КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа№ 910/31973/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Баранця О.М.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Рибчич А. В.

За участю представників:

від позивача: Ястреб Т.І. - представник за довіреністю № 34 від 11.01.2016

від відповідача: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова»

на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2016

у справі № 910/31973/15 (суддя Борисенко І. І.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна»

до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова»

про відшкодування шкоди в сумі 18 300,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування в сумі 18 300 грн., яке позивачем як страховою організацією за укладеним з ТОВ «ТД «Укрелектрокомплект» договором добровільного страхування наземного транспорту № ТП 40055 від 14.05.2015 було виплачено в зв'язку з пошкодженням автомобіля «Шевроле Лачетті», державний номерний знак НОМЕР_1, внаслідок ДПТ, що сталася з вини ОСОБА_4 - водія автомобіля «Додж», державний номерний знак НОМЕР_2, цивільно-правова відповідальність осіб, які на законних підставах керують яким, застрахована у відповідача згідно з полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів АІ № 5853018.

Рішенням господарського суду міста Києва від 23.02.2016, повний текст якого складений 01.03.2016, у справі № 910/31973/15 позов задоволено повністю.

Рішення суду ґрунтується на тому, що матеріалами справи належним чином підтверджується заборгованість відповідача перед позивачем щодо виплати страхового відшкодування за завдану шкоду.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 по справі № 910/31973/15 та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову в повному обсязі.

В апеляційній скарзі відповідач посилається на те, що оспорюване рішення суду ухвалене з порушенням норм матеріального права та не відповідає дійсним обставинам справи.

В обґрунтування зазначеної позиції відповідач послався на те, що позивач, всупереч нормам Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», не проводив оцінку пошкоджень транспортного засобу, в той час як відповідач не мав можливості провести таку оцінку, оскільки позивач не звертався до відповідача з претензією та не надавав фотографії пошкодженого транспортного засобу, а одразу звернувся з позовом в суд.

Ухвалою від 30.03.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді ОСОБА_10., ОСОБА_11 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Ухвалою від 18.05.2016 у справі № 910/31973/15 призначено судову автотоварознавчу експертизу, на вирішення якої поставлено наступне питання: «Яка вартість матеріального збитку (шкоди), завданого(ї) власнику автомобіля «Шевроле Лачетті», державний номерний знак НОМЕР_1, номер кузова/шасі/рами НОМЕР_3, 2006 року випуску, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (зіткнення автомобілів), яка сталась 21.09.2015 о 14 годині в м. Вишневому, із врахуванням розміру коефіцієнту фізичного зносу, розрахованого відповідно до вимог чинного законодавства (Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України, та Фонду державного майна від 24.11.2003 № 142/5/2092)? З загальної вартості матеріального збитку (шкоди), для цілей застосування коефіцієнту фізичного зносу, слід виключити вартість нових вузлів, деталей, комплектуючих частин, які були використані при ремонті вказаного автомобіля.». Проведення вказаної експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, витрати на її проведення покладено на відповідача - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова».

23.09.2016 до відділу документального забезпечення суду надійшла справа № 910/31973/15 з листом Київського науково-дослідного інституту судових експертиз № 9389/16-54 від 21.09.2016 щодо залишення ухвали суду без виконання, в якому, з огляду на не надходження оплати за проведення судової автотоварознавчої експертизи, суду повідомлено про залишення ухвали від 18.05.2016 без виконання.

Розпорядженням Керівника апарату суду від 23.09.2016 № 09-52/5055/16, у зв'язку з припиненням повноважень суддів ОСОБА_10 та ОСОБА_11, які не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), та відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл справи № 910/31973/15.

Згідно з Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.09.2016 суддів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 замінено на суддів Баранця О. М. та Сітайло Л. Г.

Ухвалою від 26.09.2016 колегією суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Баранець О.М., Сітайло Л.Г. апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» прийнято до свого провадження, апеляційне провадження у справі № 910/1973/15 поновлено.

Відповідач в жодне судове засідання представника не направив, про причини неявки представника у судове засідання суду не повідомив.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників відповідача за наявними матеріалами апеляційного провадження.

Під час розгляду справи представник позивача проти задоволення апеляційної скарги заперечив та просив залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила наступне.

14.05.2015 позивач як Страховик та Товариство з обмеженою відповідальністю «ТД «Укрелектропроект» як Страхувальник уклали договір добровільного страхування наземного транспорту № ТП 40055 (а.с. 11, 11 зворот) (далі Договір), предметом якого є майнові інтереси Страхувальника, що не суперечать законодавству України, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом - автомобілем «Шевроле Лачетті», державний номерний знак НОМЕР_1 (далі Автомобіль).

