи ч. 2 ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. покласти на відповідача у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене та керуючись ст.ст. 11, 525, 526, 530, 611 Цивільного кодексу України, ст.ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 49, п.1-1. ст. 80, ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Диканівської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Харківській області (№ 12) (61030, м. Харків, вул. Лелюківська, 1; ідент. код 08564529) на користь Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" в особі Харківської філії Публічного акціонерного товариства "Укртелеком" (61002, м. Харків, вул. Іванова, 7/9, р/р 8 в ПАТ "Укргазбанк", МФО 320478; ) 964,21 грн. пені, 172,65 грн. втрат від впливу інфляційних процесів, 90,35 грн. - 3% річних, 1378,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Провадження у справі в частині стягнення 4800,00 грн. основного богу припинити

В решті позову відмовити .

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 17.10.2016 р.

Суддя Н.А. Новікова