РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04.10.2016Справа №910/14894/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Тренд Інвест Груп", м. Київ

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю "Біохім-Фарма", м. Київ

про: стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу (поставки) в сумі 1 689 540,10 грн.

Суддя Комарова О.С.

Представники сторін:

від позивача: Коптілін С.Ю. (представник за довіреністю)

від відповідача: не з'явились

В судовому засіданні 04 жовтня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Тренд Інвест Груп", 15 серпня 2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою № 15/08/16-1 від 15.08.2016 року до відповідача, Товариства з обмеженою відповідальністю "Біохім-Фарма", про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу (поставки) в сумі 1 689 540,10 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач, як покупець, не виконав належним чином взяті на себе зобов'язання за договором купівлі-продажу № 23/15 від 23.10.2015 року, зокрема, у визначені відповідним договором строки в повному обсязі не оплатив суму поставленого товару, право вимоги на стягнення заборгованості з відповідача за договором купівлі-продажу № 23/15 від 23.10.2015 року перейшло до позивача на підставі договору відступлення права вимоги від 28.04.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.08.2016 рокупорушено провадження у справі № 910/14894/16 та призначено розгляд справи на 13.09.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 року розгляд справи відкладено на 04.10.2016 року.

Через відділ діловодства суду 03.10.2016 року від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/14894/16 до прийняття остаточного рішення у справі № 910/15091/16, яке було долучено судом до матеріалів справи.

В судовому засіданні 04.10.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав та дав пояснення по суті спору, а також підтримав заяву про забезпечення позову, проти клопотання про зупинення провадження у справі № 910/14894/16 до прийняття остаточного рішення у справі № 910/15091/16 заперечив.

Розглянувши в судовому засіданні 04.10.2016 року подане представником відповідача клопотання про зупинення провадження у справі № 910/14894/16 до прийняття остаточного рішення у справі № 910/15091/16, суд зазначає наступне.

У зазначеному клопотанні відповідач просив зупинити провадження у справі, що розглядається, до прийняття остаточного рішення у справі № 910/15091/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Біохім-Фарма" до Товариства з обмеженою відповідальністю «Акрополус Біосайнсес» про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу (поставки) в сумі 1 689 540,10 грн., оскільки, як зазначив відповідач, у разі задоволення судом позову у справі № 910/15091/16 розмір заборгованості значно буде зменшено, що призведе до часткового задоволення позовних вимог у справі № 910/14894/16 в розмірі 195 598,82 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 79 Господарського процесуального кодексу України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом.

Для вирішення питання про зупинення провадження у справі господарському суду слід з'ясовувати: як пов'язана справа, яка розглядається господарським судом, зі справою, що розглядається іншим судом; чим обумовлюється неможливість розгляду справи.

Пов'язаність справ полягає у тому, що рішення іншого суду, який розглядає справу, встановлює обставини, що впливають на збирання та оцінку доказів у даній справі, зокрема, факти, що мають преюдиціальне значення. Ці обставини повинні бути такими, що мають значення для даної справи.

Неможливість розгляду даної справи до вирішення справи іншим судом полягає в тому, що обставини, які розглядаються іншим судом, не можуть бути встановлені господарським судом самостійно у даній справі. Йдеться про те, що господарський суд не може розглянути певну справу через обмеженість своєї юрисдикції щодо конкретної справи внаслідок: непідвідомчості; обмеженості предметом позову; неможливості розгляду тотожної справи; певної черговості розгляду вимог.

Проте, відповідачем не доведено неможливість розгляду справи № 910/14894/16 до прийняття остаточного рішення у справі № 910/15091/16.

Представник відповідача в судове засідання 04.10.2016 року не з'явився, вимог ухвали не виконав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, правами передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

У відповідності до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд, -

ВСТАНОВИВ:

23 жовтня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрополус Біосайнсес» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біохім-Фарма" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 23/15 (надалі - договір), відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Відповідно до п.п. 1.2., 1.3. договору, найменування товару: лікарські засоби, вироби медичного призначення, інші товари. Продавець передає покупцеві товар в асортименті, кількості та по цінам зазначених в специфікаціях (видаткових накладних), які є невід'ємною частиною цього договору.

В пунктах 2.2., 2.3. договору визначено, що перехід права власності на товар відбувається в момент прийому товару покупцем. Доказом передачі товару у власність покупця є видаткова накладна, оформлена належним чином, з підписом уповноваженої особи покупця та довіреність на отримання товару з посиланням на номер і загальну суму видаткової накладної.

