РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.10.2016Справа №910/12066/14

За позовом Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом"

до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю "Торгівельний дім "Науково-технічний центр "АВС"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

за участю прокуратури м. Києва

про стягнення грошових коштів

Суддя Дупляк О. М.

Представники сторін:

від позивача: Слівінський М. О. за довіреністю;
від відповідача: від третьої особи - 1: від третьої особи - 2: від прокуратури: Качкурова С. В. за довіреністю; Білоруцький В. М. за довіреністю; Фурман Р. В. за довіреністю; Греськів І .І .

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" про стягнення боргу в сумі 78 000 000,00 грн, 3 % річних у розмірі 1 166 794,52 грн, інфляційних втрат у розмірі 6 008 949,26 грн, 1,22 грн штрафу, процентів за користування чужими коштами у розмірі 4 573 150,08 грн та 7 641 589,04 грн збитків.

Справа розглядалася судами неодноразово.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 позов задоволено частково та стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" штраф в розмірі 1 грн. 22 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 у даній справі апеляційні скарги Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/12066/14 залишено без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі №910/12066/14 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.06.2016 касаційну скаргу Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.03.2016 та рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі № 910/12066/14 скасовано, а дану справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва в іншому складі суду. У винесеній постанові Вищий господарський суд України вказав, що судами, враховуючи приписи Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" чи інших нормативно-правових актів, не досліджено обставини щодо неможливості чи заборони виносити рішення суду про стягнення заборгованості з банку, що виникла до прийняття рішення про ліквідацію; з урахуванням приписів ст. ст. 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України не надано належної правової оцінки зобов'язанням банку та можливості нарахування процентів відповідно до ст. 536 Цивільного кодексу України за користування грошовими коштами після закінчення дії договору; не досліджено обставин щодо наявності вини відповідача у порушенні зобов'язання, що є підставою для застосування господарської відповідальності у видах, передбачених законом або договором.

Протоколом автоматизовано розподілу справ для розгляду справи № 910/12066/14 призначено суддю Дупляк О.М.

Через відділ діловодства суду 02.07.2016 від відповідача надійшло клопотання про залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача (вих. № б/н від 02.07.2016) мотивоване тим, що рішення, прийняте за результатами розгляду даної справи, може вплинути на права та обов'язки Фонду гарантування вкладів фізичних осіб як спеціального органу щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і задоволення вимог їх кредиторів та з метою виконання вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", зокрема, для забезпечення зобов'язань банку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2016 прийнято справу № 910/12066/14 до свого провадження, розгляд справи призначено на 01.08.2016. Разом з тим, даною ухвалою залучено Фонд гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

В судовому засіданні 01.08.2016 судом оголошувалася перерва на 15.08.2016.

Ухвалами від 15.08.2016 продовжено строк розгляду справи на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 19.09.2016.

Ухвалою суду від 19.09.2016 розгляд справи відкладено на 20.09.2016.

Ухвалою суду від 20.09.2016 розгляд справи було відкладено на 27.09.2016.

В судовому засіданні 27.09.2016 судом оголошено перерву до 03.10.2016.

Через відділ канцелярії господарського суду 29.09.2016 від позивача надійшли письмові пояснення за вих. № 14058/10 від 28.09.2016.

В судове засідання 03.10.2016 представники сторін та третіх осіб з'явилися та надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивач заявлені позовні вимоги підтримав, представники відповідача та третьої особи - 2 проти задоволення позовних вимог заперечили.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань щодо повернення невикористаної суми акредитиву платнику після спливу строку дії акредитиву.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує з тих підстав, що: на момент розгляду справи щодо відповідача розпочато процедуру ліквідації, що унеможливлює задоволення вимог позивача; позивачем обрано невірний спосіб захисту порушеного права; кредиторські вимоги позивача в розмірі 78 000 000, 00 грн включені до реєстру кредиторських вимог відповідача.