В п. 8 Договору сторонами погоджено, що Договір набуває чинності та вступає в дію з моменту сплати страхового платежу за перший період страхування в повному розмірі, але не раніше 00:00 годин 17.05.2015 (зазначеної як початок першого періоду страхування) та діє до 24:00 годин 16.05.2016 (дати закінчення періоду страхування), за який сплачено страховий платіж в повному розмірі.

21.09.2015 о 14 годині 50 хвилин в м. Вишневе Київської області по вул. Київська, 6 відбулася дорожньо-транспортна пригода (ДТП) за участю Автомобіля під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля «Додж», державний номерний знак НОМЕР_2 (далі Автомобіль 1), під керуванням ОСОБА_4.

В результаті ДТП пошкоджено застрахований позивачем Автомобіль.

Згідно зі складеним позивачем Страховим актом №: 43/37121/2.1.5.1 від 26.10.2015 (а.с. 24), з урахуванням того, що франшиза за Договором страхування (безумовна) щодо збитків, завданих ДТП, становить 0,5% від страхової суми (140 000 грн.) тобто 700 грн., до виплати в якості страхового відшкодування призначено 18 300,00 грн.

Як слідує зі змісту вказаного страхового акту, вартість матеріального збитку, що підлягає виплаті за умовами Договору, визначена позивачем виходячи з даних, встановлених в рахунку-фактурі Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 № СФ-0000067 від 08.10.2015 на суму 19 000 грн. (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля) (а.с. 36).

Згідно з ч. 1 ст. 25 Закону України «Про страхування» (тут і далі в редакції чинній на дату спірної ДТП) здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком.

У поданому позивачу Повідомленні про настання страхового випадку № 3816 від 23.09.2015 (а.с. 12) та заяві на виплату страхового відшкодування № 7697 від 20.10.2015 (а.с. 23) Страхувальник просить відновити автомобіль та виплатити страхове відшкодування на рахунок СТО ФОП ОСОБА_7 згідно з рахунком № СФ-0000067 від 08.10.2015 (особи, яка здійснила ремонт Автомобіля).

Згідно з наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення № 12215 від 26.10.2015 (а.с. 25), страхове відшкодування в сумі 18 300 грн. перераховано позивачем на рахунок ФОП ОСОБА_7

З відмітки банку на вказаному платіжному дорученні слідує, що воно банком проведено, а отже, страхове відшкодування позивачем виплачене в повному обсязі.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ст. 27 ЗУ «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відповідно до ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Винуватцем дорожньо-транспортної пригоди, внаслідок якої пошкоджено Автомобіль, визнано ОСОБА_4, що підтверджується постановою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.09.2015 у справі № 369/10470/15-п , провадження № 3/369/2729/15 (а.с. 18) та довідкою про дорожньо-транспортну пригоду № 72892828, виданою ВДАІ Києво-Святошинського ГУМВС України в Київській обл. (а.с. 17)

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

З наявної в матеріалах справи витягу з електронної бази Моторного (транспортного) страхового бюро України (а.с. 42) слідує, що в період з 21.05.2015 по 20.05.2016 (дата спірної ДТП (21.09.2015) цивільно-правова відповідальність щодо Автомобіля 1 була застрахована відповідачем згідно з полісом АІ 5853018 (далі Поліс) (страхувальник ОСОБА_9).

Зазначений факт відповідачем не заперечується.

Пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України передбачено, що завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення цивільних прав і обов'язків.

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, зокрема, порядок виплати такого відшкодування та дії сторін при настанні страхового випадку, регулюються Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон).

За правилами ст. 22 Закону (тут і далі в редакції, чинній на момент виплати позивачем страхового відшкодування), обов'язок відшкодувати шкоду при настанні страхового випадку покладено на страховика, яким застраховано цивільно-правову відповідальність особи, винної у настанні такого випадку.

Згідно ч. 4 ст. 36 Закону виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому (іншій особі, яка має право на отримання відшкодування) або погодженим з ним особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування (крім регламентної виплати, передбаченої підпунктом "а" пункту 41.1 статті 41 цього Закону), лікування потерпілих та інші послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Відповідно, вказані особи мають право на звернення до страховика з відповідними вимогами.