Покупець оплачує товар у відповідності до цін зазначених в супровідних документах, що є невід'ємною частиною цього договору. Умови платежу - 90 (дев'яносто) календарних днів з моменту поставки (п.п. 3.1., 3.2. договору).

У відповідності до п. 6.1. договору, договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 грудня 2016 р., якщо жодна сторона не виявить намір розірвати даний договір по закінченню його дії, договір вважається пролонгованим ще на один календарний рік.

Позивач зазначає, що на виконання умов договору купівлі-продажу № 23/15 від 23.10.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрополус Біосайнсес» поставило, а відповідач прийняв товар на загальну суму - 1 400 298,30 грн., що підтверджується видатковою накладною № 23/15 від 23.10.2015 року, яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печатками підприємств. Заперечень щодо якості та кількості товару від відповідача не було.

15 лютого 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрополус Біосайнсес» (первісний кредитор) та громадянином Індії Арнаб Ройчурамоні (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1. якого, первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає право вимоги, належне первісному кредитору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, та зобов'язується здійснити оплату за право вимоги згідно п. 2.4. цього договору.

За умовами п. 1.2. договору, право вимоги переходить від первісного кредитора до нового кредитора з моменту укладення цього договору. До нового кредитора переходять всі без винятку права первісного кредитора за договором купівлі-продажу.

Відповідно до п. 1.4. договору, при підписанні цього договору первісний кредитор передає новому кредитору оригінал договору купівлі-продажу, розрахунок розміру штрафних санкцій за договором купівлі-продажу та інші документ, що підтверджують право вимоги, за актом приймання-передачі.

За змістом договору відступлення права вимоги від 15.02.2016 року, договір купівлі-продажу - договір № 23/15 купівлі-продажу від 23.10,2015 року, сума боргу - заборгованість за договором купівлі-продажу у розмірі 1 443 455,02 гри. (один мільйон чотириста сорок три тисячі чотириста п'ятдесят п'ять грн. дві коп.), що включає: основну заборгованість у розмірі 1 400 298,30 (один мільйон чотириста тисяч двісті дев'яносто вісім гривень грн. тридцять коп.), пеню за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року у розмірі 40 402,04 грн. (сорок тисяч чотириста дві гри. чотири кой.) та 3 % річних за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року у розмірі 2 754,68 гри. (дві тисячі сімсот п'ятдесят чотири грн. шістдесят вісім коп.); право вимоги - дійсне право первісного кредитора вимагати від боржника виконання зобов'язання зі сплати суми боргу за договором купівлі-продажу, а також будь-яких інших сум (збитки, 3% річних від простроченої суми, будь-які неустойки (пеня, штраф) та інфляційні збитки), які можуть бути нараховані у відповідності до положень Цивільного кодексу України.

На підставі акту приймання-передачі документів до договору відступлення права вимоги від 15.02.2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрополус Біосайнсес» (первісний кредитор) передало, а громадянин Індії Арнаб Ройчурамоні (новий кредитор) прийняв наступні документи: договір № 23/15 купівлі-продажу від 23.10.2015 року (оригінал); видаткову накладну № 23/15 від 23.10.2015 року (оригінал); розрахунок розміру штрафних санкцій за договором № 23/15 купівлі-продажу від 23.10.2015 року станом на 15.02.2016 року.

В подальшому, 28 квітня 2016 року між громадянином Індії Арнаб Ройчурамоні (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Тренд Інвест Груп" (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1. якого, кредитор відступає, а новий кредитор приймає право вимоги, належне кредитору, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1.2. договору, право вимоги переходить від кредитора до нового кредитора з моменту укладення цього договору до нового кредитора переходять всі без винятку права кредитора за договором купівлі-продажу

В пункті 1.4. договору визначено, що при підписанні цього договору кредитор передає новому кредитору оригінал договору купівлі-продажу, розрахунок розміру штрафних санкцій за договором купівлі-продажу, оригінал договору відступлення права вимоги та інші документи, що підтверджують право вимоги, за актом приймання-передачі.