У судовому засіданні 03.10.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилається позивач та відповідач, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 18.02.2013 між позивачем, як покупцем, та третьою особою - 1, як постачальником, було укладено договір на постачання продукції № ПУ - 31927-ДЗ, за яким постачальник зобов'язався поставити покупцю продукцію обумовлену договором, а покупець оплатити поставлену продукцію. При цьому, сторонам був визначений наступний порядок здійснення оплати: шляхом виставлення 100 % безвідкличного покритого документарного подільного акредитиву зі строком дії 14 місяців, який відкривається покупцем на користь постачальника протягом 60 календарних днів з моменту підписання договору на суму 78 000 000, 00 грн.

На виконання умов договору постачання продукції № ПУ - 31927-ДЗ від 18.02.2013 між позивачем, як клієнтом, та відповідачем, як банком, 26.03.2013 був укладений Договір про відкриття покритого акредитиву № А-Ю/13/2602 4579 (далі за тексом - договір), за умовами якого банк відкриває покритий акредитив на суму 78 000 000, 00 грн, на строк 14 місяців з моменту укладення договору та на умовах, викладених в заяві про відкриття документарного акредитива, що є додатком № 1 до договору.

Заява про відкриття акредитива банком одержана 26.03.2013 та проведена ним 27.03.2013, що підтверджується відповідними відмітками банку на заяві.

Відповідно до пункту 2.2. договору, клієнт зобов'язаний не пізніше 3 (трьох) банківських днів з моменту прийняття банком заяви про відкриття документарного акредитива надати останньому грошові кошти, необхідні для проведення платежу за акредитивом, у валюті акредитива і в розмірі не менш як сума акредитива. Якщо не передбачено будь - якими іншими угодами між клієнтом та банком, відсотки на грошові кошти, розміщені за договором, не нараховуються та не виплачуються.

З дотриманням вимог пункту 2.2. договору, 26.03.2013 позивач перерахував банку 78 000 000, 00 грн, що підтверджується виписками з банківського рахунку позивача у ПАТ "Альфа-Банк" та ПАТ "Авант-банк" та платіжними дорученнями № УПТК/3060 та № УПТК/3059 від 26.03.2013. Також позивачем сплачено комісію банку за відкриття акредитива згідно платіжного доручення № АЕС/6336 від 04.06.2013.

Відповідно до пункту 3.5. договору банк зобов'язаний після закінчення строку дії акредитива повернути клієнту залишок грошових коштів, наданих ним згідно із п. 2.2 договору.

Пунктом 5.4. договору сторони визначили, що у випадку коли в день закінчення терміну розміщення грошових коштів банк не буде мати достатніх доказів припинення його обов'язків, котрі випливають з умов акредитива або угоди з виконуючим банком, банк буде мати право затримати повернення грошових коштів клієнту до моменту отримання достатніх доказів про припинення його обов'язків.

Згідно п. 6.2. договору при порушенні банком зобов'язань за договором, банк сплачує клієнту за кожен випадок порушення штраф в розмірі 0, 1 % мінімальної заробітної плати, що діяла в період, за який сплачується штраф.

Всі повідомлення за договором будуть вважатися зробленими належним чином, у випадку якщо вони здійснені у письмовій формі та надіслані рекомендованим листом, кур'єром, або вручені особисто за зазначеними адресами сторін згідно з договором.

Строк дії акредитива, встановлений в п. 1.1. договору, закінчився 26.05.2014, у зв'язку з чим позивач звернувся до відповідача з листами від 13.05.2014, від 21.05.2014 та від 26.05.2014 з вимогою повернути грошові кошти.

Крім цього, 27.05.2014 ДП "НАЕК "Енергоатом" звернулося до відповідача із претензією, в якій клієнт (позивач), посилаючись на положення пункту 3.5. договору та пункту 8.29. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, вимагав негайно перерахувати ДП "НАЕК "Енергоатом" 78 000 000,00 грн.

