ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2016 року Справа № 904/1363/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Подобєд І.М. (доповідач),

суддів: Дармін М.О., Березкіна О.В.

секретар судового засідання Погорєлова Ю.А.

представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Борисенко А.О., довіреність №42/12-4702 від 30.03.2016р., представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016р. у справі №904/1363/16

за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України, м.Київ

до Павлоградського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області, м.Павлоград, Дніпропетровська область

про стягнення 11828 грн. 04 коп.

ВСТАНОВИВ:

Моторне (транспортне) страхове бюро України звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Павлоградського міського відділу Головного управління Міністерства внутрішніх справ України в Дніпропетровській області про стягнення суми виплаченого страхового відшкодування в розмірі 11828,04 грн. в порядку регресу.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016р. у справі №904/1363/16 (суддя Рудь І.А.) у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Означене рішення вмотивоване тим, що позовні вимоги щодо стягнення виплаченого страхового відшкодування задоволенню не підлягають у зв'язку зі спливом позовної давності. При вирішенні спору, суд керувався положеннями ст.ст. 257, 262, 512, 993 Цивільного кодексу України, Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та Законом України "Про страхування" тощо.

Позивач (МТСБУ), не погодившись з рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016р. у справі №904/1363/16, подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржене рішення та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує посиланням на постанову пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013р. "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" та зазначає, що перебіг позовної давності переривається у день заявлення належного відповідача, тому вважає, що строк позовної давності пропущено не було. Також вказує, з огляду на те, що позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення з відповідача шкоди в порядку регресу після сплати потерпілій особі страхового відшкодування та з урахуванням того, що позивач дізнався про порушення його прав саме відповідачем лише 10.11.2015р., а саме з пояснень, які надав керуючий автомобілем ОСОБА_2 і лише в судовому засіданні з'ясувалось, що він на дату скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з Павлоградським міським відділом Головного управління МВС України в Дніпропетровській області і в даній справі є неналежним відповідачем. Позов до ОСОБА_2 подано вчасно і строк позовної давності відраховується від 10.11.2015р. з моменту, коли позивач дізнався про належного відповідача.

Відповідач (Павлоградський МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області) у відзиві на апеляційну скаргу заперечує проти доводів позивача та вважає, що судом першої інстанції вірно встановлені обставини справи, що мають значення для правильного вирішення справи, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016р. ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що МТСБУ позов про стягнення 11828,04 грн. подано після спливу строку позовної давності, що в свою чергу відповідно до норм ст.267 Цивільного кодексу України є підставою для відмови в позові.

Представник позивача в судове засідання 03.10.2016р. не з'явився.

Враховуючи, що позивач належним чином був повідомлений про час і місце розгляду справи судом апеляційної інстанції, але про причини неявки свого представника не сповістив, клопотань про відкладення справи не заявляв, а наявні в матеріалах справи докази дозволяють здійснити її перегляд в цьому судовому засіданні, колегія суддів розпочала розгляд справи по суті заявлених вимог. За результатами розгляду справи в судовому засіданні 03.10.2016р. Дніпропетровським апеляційним господарським судом оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень проти неї, перевіривши повноту встановлених місцевим господарським судом обставин справи та правильність їх юридичної оцінки, колегія суддів Дніпропетровського апеляційного господарського суду дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено із матеріалів справи, 01.06.2011р. між Страховою компанією "АСКА" (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у формі полісу №АА/5011704, строк дії якого з 00 год. 00 хв. 01.06.2011р. до 31.05.2012р. включно. Відповідно до полісу забезпеченим транспортним засобом є Nissan NOTE, номерний знак НОМЕР_1.