Стаття 1 Закону встановлює, що володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Враховуючи, що матеріли справи не містять жодних доказів того, що ОСОБА_4 неправомірно володів Автомобілем 1 під час скоєння спірної ДТП, його володіння забезпеченим транспортним засобом (Автомобіль 1) під час спірної ДТП вважається правомірним.

Отже, в даному випадку саме відповідач як страховик цивільно-правової відповідальності осіб, які правомірно володіють Автомобілем 1, тобто і ОСОБА_4 (особи, яка визнана винною у спірній ДТП), має відшкодовувати збитки, що були завдані внаслідок спірної ДТП, а позивач як особа, яка виплатила страхове відшкодування особі, якій завдано збитків внаслідок спірної ДТП, набув право вимоги, яке ця особа, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Заперечуючи проти позову, відповідач в апеляційній скарзі посилається на те, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження розміру збитків, завданих спірному автомобілю, оскільки, в порушення ст. 7 Закону України «Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні», позивачем не було проведено оцінку майна, яка є обов'язковою для визначення збитків або розміру відшкодування.

Щодо вказаних посилань, слід зазначити таке.

Як слідує з матеріалів справи, укладений позивачем із своїм Страхувальником (ТОВ «ТД «Укрелектрокомплект») Договір за своєю правовою природою є договором добровільного страхування наземного транспорту, в той час як Поліс, виходячи з якого відповідач має виплатити шкоду, завдану особами, які на законних підставах керують Автомобілем, - договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Відповідно, відносини у сфері добровільного страхування наземного транспорту, тобто правовідносини сторін за Договором, регулюються Законом України «Про страхування», а правовідносини сторін за Полісом - Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Пунктом 2.1 ст. 2 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону.

Водночас частиною 2 статті 999 ЦК України встановлено, що до відносин, що випливають із обов'язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

Отже, у спорах, пов'язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальними, а сам вказаний Закон - пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

За правилами абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону, сума спірного страхового відшкодування має бути зменшена на суму франшизи.

Таким чином, відповідач як Страховик за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» має обов'язок в межах своєї відповідальності відшкодувати завдану його Страхувальником шкоду, обраховану відповідно до приписів Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), за мінусом франшизи.

При цьому, з огляду на п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», згідно з яким, якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), були використані нові вузли, деталі, комплектуючі частини іншої модифікації, що випускаються взамін знятих з виробництва однорідних виробів, зношеність нових вузлів, деталей, комплектуючих частин при визначенні розміру шкоди не враховується.

Зі змісту витягу Полісу слідує, що ліміт відповідальності відповідача як страховика за шкоду, завдану майну, становить 50 000 грн., а франшиза - 0 грн.

Отже, враховуючи вказані вище обставини, позивач має право на стягнення з відповідача в порядку регресу виплаченого страхового відшкодування в сумі 18 300 грн. (18 300-0).

Як досліджено судом, позивачем на підтвердження розміру виплаченого страхового відшкодування до матеріалів справи залучені, зокрема, страховий акт № 43/37121/2.1.5.1 від 26.10.2015 та рахунок-фактура № СФ-0000067 від 08.10.2015, складеного ФОП ОСОБА_7, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту склала 19 000 грн., згідно з якими позивач визначив розмір страхового відшкодування для виплати потерпілій особі, що відповідає приписам ст. 25 Закону України «Про страхування».

Водночас статтею 34 Закону встановлено, що

- страховик зобов'язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування (п. 34.1);

- протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків (п. 34.2);

- якщо представник страховика (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) не з'явився у визначений строк, потерпілий має право самостійно обрати аварійного комісара або експерта для визначення розміру шкоди. У такому разі страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) зобов'язаний відшкодувати потерпілому витрати на проведення експертизи (дослідження) (п. 34.3);

- для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків страховиком та МТСБУ залучаються їх працівники. Страховиком, МТСБУ та потерпілими також можуть залучатися аварійні комісари, експерти або юридичні особи, у штаті яких є аварійні комісари чи експерти (п. 34.4).

Отже, в силу приписів Закону, саме відповідач як страховик має вчиняти дії, пов'язані із визначенням розміру збитків.

Позивач у спірних правовідносинах з відповідачем виступає як потерпіла особа, і зі змісту Закону не слідує, що він для визначення розміру страхового відшкодування повинен був здійснювати обов'язки, покладені Законом на відповідача як страховика.