У відповідь відповідач листом за вих. № 750 від 05.06.2014 підтвердив наявність своїх зобов'язань з повернення 78 000 000,00 грн, проте, у подальшому, грошові кошти не перерахував.

У зв'язку з невиконанням банком своїх зобов'язань щодо повернення акредитиву у строки встановлені договором, позивач в червні 2014 року звернувся до суду з вимогою (з урахуванням прийнятих в подальшому заяв про збільшення позовних вимог) про стягнення з відповідача 78 000 000, 00 грн основного боргу, 2 942 630, 14 грн 3% річних за період прострочення з 27.05.2014 по 28.08.2015, 44 825 463, 85 грн інфляційних втрат за період прострочення з 27.05.2014 по 28.08.2015, 1,22 грн штрафу, 19 245 698, 62 грн процентів за користування чужими коштами за період з 27.05.2014 по 28.08.2015, 7 641 589, 04 грн збитків.

Під час розгляду справи, 25.02.2016 Правлінням Національного банку України прийнято постанову № 109 про відкликання ліцензії та ліквідацію ПАТ "Авант-Банк" та 26.02.2016 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 262 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Авант-Банк" та делегування повноважень ліквідатора банку". Відповідно до вказаного рішення розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Авант-Банк" з 26.02.2016 по 25.02.2018 включно.

Із матеріалів справи вбачається, зокрема, з довідки відповідача за вих. № 3972 від 15.07.2016, позивач був визнаний кредитором відповідача на суму 78 000 000, 00 грн, і відповідні кредиторські вимоги позивача включені до 7 черги кредиторських вимог.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що провадження у справі в частині стягнення 78 000 000, 00 грн підлягає припиненню на підставі пункту 1 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, інші позовні вимоги в частині стягнення 3 % річних, інфляційних втрат, штрафу, процентів за користування грошима та збитків підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1088 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України) внормовано, що при здійсненні безготівкових розрахунків допускаються розрахунки із застосуванням платіжних доручень, акредитивів, розрахункових чеків (чеків), розрахунки за інкасо, а також інші розрахунки, передбачені законом, банківськими правилами та звичаями ділового обороту. Сторони у договорі мають право обрати будь-який вид безготівкових розрахунків на свій розсуд.

Згідно положень ст. 1093 ЦК України у разі розрахунків за акредитивом банк (банк-емітент) за дорученням клієнта (платника) - заявника акредитива і відповідно до його вказівок або від свого імені зобов'язується провести платіж на умовах, визначених акредитивом, або доручає іншому (виконуючому) банку здійснити цей платіж на користь одержувача грошових коштів або визначеної ним особи - бенефіціара. У разі відкриття покритого акредитива при його відкритті бронюються грошові кошти платника на окремому рахунку в банку-емітенті або виконуючому банку.

Безвідкличний акредитив може бути анульований або його умови можуть бути змінені лише за згодою на це одержувача грошових коштів. На прохання банку-емітента виконуючий банк може підтвердити безвідкличний акредитив шляхом прийняття додатково до зобов'язання банку-емітента зобов'язання провести платіж відповідно до умов акредитива (ст. 1095 ЦК України).

За приписами ст. 1098 ЦК України акредитив закривається у разі: 1) спливу строку дії акредитива; 2) відмови одержувача грошових коштів від використання акредитива до спливу строку його дії, якщо це передбачено умовами акредитива; 3) повного або часткового відкликання акредитива платником, якщо таке відкликання передбачене умовами акредитива. Про закриття акредитива виконуючий банк повідомляє банк-емітент. Виконуючий банк одночасно із закриттям акредитива негайно повертає банку-емітентові невикористану суму покритого акредитива. Банк-емітент повинен зарахувати повернені суми на рахунок платника.