10.06.2011р. о 14:15 год. в м. Дніпропетровськ по вул. Паторжинського в районі пр. Гагаріна, б.6 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів: Лексус д/н НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_4, який не врахував дорожню обстановку та не дотримав безпечної дистанції і скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5, яка рухалась попереду. Автомобіль Ніссан продовжив некерований рух вперед в межах своєї смуги руху та скоїв зіткнення з автомобілем ВАЗ 2107 д/н НОМЕР_5, під керуванням ОСОБА_2, який рухався у зустрічному напрямку зліва. В той же час ОСОБА_2 під час об'їзду перешкоди, перед початком зміни напрямку руху, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху та скоїв зіткнення з автомобілем НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_5, що рухалася у зустрічному напрямку.

Дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення водієм ОСОБА_4 п.п.13.1 Правил дорожнього руху України та порушення водієм ОСОБА_2 п.п. 10.1, 11.3 Правил дорожнього руху України.

Постановою Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.05.2012р. у справі №0418/3080/2012 ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, адміністративну справу у відношенні ОСОБА_4 за ст. 124 КУпАП провадженням закрито, у зв'язку зі збігом строку притягнення до адміністративної відповідальності. ОСОБА_2 визнано винним у вчиненні правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП, адміністративну справу у відношенні ОСОБА_2 за ст. 124 КУпАП провадженням закрито, у зв'язку зі збігом строку притягнення до адміністративної відповідальності. Адміністративну справу у відношенні ОСОБА_2 за ст. 122 ч. 4 КУпАП закрито, у зв'язку з відсутністю в його діях складу правопорушення (а.с. 13-15).

Постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 18.06.2012р. апеляційну скаргу ОСОБА_2 залишено без задоволення, постанову Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 16.05.2012р. відносно ОСОБА_2 залишено без змін (а.с. 16-18).

19.07.2012р. ОСОБА_5 звернулась до Моторного (транспортного) страхового бюро України (МТСБУ) з заявою про відшкодування шкоди, заподіяної в результаті пошкодження транспортного засобу Nissan NOTE, номерний знак НОМЕР_1, під час дорожньо-транспортної пригоди 10.06.2011р. в м.Дніпропетровськ, вул. Паторжинського в районі пр. Гагаріна, б.6 з вини ОСОБА_4 - водія транспортного засобу Лексус з номерним знаком НОМЕР_2 та ОСОБА_2 - водія транспортного засобу ВАЗ 2107 з номерним знаком НОМЕР_5, які не мали договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, чинного на дату ДТП. Відповідно до цієї заяви розмір шкоди складає 39400,66 грн. (а.с. 12).

Згідно з Висновком №1957 експертного автотоварознавчого дослідження по факту спричинення аварійних пошкоджень автомобілю Nissan NOTE, номерний знак НОМЕР_1, складеного 21.06.2011р. судовим експертом ОСОБА_6, вартість відновлювального ремонту цього автомобіля, пошкодженого в результаті ДТП, з технічної точки зору, складає 39400,66 грн.

У Висновку №1957/1 експертного автотоварознавчого дослідження по факту спричинення аварійних пошкоджень автомобілю Nissan NOTE, номерний знак НОМЕР_1, складеного 16.08.2012р. судовим експертом ОСОБА_6 вартість матеріальної шкоди, що спричинена володільцю означеного автомобіля в результаті ДТП від автомобіля ВАЗ-2107 державний номер НОМЕР_5 на момент закінчення досліджень становить 11828,04 грн., а вартість матеріальної шкоди, що спричинена володільцю означеного автомобіля в результаті ДТП від автомобіля НОМЕР_4 на момент закінчення досліджень становить 20753,78 грн.

Підпунктом а) пункту 41.1. статті 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", передбачено, що МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду (регламентна виплата) на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі.

Оскільки на момент скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідальність винних осіб не була застрахована на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач, керуючись пп. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", на підставі наказів МТСБУ №3125 від 17.10.2012р. та №3297 від 08.11.2012р., відшкодував завдані внаслідок ДТП збитки в сумі 27151,52 грн. та в сумі 5430,30 грн., що підтверджується платіжними дорученнями №1/14834 від 17.10.2012р. та №2/14834 від 08.11.2012р. (а.с. 32-34), а всього 32581,82 грн.