За змістом договору відступлення права вимоги від 28.04.2016 року, договір купівлі-продажу - договір № 23/15 купівлі-продажу від 23.10.2015 року, договір відступлення права вимоги - договір відступлення права вимоги від 15.02.2016 року, укладений між первісним кредитором та кредитором, за умовами якого до кредитора від первісного кредитора перейшло право вимоги щодо стягнення з боржника суми заборгованості за договором купівлі-продажу у розмірі 1 443 455,02 грн.; сума боргу - заборгованість за договором купівлі-продажу у розмірі 1 443 455,02 грн. (один мільйон чотириста сорок три тисячі чотириста п'ятдесят п'ять грн. дві коп.), що включає: основну заборгованість у розмірі 1 400 298,30 (один мільйон чотириста тисяч двісті дев'яносто вісім гривень грн. тридцять коп.), пеню за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року у розмірі 40 402,04 грн. (сорок тисяч чотириста дві грн. чотири коп.) та 3% річних за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року у розмірі 2 754,68 грн. (дві тисячі сімсот п'ятдесят чотири грн. шістдесят вісім коп.); право вимоги - всі права вимоги кредитора до боржника, в тому числі - щодо виконання зобов'язання зі сплати суми боргу за договором купівлі-продажу, а також щодо сплати будь-яких інших сум (збитки, 3% річних від простроченої суми, будь які неустойки (пеня, штраф) та інфляційні збитки), які можуть бути нараховані у відповідності до положень ЦК України.

На підставі акту приймання-передачі документів до договору відступлення права вимоги від 28.04.2016 року громадянин Індії Арнаб Ройчурамоні (кредитор) передав, а Товариство з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Тренд Інвест Груп" (позивач, новий кредитор) прийняло наступні документи: оригінал договору № 23/15 купівлі-продажу від 23.10.2015 року; видаткову накладну № 23/15 від 23.10.2015 року; розрахунок розміру штрафних санкцій за договором № 23/15 купівлі-продажу від 23.10.2015 року; оригінал договору відступлення прав вимоги від 15.02.2016 року з додатками.

Позивач зазначає, що 06.07.2016 року направив відповідачу повідомлення про відступлення від 04.07.2016 року, в якому просив здійснити погашення заборгованості за договором № 23/15 купівлі-продажу від 23.10.2015 року в сумі 1 675 766,71 грн. на користь позивача, як нового кредитора за договором відступлення права вимоги від 28.04.2016 року. Факт направлення відповідачу повідомлення про відступлення від 04.07.2016 року підтверджується фіскальним чеком № 4190 від 06.07.2016 року та описом вкладення у цінний лист від 06.07.2016 року, а факт отримання зазначеного повідомлення відповідачем 18.07.2016 року підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача на повідомленні про вручення поштового відправлення (копії містяться в матеріалах справи).

Втім, відповідач залишив вимогу позивача про сплату заборгованості за договором № 23/15 купівлі-продажу від 23.10.2015 року в сумі 1 675 766,71 грн. без задоволення.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

Приписами ч. 1 ст. 665 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ст. 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Відповідно до ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За приписами ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Як вже було встановлено судом, 23.10.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрополус Біосайнсес» (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Біохім-Фарма" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу № 23/15, відповідно до п. 1.1. якого, продавець зобов'язується поставити та передати у власність покупця товар, а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов договору купівлі-продажу № 23/15 від 23.10.2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Акрополус Біосайнсес» поставило, а відповідач прийняв товар на загальну суму - 1 400 298,30 грн., що підтверджується видатковою накладною № 23/15 від 23.10.2015 року, яка підписана уповноваженими представниками сторін без заперечень та скріплена печатками підприємств (належним чином засвідчена копія містяться в матеріалах справи).

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару відповідачем і видаткова накладна є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р.).

Оскільки спірна видаткова накладна має найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір, печатки позивача та відповідача та інші реквізити, вона відповідає вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Судом встановлено, що 15.02.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Акрополус Біосайнсес» (первісний кредитор) та громадянином Індії Арнаб Ройчурамоні (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1. якого, первісний кредитор відступає, а новий кредитор приймає право вимоги, належне первісному кредитору, в порядку та на умовах, визначених цим договором, та зобов'язується здійснити оплату за право вимоги згідно п. 2.4. цього договору.

В подальшому, 28.04.2016 року між громадянином Індії Арнаб Ройчурамоні (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Тренд Інвест Груп" (новий кредитор) було укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до п. 1.1. якого, кредитор відступає, а новий кредитор приймає право вимоги, належне кредитору, в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином.

Частиною 1 ст. 514 Цивільного кодексу України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 Цивільного кодексу України).