В п. 8.2. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року N 22 визначено, що акредитив - це окремий договір від договору купівлі-продажу або іншого контракту навіть, якщо в акредитиві є посилання на них. Відповідно до п. 8.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, у всіх акредитивах обов'язково має передбачатися дата закінчення строку і місце подання документів для платежу. Дата, яку зазначено в заяві, є останнім днем для подання бенефіціаром до оплати реєстру документів за акредитивом та документів, передбачених умовами акредитива. Банки мають здійснювати контроль за строком дії акредитива, який зазначений у заяві. У день закінчення строку дії акредитива, кошти за яким заброньовані у виконуючому банку, останній в кінці операційного дня списує кошти з аналітичного рахунку "Розрахунки за акредитивами" та перераховує в банк-емітент на рахунок, з якого вони надійшли. Банк-емітент зараховує одержані кошти на рахунок заявника акредитива та списує потрібну суму з відповідного позабалансового рахунку, що призначений для обліку акредитивів.

Відтак, чинним законодавством встановлений обов'язок банку після спливу строку дії акредитива перерахувати на поточний рахунок платника суму покритого акредитива. При цьому, законодавець не встановлює інших умов для перерахування банком платнику покритого акредитиву, у випадку спливу строку акредитиву, ніж факт спливу строку акредитива.

Обов'язок банку повернути клієнту залишок грошових коштів після закінчення строку дії акредитиву визначений сторонами також і в п. 3.5. договору.

Отже, відповідач 26.05.2014 був зобов'язаний повернути позивачу (зарахувати одержані кошти на рахунок заявника акредитива) грошові кошти, проте не виконав такого обов'язку, і доказів зворотнього матеріали справи не містять.

При цьому, судом відхиляються доводи відповідача щодо відсутності обов"язку у останнього щодо повернення грошових коштів позивачу 26.05.2014, з огляду на таке.

Як вже зазначалося, п. 5.4. договору відповідач наділений правом затримати повернення грошових коштів клієнту до моменту отримання достатніх доказів про припинення його обов'язків. Однак, відповідачем не доведено суду, що банк скористався наділеним правом. Матеріали справи не містять доказів, із яких би вбачалося, повідомлення відповідачем позивача (в тому числі на неодноразові вимоги позивача щодо повернення грошових коштів акредитиву), що банк вимагає надати йому докази припинення його зобов'язань по акредитиву та зупиняє до того часу повернення грошових коштів клієнту. Враховуючи вказане, доводи відповідача щодо передчасності повернення грошових коштів за відсутності достатніх доказів припинення його зобов'язань є безпідставними, і не приймаються судом.

Надані відповідачем листи (додані до додаткових узагальнених письмових пояснень відповідача по суті спору у справі від 26.09.2016 вих. б/н) не приймаються судом, так як із них не вбачається повідомлення позивача відповідачем саме про зупинення повернення грошових коштів акредитиву до отримання ним доказів припинення зобов'язань відповідача за договором, після спливу строку кредитиву.

Готовність бенефіціара надати банку повний пакет документів для розкриття акредитиву, винесення ухвали Господарського суду міста Києва у справі № 910/18908/13 від 09.10.2013, винесення 21.10.2015 постанови Генеральної прокуратури України про визнання речовим доказом грошових коштів в сумі 78 000 000, 00 грн жодним чином не свідчать про те, що відповідач після спливу строку акредитиву (закриття акредитиву) скористався правом наданим йому п. 5.4. договору затримати повернення грошових коштів клієнту до моменту отримання достатніх доказів про припинення його обов'язків.

Крім того, як вже зазначалося судом вище, акредитив є окремим договором від договору купівлі-продажу або іншого контракту навіть, якщо в акредитиві є посилання на них ( п. 8.2. Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті). Уніфікованими звичаями та правилами по документарному акредитиву Міжнародної торгової палати в статті 4, також визначено, що акредитив за своєю природою є угодою, уособленою від контракту купівлі - продажу або іншого контракту, на якому він можу бути підставний. При цьому, банки ні в якій мірі не зв'язані та не зобов'язані таким контрактом, навіть якщо в акредитиві наявне якесь посилання на нього.