Право особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, звернутися із зворотною вимогою (регресом) до винної особи, у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, передбачено ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України.

Відповідно до підпункту 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1. статті 13 цього Закону.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, місцевий господарський суд, посилаючись на перехід до позивача на підставі ст.ст. 512-514, 993 Цивільного кодексу України, ст. 27 Закону України "Про страхування" права вимоги у межах фактичних витрат, виходив з того, що дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої застрахованому транспортному засобу заподіяно шкоду, сталася 10.06.2011 року, відповідно, загальний строк позовної давності у три роки щодо заявлених позовних вимог сплив 10.06.2014 року, а позивач з позовом до суду звернувся 02.03.2016 року, тобто поза межами вказаного строку.

Водночас, зазначивши про існування між сторонами зобов'язань, які виникли на підставі переходу права вимоги до позивача, місцевий господарський суд із посиланням на правові позиції, які були висловлені в постановах Верховного Суду України від 23.09.2015 року у справі №3-303гс15, від 17.02.2016 року у справі №2471цс15, від 25.12.2013 року у справі №6-112цс13 та в "Судовій практиці Верховного Суду України з розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування", дійшов висновку, що у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника. Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Проте, колегія суддів суду апеляційної інстанції не може повністю погодитися з такими висновками суду першої інстанції з таких підстав.

Відповідно до ст. 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стаття 27 Закону України "Про страхування" встановлює, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Стаття 512 Цивільного кодексу України визначає підстави заміни кредитора у зобов'язанні, зокрема, встановлює, що кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), також кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 214 Цивільного кодексу України).

Загальні норми глави 67 Цивільного кодексу України, що регулюють правовідносини страхування, не передбачають можливості, підстав та умов виникнення у страховика права зворотної вимоги (регресу), але спеціальний Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", який відповідно до ст. 999 Цивільного кодексу України регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, у статті 38 передбачає право позивача на звернення з регресним позовом до визначеного кола суб'єктів і за наявності передбачених цією статтею умов.

Як визначає преамбула Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" цей Закон регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) і спрямований на забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України.

Відповідно до ст. 2.1. Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Відповідно до часини 1 пункту 39.1. статті 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Згідно підпункту 39.2.1. пункту 39.1. статт1 39 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" основними завданнями МТСБУ є, зокрема: здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом.

Місцевий господарський суд вірно визначив, що спірний випадок врегульовано підпунктом 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки мають місце обставини, коли відшкодування шкоди було здійснено потерпілій особі - власнику ушкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди транспортного засобу за рахунок коштів фонду страхових гарантій МТСБУ, тобто не страховиком за договором добровільного страхування або договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Водночас місцевий господарський суд припустив помилку в оцінці цих обставин.

Так, через відсутність між МТСБУ та потерпілою особою правовідносин зобов'язального характеру, які ґрунтуються на цивільному договорі, не має місця передачі (переходу) в порядку ст.ст. 512, 514 Цивільного кодексу України права вимоги від потерпілої особи до страховика, за яким страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні, а має місце набуття на підставі норм ст.ст. 38 і 41 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власникові наземних транспортних засобів" позивачем, як особи, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, права звернення із зворотною вимогою (регресом) до винної особи.

Відтак при вирішенні даного спору мають застосовуватися, окрім вказаної норми підпункту 38.2.1. пункту 38.2. статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" також наведені вище норми ст. 1191 Цивільного кодексу України та відповідно норми ч.6 ст. 261 Цивільного кодексу України, які встановлюють, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Вищого господарського суду України від 22.06.2016р. у справі №904/10863/15.

Таким чином, перебіг позовної давності розпочався не з 10.06.2011р. - дня коли відбулося спричинення шкоди потерпілій особі, а з 17.10.2012р. - дня, коли позивач уперше здійснив часткове виконання основного зобов'язання. Оскільки стаття 257 Цивільного кодексу України визначає, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, відповідно цей строк закінчився 17.10.2015р.

