ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

03 жовтня 2016 р. Справа № 902/603/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Приватного сільськогосподарського підприємства ім.Т.Г. Шевченка, с. Синюхин Брід, Первомайський район, Миколаївська область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке", с.Ситківці, Немирівський район, Вінницька область

про стягнення 93 388,01 грн

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № б/н від 30.08.2016 р., паспорт серії АВ № 553864 виданий Ленінським ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області 06.11.2003 р.

відповідача: ОСОБА_2, довіреність № б/н від 09.09.2016 р., паспорт серії АА № 903509 Піщанським РВ УМВС України у Вінницькій області 26.01.1999 р.

В С Т А Н О В И В :

Приватним сільськогосподарським підприємством ім.Т.Г. Шевченка подано позов до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке" про стягнення 93 388,01 грн, з яких: 86 400,00 грн - заборгованість з оплати послуг, 6 449,31 грн - пені, 539,70 грн - 3 % річних від суми простроченого платежу в зв'язку з порушенням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором про надання сільськогосподарських послуг № 30-03/16 від 30.03.2016 р. в частині повноти та своєчасності оплати отриманих послуг.

Ухвалою суду від 20.07.2016 р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/603/16 та призначено до розгляду на 08.09.2016 р.

Ухвалою суду від 08.09.2016 р. з огляду на неявку представника відповідача та неподання останнім витребуваних судом доказів продовжено строк розгляду спору на 15 днів та відкладено розгляд справи до 22.09.2016 р.

22.09.2016 р. за клопотанням відповідача в судовому засіданні оголошено перерву до 03.10.2016 р.

03.10.2016 р. на адресу суду від представника відповідача надійшло ряд документів, серед яких, зокрема, надано платіжне доручення, яке підтверджує часткову сплату заборгованості в сумі 10 000,00 грн.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні представником позивача подано заяву про зменшення позовних вимог згідно якої останній посилаючись на погашення відповідачем суми основного боргу та допущення ним при поданні позовної заяви арифметичної помилки в нарахуванні пені та 3 % річних просить стягнути з відповідача 76 400, 00 грн заборгованості, 6 000,79 грн пені та 504,20 грн 3 % річних.

Розглянувши заяву позивача про зменшення позовних вимог подану 03.10.2016 р., суд прийшов до висновку прпо прийняття її до розгляду, як такої, що не суперечить приписам ст.22 ГПК України.

Крім того, в судовому засіданні представником відповідача в усній формі заявлено клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату з огляду на необхідність надання можливості представникам сторін погодити моменти щодо укладення мирової угоди.

Суд, дослідивши матеріали справи та заслухавши доводи сторін, вирішив відхилити вказане клопотання оскільки, по-перше, строк розгляду спору, встановлений ст. 69 ГПК, спливає, що позбавляє суд можливості відкласти розгляд справи на іншу дату; по-друге, у будь-якому випадку, сторони мають право за наявності волевиявлення укласти мирову угоду у процесі виконання рішення в порядку, передбаченому ч.4 ст.121 Господарського процесуального кодексу України.

Крім того, суд зважає, що з часу порушення провадження у справі (20.07.2016 р.) до прийняття рішення у справі (03.10.2016 р.) у сторін було достатньо часу для перемовин щодо врегулювання спору у даній справі.

Так, зокрема, підставою для оголошення перерви 22.09.2016 р. в судовому засіданні було, зокрема клопотання відповідача, мотивоване необхідністю надання представникам сторін часу для реалізації свого права щодо врегулювання даного спору мирним шляхом.

Враховуючи наведене вище, та зважаючи, що повторно заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи не підтверджено жодним належним та допустимим доказом, суд не вбачає підстав для його задоволення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

30.03.2016 р. між ПСП ім. Т.Г. Шевченка (далі по тексту - Позивач) та ТОВ "Ситковецьке" (далі - Відповідач) було укладено Договір № 30-03/16 про надання сільськогосподарських послуг (надалі - Договір), відповідно до п.1.1 якого позивач зобов'язувався протягом визначеного строку надати відповідачу послуги з посіву сої на загальній площі 1 000 га на території Ситківської сільської ради Немирівського району, Вінницької області трактором John Deere 8430 та сівалкою Great Plains 3S 4000F в період з 10.04.2016 р. по 25.04.2016 р. (а.с.19- 20, т.1).

За умовами укладеної між сторонами Додаткової угоди № 1 від 22.04.2016 р. останні погодили, що площу можливо збільшити до 1200 га (а.с.21, т.1).

Також сторонами було укладено додаткову угоду в якій останні змінили порядок розрахунків.

Виходячи з Договору з урахуванням внесених до нього змін сторони погодили, що вартість послуг, що надаються в процесі виконання цього Договору становить 400,00 грн за 1 га засіяних площ, а загальна вартість наданих послуг на момент проведення остаточних розрахунків визначається з урахуванням загальної площі посіву, яка вказуватиметься в погодженому сторонами Акті наданих послуг (п.п.3.2, 3.4 Договору).

При цьому оплата послуг здійснюється шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Виконавця у наступному порядку: Замовник здійснює попередню оплату в розмірі 50 000,00 грн до моменту відправки техніки Виконавця за адресою зазначеною в п.1.4 Договору; Замовник здійснює оплату виконаних робіт, відповідно до її погодженої вартості, кожного разу, як Виконавець надасть передбачені послуги на наступних 333,3 га; не пізніше трьох календарних днів з початку виконання робіт Замовник здійснює оплату в розмірі 100 000,00 грн; не пізніше восьми календарних днів після надання 100 % передбачених послуг, що підтверджується підписанням сторонами акту приймання-передачі виконаних послуг, Замовник здійснює оплату решти 50 000,00 грн (п.п.3.6-3.6.5 Договору).