Отже, відступлення права вимоги є правочином, на підставі якого попередній кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права та сплачує вартість відступленого права.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач 06.07.2016 року направив відповідачу повідомлення про відступлення від 04.07.2016 року, в якому просив здійснити погашення заборгованості за договором № 23/15 купівлі-продажу від 23.10.2015 року в сумі 1 675 766,71 грн. на користь позивача, як нового кредитора за договором відступлення права вимоги від 28.04.2016 року.

Факт направлення відповідачу повідомлення про відступлення від 04.07.2016 року підтверджується фіскальним чеком № 4190 від 06.07.2016 року та описом вкладення у цінний лист від 06.07.2016 року, а факт отримання зазначеного повідомлення відповідачем 18.07.2016 року підтверджується підписом уповноваженої особи відповідача на повідомленні про вручення поштового відправлення (копії містяться в матеріалах справи).

Як стверджує позивач, взяті на себе зобов'язання за договором купівлі-продажу № 23/15 від 23.10.2015 року відповідач належним чином не виконав, в передбаченому договором порядку та строк не здійснив оплату поставленого йому товару, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість перед позивачем в розмірі 1 400 298,30 грн.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст.22 Господарського процесуального кодексу України правами, жодного разу не з'явився у судові засідання, про дату і місце проведення яких був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення (які наявні в матеріалах справи), жодного доказу на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, положень договору купівлі-продажу № 23/15 від 23.10.2015 року та договору відступлення права вимоги від 28.04.2016 року, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором в розмірі 1 400 298,30 грн.

При зверненні до суду позивач також просив стягнути з відповідача на його користь пеню в розмірі 40 402,04 грн. за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року, пеню в розмірі 228 753,52 грн. за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року, 3% річних в розмірі 2754,68 грн. за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року та 3% річних в розмірі 17 331,56 грн. за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до положень ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Нормами ст. 3 Закону визначено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Таким чином, розмір пені, що обчислюється від суми простроченого платежу не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що пеня, за визначенням частини третьої статті 549 ЦК України, - це вид неустойки, що забезпечує виконання грошового зобов'язання і обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожний день прострочення виконання.

В п. 5.2. договору купівлі-продажу № 23/15 від 23.10.2015 року передбачено, що при прострочені терміну платежу покупець сплачує пеню. Розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та складає подвійну облікову ставку Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до договору відступлення права вимоги від 28.04.2016 року до позивача перейшли права первісного кредитора за договором купівлі-продажу № 23/15 від 23.10.2015 року, в тому числі, й право нараховувати пеню за договором та інші суми на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки обмеження цих прав позивача договором відступлення права вимоги від 28.04.2016 року не встановлені.

Тому нарахування пені після укладення 28.04.2016 року договору відступлення права вимоги є правомірним.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 16.01.2014 року у справі 911/2567/14.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року, суд встановив, що позивач здійснив нарахування пені за вказаний період у відповідності до умов договору та вимог чинного законодавства України, а тому суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача пені в розмірі 40 402,04 грн. за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року є обґрунтованими та підлягають задоволенню повністю за розрахунками позивача.

При цьому, перевіривши позивачем розрахунок пені за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року, суд встановив, що розмір суми пені за заявлений позивачем період, який підлягає стягненню, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, а саме:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір облікової ставки НБУСума пені за період прострочення
1400298.3015.02.2016 - 03.03.20161822.0000 %30301.54
1400298.3004.03.2016 - 21.04.20164922.0000 %82487.52
1400298.3022.04.2016 - 26.05.20163519.0000 %50885.16
1400298.3027.05.2016 - 23.06.20162818.0000 %38565.59
1400298.3024.06.2016 - 14.07.20162116.5000 %26513.84
228753.65
Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог, як і заяви про збільшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми пені за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача суми пені за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 228 753,52 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дії відповідача, які полягають в порушенні зобов'язання щодо повної та своєчасної оплати поставленого товару, є порушенням умов договору, що є підставою для захисту майнових прав та інтересів позивача відповідно до норм статті 625 Цивільного кодексу України.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши позивачем розрахунок 3% річних за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року, суд встановив, що розмір 3% річних за заявлений позивачем період, який підлягає стягненню, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, а саме:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
1400298.3022.01.2016 - 14.02.2016243 %2762.23

Проте, в силу умов договору відступлення права вимоги від 28.04.2016 року до позивача перейшло право вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року в сумі 2 754,68 грн., тому сума 3% річних за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача не може бути більше, ніж 2 754,68 грн.