Позовна заява була направлена позивачем до суду засобами поштового зв'язку, то виходячи із відміток на конверті (а.с. 40), відповідно до положень ч. 2 ст. 255 Цивільного кодексу України, слід вважати, що з позовом до господарського суду Дніпропетровської області позивач звернувся 24.02.2016 року, тобто через 4 місяці та 6 днів після спливу позовної давності щодо заявлених вимог.

Отже, незважаючи на допущену помилку при застосуванні окремих норм матеріального права та помилку в обрахунку початку перебігу строку позовної давності, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про пред'явлення позивачем позову після спливу загальної позовної давності для звернення до суду із означеними вимогами.

Дослідивши доводи апеляційної скарги позивача про те, що позовна давність відповідно до вимог ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України не спливла, оскільки про порушення своїх прав саме відповідачем - Павлоградським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області МТСБУ дізналось лише 10.11.2015 року з пояснень, які надав керуючий автомобілем ОСОБА_2, про те, що він на дату скоєння ДТП перебував у трудових відносинах з Павлоградським МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області, колегія суддів вважає, що ці обставини не спростовують висновків суду першої інстанції, оскільки ґрунтуються на неправильному застосуванні позивачем ч.1 ст. 261 Цивільного кодексу України, яка передбачає, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Матеріалами справи підтверджено, що заява потерпілої особи ОСОБА_7 до позивача про здійснення відшкодування шкоди була датована 14.07.2012р. та містила серед додатків означені вище постанови судів, якими визначені особи винні в скоєнні ДТП, зокрема встановлено, що ОСОБА_2 працює у Павлоградському МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області (а.с. 12-18).

13.09.2012р. за вих. №22867/3-2-05 МТСБУ у свою чергу звернулось із заявою до Автогосподарства УМВС України в Дніпропетровській області з вимогою письмово повідомити в термін до 22.09.2012р. МТСБУ про наявність чинного на дату ДТП договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності, укладеного на керований працівником міліції транспортний засіб, а в разі укладення такого договору надати фотокопію поліса, а також надати інформацію про вже здійснені взаєморозрахунки із потерпілим.

Таким чином, за станом на 17.10.2012р. - дату першої виплати потерпілій особі, позивач вже був обізнаний про особу, яка керувала транспортним засобом ВАЗ 2107 та про належність цього транспортного засобу до службового транспорту Автогосподарства УМВС України в Дніпропетровській області.

В подальшому своїми листами від 19.10.2012 р. за вих. № 26613/3-2-05 та 09.11.2012р. за вих. №28988/3-205 позивач двічі звертався до ОСОБА_2 з вимогою про компенсування у добровільному порядку понесених МТСБУ витрат на відшкодування шкоди потерпілій особі від вказаної ДТП.

Зазначені вище обставини свідчить про обізнаність позивача щодо обставин та учасників ДТП та беззаперечну можливість позивача своєчасно довідатись про особу, яка є відповідальною за відшкодування спричиненої цим ДТП шкоди, ще до моменту виплати потерпілій особі вказаних коштів, а відтак можливість в межах загальної позовної давності у три роки звернутися з позовом до належного відповідача.

Посилання позивача на отримання відомостей про особу належного відповідача лише 10.11.2015р. під час розгляду Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області цивільної справи №185/9298/15-ц за позовом МТСБУ до ОСОБА_2 не спростовує наведених вище висновків.

Так, згідно з Висновком про результати службового розслідування за фактом ДТП за участі співробітників Павлоградського МВ ГУМВС України в Дніпропетровській області від 11.06.2011р. (а.с. 72-74), який був наданий ОСОБА_2. разом із своїми запереченнями проти позовної заяви МТСБУ, керування службовим автомобілем Павлоградського МВ ВАЗ 2107, державний номер НОМЕР_6 під час означеного ДТП здійснював помічник слідчого слідчого відділу Павлоградського МВ молодший сержант міліції ОСОБА_2 Таким чином, під час розгляду Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області позивачем були додатково одержані відомості, про які ця особа вже була обізнана.