Будь-яких дій, спрямованих на перевірку правильності визначення розміру виплаченого позивачем страхового відшкодування, які відповідач як страховик у відносинах з позивачем зобов'язаний здійснити в порядку ст. 34 Закону, відповідач не здійснив. Будь-яких процесуальних дій на встановлення вказаних обставин, на що він мав право, враховуючи обставини справи, відповідач під час розгляду справи судом першої інстанції також не вчинив.

Необхідність здійснення відповідачем у спірному випадку вказаних дій підтверджується висновками, викладеними в постановах Вищого господарського суду України в постановах № 5011-37/12077-2012 від 13.03.2013, №5011-35/11156-2012 від 30.01.2013, № 5011-53/8349-2012 від 29.01.2013, 5011-37/5786-2012 від 04.12.2012, №5011-67/7989-2012 від 14.11.2012.

З огляду на ненадання відповідачем належних та допустимих доказів на підтвердження розміру страхового відшкодування з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством (вартість відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством), ухвалою апеляційного суду від 18.05.2016 призначено судову автотоварознавчу експертизу, проведення вказаної експертизи доручено Київському науково-дослідному інституту судових експертиз, а витрати на її проведення покладено на відповідача.

Вказана експертиза проведене не була в зв'язку з невиконання відповідачем обов'язку по оплаті експертизи.

Виходячи зі змісту ст. 33 ГПК України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, саме на відповідача як на особу, яка посилається на те, що розмір збитку, завданого власнику Автомобіля у спірній ДТП, з урахуванням зносу є меншим за суму, яка заявлена позивачем до стягнення, покладений обов'язок довести це належними та допустимим доказами.

Проте відповідач доказів на підтвердження таких обставин не надав та не оплатив призначену судом для встановлення такої суми судову автотоварознавчу експертизу.

Щодо долученого позивачем до матеріалів справи на стадії апеляційного провадження звіту № 2588 про незалежну оцінку з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу від 25.09.2016 (а.с. 156-174) слід зазначити таке.

Частиною 1 ст. 101 ГПК України встановлено, що в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Частинами 3, 4 п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 встановлено, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття. До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку статті 38 ГПК. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Позивач незважаючи на долучення до матеріалів справи вказаного додаткового доказу, з відповідним клопотання про прийняття його як доказу при вирішення спору сторін по суті до суду апеляційної інстанції не звертався.

Враховуючи, що вказаний доказ, а саме Звіт № 2588 про незалежну оцінку з визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу, від 25.09.2016 не існував станом на дату вирішення судом першої інстанції спору сторін по суті та з огляду на відсутність відповідного клопотання позивача про прийняття його як доказу при вирішення спору сторін по суті, колегія суддів не вбачає підстав для прийняття його в якості додаткового доказу.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що позивач має право на стягнення з відповідача в порядку регресу страхового відшкодування саме в сумі 18 300 грн.

Щодо посилань відповідача в апеляційній скарзі на те, що позивач не звертався до скаржника з претензією, а одразу звернувся з позовом до суду, що позбавило можливості відповідача провести оцінку пошкодженого транспортного засобу особисто, слід зазначити таке.

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 кожна особа має право вільно обирати незаборонений законом спосіб захисту прав і свобод, у тому числі й судовий. Можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту. Держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Після виплати страхового відшкодування позивач отримав право вимоги потерпілої особи, але не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування. Відповідно до зазначених вище правових норм позивач може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України №23/279 від 28.08.2012, в той час як частиною 3 ст. 82 ГПК України встановлено, що обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 111-16 цього Кодексу.

При цьому, колегія суддів звертає увагу відповідача на те, що він, у випадку неповідомлення його страхувальником про спірну ДТП, не позбавлений права звернутися до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, з регресним позовом в порядку ст. 38 Закону.

Викладені в апеляційній скарзі посилання відповідача на відсутність фотографій пошкодженого транспортного засобу, спростовуються наявними у матеріалах справи фотографіями, які були долучені позивачем до позовної заяви № 7751 від 19.11.2015 (разом з актом огляду транспортного засобу від 25.09.2015).

Відповідно до вимог статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч.1). Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу (ч.2).

Позивачем належним чином доведено обставини, на які він посилається як на підставу для задоволення своїх вимог, відповідач вказаних обставин належними та допустимим доказами не спростував.

За таких обставин, суд першої інстанції правомірно і обґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення з відповідача страхового відшкодування в сумі 18 300 грн.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 у справі № 910/31973/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Нова».

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Нова» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 у справі № 910/31973/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.02.2016 у справі № 910/31973/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/31973/15.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді О.М. Баранець

Л.Г. Сітайло