Разом з цим, перевіривши позивачем розрахунок 3% річних за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року, суд встановив, що розмір 3% річних за заявлений позивачем період, який підлягає стягненню, становить суму більшу, ніж заявлена позивачем до стягнення, а саме:

Сума боргу (грн.)Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів
1400298.3015.02.2016 - 14.07.20161513 %17379.04
Проте, в силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

А тому, зважаючи на те, що клопотань про вихід за межі позовних вимог, як і заяви про збільшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від заінтересованих сторін до суду не надходило, суд обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення 3% річних за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року, тому, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року підлягають задоволенню за розрахунком позивача в сумі 17 331,56 грн., оскільки суду не надано права виходити за межі позовних вимог.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищенаведене, виходячи із заявлених позивачем вимог та наявних у справі доказів, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог в повному обсязі в розмірі 1 689 540,10 грн., з них: основного боргу - 1 400 298,30 грн. (один мільйон чотириста тисяч двісті дев'яносто вісім гривень 30 копійок), пені за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року - 40 402,04 грн. (сорок тисяч чотириста дві гривні 04 копійки), пені за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року - 228 753,52 грн. (двісті двадцять вісім тисяч сімсот п'ятдесят три гривні 52 копійки), 3% річних за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року - 2754,68 грн. (дві тисячі сімсот п'ятдесят чотири гривні 68 копійок) та 3% річних за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року - 17 331,56 грн. (сімнадцять тисяч триста тридцять одна гривня 56 копійок).

Розглянувши заяву позивача про забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах розміру заявлених позовних вимог в сумі 1 689 540,10 грн. на грошові кошти, які перебувають на рахунку відповідача та будь-яких інших рахунках, що належать відповідачу та будуть виявлені державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження, суд дійшов висновку про відсутність підстав для її задоволення, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується:

- накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу;

- забороною відповідачеві вчиняти певні дії;

- забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

- зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

За приписами п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року № 16 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (далі - Постанова) у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, вирішуючи питання про забезпечення позову, суд повинен брати до уваги інтереси не лише позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв'язку із застосуванням відповідних заходів.

Позивач свою заяву про забезпечення позову належним чином не обґрунтував, у зв'язку з чим, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Як визначено в п.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року "Про судове рішення" результати розгляду господарським судом заяв (клопотань) учасників судового процесу повинні зазначатися в мотивувальній, а не в резолютивній частині рішення суду, прийнятого по суті справи, за винятком тих випадків, коли суд вирішує питання про вжиття заходів до забезпечення позову (статті 67, 68 ГПК), відстрочку або розстрочку виконання рішення (стаття 121 ГПК).

Судові витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 25 343,10 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, 67, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Біохім-Фарма" (, адреса: 03022, м. Київ, вул. Трутенка, 2) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Тренд Інвест Груп" (, адреса: 01032, м. Київ, вул. Жилянська, 118) грошові кошти: основного боргу - 1 400 298,30 грн. (один мільйон чотириста тисяч двісті дев'яносто вісім гривень 30 копійок), пені за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року - 40 402,04 грн. (сорок тисяч чотириста дві гривні 04 копійки), пені за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року - 228 753,52 грн. (двісті двадцять вісім тисяч сімсот п'ятдесят три гривні 52 копійки), 3% річних за період з 22.01.2016 року по 14.02.2016 року - 2754,68 грн. (дві тисячі сімсот п'ятдесят чотири гривні 68 копійок), 3% річних за період з 15.02.2016 року по 14.07.2016 року - 17 331,56 грн. (сімнадцять тисяч триста тридцять одна гривня 56 копійок) та судовий збір - 25 343,10 грн. (двадцять п'ять тисяч триста сорок три гривні 10 копійок). Видати наказ.

3. В задоволені заяви Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Тренд Інвест Груп" про забезпечення позову шляхом накладення арешту в межах розміру заявлених позовних вимог в сумі 1 689 540,10 грн. на грошові кошти, які перебувають на рахунку відповідача та будь-яких інших рахунках, що належать відповідачу та будуть виявлені державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження відмовити.

4. Копію рішення надіслати відповідачу у справі 910/14894/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 06.10.2016 року.

Суддя О.С. Комарова