Особою, відповідальною за заподіяні збитки, може бути як безпосередній заподіювач шкоди, так і особа, відповідальна за останнього.

За ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Частиною 1 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Отже, з урахуванням наведених положень законодавства та встановлених обставин справи суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що відповідальність за шкоду, заподіяну транспортному засобу потерпілої особи, має нести відповідач як юридична особа, з винних дій працівника якої сталася ДТП, внаслідок чого автомобіль потерпілої особи зазнав технічних ушкоджень.

Щодо решти доводів позивача про те, що його звернення із позовом до ОСОБА_2 у справі №185/9298/15-ц, яка розглядалась Павлоградським міськрайонним судом Дніпропетровської області, є подією, яка перериває перебіг позовної давності, то колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що звернення з позовом до відповідача, який не є належним відповідачем, не перериває перебіг позовної давності, оскільки за приписами ч. 2 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач, чого у даному випадку не встановлено.

До того ж, на запит суду апеляційної інстанції до матеріалів справи надані додаткові докази, а саме ухвала Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23.11.2015р. у справі №185/9298/15-ц за, з якої колегією суддів встановлено, що позов МТСБУ до ОСОБА_2 про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування був залишений без розгляду за заявою представника позивача до початку розгляду справи по суті.

Частина 1 ст. 265 Цивільного кодексу України встановлює, що залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності.

За встановлених вище обставин колегія суддів доходить висновку про відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч.ч. 1 і 2 ст. 264 Цивільного кодексу України про переривання позовної давності.

За приписом ч.4 ст. 267 Цивільного кодеексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Частиною 5 ст. 267 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Враховуючи викладене, місцевий господарський суд правильно зазначив, що обставини, на які вказував позивач в обґрунтування поважності причин несвоєчасного звернення з позовом до відповідача, не є об'єктивними та такими, що не залежали від волі позивача, і унеможливлювали своєчасне подання позову до відповідача у цій справі, тобто в межах позовної давності; виключно суб'єктивна поведінка позивача, яка полягала у його бездіяльності щодо повноти встановлення обставин, пов'язаних з спірною дорожньо-транспортною пригодою, призвела до звернення з позовом до господарського суду поза межами позовної давності, і поважних причин її пропуску не вбачається.

Досліджуючи зміст позовних вимог та розрахунки позивача, колегія суддів встановила також, що посилаючись на понесення витрат у сумі 105,35 грн. за проведення експертного дослідження та в сумі 2000,00 грн. за отриману правову допомогу, позивач належних доказів щодо цих своїх витрат та їх пов'язаністю із даним спором до матеріалів справи не надав, що свідчить про їх безпідставність.

Відповідно до роз'яснень, наданих господарським судам у абзаці 6 пункту 12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України" №7 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи

З урахуванням викладеного колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно та всебічно встановлені суттєві обставини справи, а доводи апеляційної скарги позивача не спростовують правильності головного висновку місцевого господарського суду щодо наявності підстав для відмови в позові за спливом позовної давності, а тому відсутні передбачені статтею 104 ГПК України підстави для скасування постановленого у даній справі судового рішення.

Зважаючи на відмову у задоволенні апеляційної скарги, судові витрати, понесені у зв'язку із апеляційним оскарженням, згідно ст. 49 ГПК України, покладаються на заявника у скарзі і відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Моторного (транспортного) страхового бюро України - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.05.2016р. у справі №904/1363/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через Дніпропетровський апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Повний текст постанови складено - 06.10.2016р.

Головуючий суддя І.М. Подобєд

Суддя М.О. Дармін

Суддя О.В. Березкіна