Згідно з п.3.9 Договору підписання акт приймання-передачі наданих послуг представником Замовника є підтвердженням відсутності претензій з його боку.

На виконання умов обумовленого договору позивач виконав взяті на себе зобов'язання надавши послуги з посіву сої на загальній площі 1016 га вартістю 406 400,00 грн, про що свідчить акт виконання робіт (надання послуг) № 44 від 25.04.2016 р., який підписаний сторонами без зауважень та претензій (а.с.22, т.1).

Даний факт підтверджується, зокрема і довідкою від 10.04.2016 р., виданою агрономом ТОВ "Ситковецьке" ОСОБА_3 (а.с. 25, т.1).

Відповідач за надані послуги розрахувався частково в сумі 320 000,00 грн. (платіжне доручення № 9 від 08.04.2016 р. та банківська виписка від 08.04.2016 р. на суму 50 000,00 грн, платіжне доручення № 35 від 14.04.2016 р. та банківська виписка від 14.04.2016 р. на суму 100 000,00 грн, платіжне доручення № 51 від 19.04.2016 р. та банківська виписка від 19.04.2016 р. на суму 70 000,00 грн, платіжне доручення № 81 від 22.04.2016 р. та банківська виписка від 22.04.2016 р. на суму 100 000,00 грн) (а.с.26-29, т.1).

Непроведення повного розрахунку відповідачем за отримані послуги в добровільному порядку спонукала позивача звернутись із відповідним позовом до суду.

Судом встановлено, що відповідач після порушення провадження у даній справі здійснив частковий розрахунок з позивачем за надані послуги на умовах договору № 30-03/16 від 30.03.2016 р. в сумі 10 000,00 грн, що стверджується копією платіжного доручення № 680 від 26.09.2016 р.

Тобто на момент розгляду справи в суді борг відповідача перед позивачем складає 76 400,00 грн, що визнається сторонами в засіданні суду.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Як наголошено в п.4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про те, що між сторонами відсутній спір щодо стягнення основного боргу в сумі 10 000,00 грн, а тому провадження у цій частині підлягає припиненню згідно п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Дії позивача по наданню послуг з посіву сої відповідачу та дії відповідача по прийняттю наданих послуг без жодних зауважень, за визначеною ціною свідчать про те, що у боржника (відповідача) виникло зобов'язання по оплаті за надані послуги..

Згідно ч.1 ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст.903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Беручи до уваги викладене, а також те, що доказів щодо погашення боргу в сумі 76 400,00 грн на день розгляду справи відповідач не надав, а тому суд приходить до висновку, що вимоги позивача в частині стягнення суми боргу є обґрунтованими та правомірними, а отже підлягають задоволенню.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 504,20 грн - 3 % річних за період з 04.05.2016 р. по 13.07.2016 р. та 6000,79 грн пені за період з 04.05.2016 р. по 13.07.2016 р., за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 4.3. Договору у разі прострочення оплати послуг, Замовник сплачує Виконавцю за кожний день прострочення пеню у розмірі 0,1% простроченого боргу.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, 3% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми 3 % річних та пені, судом помилок не виявлено на підставі чого вказані вимоги задовольняються в заявленому обсязі.

При цьому суд зауважує, що при застосуванні визначеного у договорі сторонами розміру пені (0,1 %) судом отримано більше значення ніж заявлено позивачем до стягнення, а саме - 6 134,40 грн, в той час як при перерахунку пені із застосуванням значення подвійної облікової ставки НБУ отримано 6 000,79 грн, що узгоджується із приписами ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" згідно якої розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст.33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення боргу, 3 % річних та пені.

Зміст поданих відповідачем документів та усних пояснень свідчить про відсутність заперечень щодо заявленого позову.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо припинення провадження в частині вимоги про стягнення 10 000,00 грн боргу з мотивів наведених вище.

Витрати на судовий збір підлягають віднесенню на відповідача вимог згідно ст.49 ГПК України з врахуванням вимог за якими припинено провадження у справі судовий збір покладається на відповідача.

При прийнятті рішення судом враховано п.3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в якому вказано, що у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення. При цьому питання щодо повернення зайво сплаченої суми судового збору у зв'язку із зменшенням позовних вимог вирішується господарським судом на загальних підставах і в порядку, визначеному законодавством.

03.10.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, п.1-1 ч.1 ст. 80, ст.ст. 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Ситковецьке", вул.Мандролька, 19, селище міського типу Ситківці, Немирівський район, Вінницька область, 22865 (ідентифікаційний код - 33845116) на користь Приватного сільськогосподарського підприємства ім.Т.Г. Шевченка, вул.Городня, 2А, с.Синюхин Брід, Первомайський район, Миколаївська область, 55234 (ідентифікаційний код - 03764005) - 76 400 грн 00 коп. - боргу, 6 000 грн 79 коп. - пені, 504 грн 20 коп. - 3 % річних, 1 393 грн 58 коп. - відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3. Провадження у справі припинити в частині вимоги про стягнення 10 000 грн 00 коп. боргу згідно п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

4. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 10 жовтня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.