Посилання відповідача на вжиття заходів до забезпечення позову у справі, вжитих ухвалою Господарського суду міста Києва від 09.10.2013 у справі № 910/18903/13, не спростовують вищезазначених висновків суду, позаяк жодним чином винесена ухвала суду не стосувалася відповідача, жодних заборон на вчинення відповідачем будь-яких дій щодо договору здійснено не було. Відповідно у відповідача, на той момент, були відсутні підстави для затримання перерахування грошових коштів позивача по акредитиву після спливу строку такого акредитиву.

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Аналогічна норма міститься і в ст. 193 ГК України, яка регламентує, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, з боку відповідача було допущено порушення умов договору, відповідно клієнт набув право вимагати повернення акредитиву в сумі 78 000 000, 00 грн.

Як встановлено судом, після порушення провадження у справі, у відповідача розпочато процедуру ліквідації, в якій відповідачем було визнано позивача кредитором сьомої черги, з кредиторською вимогою на 78 000 000, 00 грн.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України (далі за текстом - ГПК України) господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору. Згідно п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Враховуючи, що відповідач на момент винесення рішення у справі перебуває в процедурі ліквідації, а Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено задоволення вимог кредиторів тільки в межах процедури ліквідації, приймаючи до уваги, що кредиторські вимоги позивача в розмірі основної суми боргу (78 000 000, 00 грн) після порушення провадження у справі були включені до реєстру вимог кредиторів, в цій частині між сторонами відсутній предмет спору. Відповідно провадження у справі щодо позовних вимог про стягнення основного боргу з відповідача в розмірі 78 000 000, 00 грн підлягає припиненню у зв'язку з відсутністю предмета спору на підставі п. 1-1 ч. 1 статті 80 Гсподарського процесуального кодексу України.

Виходячи з положень статті 610, частини 1 статті 612, статті 611 ЦК України, частини 2 статті 193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), відповідач є порушником зобов'язання, що є підставою для застосування до нього правових наслідків, встановлених договором або законом.

Відповідно до ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідачем не доведено відсутності його вини у порушенні зобов'язання щодо повернення позивачу суми акредитиву після спливу строку акредитиву, що встановлювалося судом вище, відповідно в даному випадку наявні підстави для застосування господарської відповідальності.

Штрафними санкціями у ГК України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Судом встановлено, що п. 6.2. договору сторонами за кожен випадок порушення банком зобов'язань за договором передбачено штраф в розмірі 0, 1 % мінімальної заробітної плати, що діяла в період за який сплачується штраф.

Судом перевірено розрахунок позивача в частині стягнення штрафу за порушення банком зобов'язань щодо повернення акредитиву платнику після спливу його строку, та оскільки за приписами ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2014 рік» мінімальний розмір заробітної плати у 2014 році складав 1 218, 00 грн, визнано такий розрахунок арифметично вірним. Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 1, 22 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Отже передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням, процентів річних та процентів за користування чужими грошовими коштами є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

За змістом ст. 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Здійснений позивачем розрахунок 3 % річних визнається судом арифметично вірним, відповідно за період прострочення з 27.05.2014 по 28.08.2015 з відповідача підлягає стягненню 3 % річних в розмірі 2 942 630, 14 грн.

Щодо здійсненого позивачем розрахунку інфляційних втрат, то такий визнається судом арифметично невірним. Судом здійснено перерахунок інфляційних втрат за період прострочення з 27.05.2014 по 28.08.2015, відповідно до якого з відповідача підлягають стягненню за вказаний період інфляційні втрати в розмірі 43 842 860, 14 грн.

Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3 % річних у розмірі 2 942 630, 14 грн та інфляційних втрат у 43 842 860, 14 грн є такими, що підлягають задоволенню.

Заперечення відповідача про застосування судом до спірних правовідносин Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» щодо неможливості задоволення вимог кредиторів поза межами процедури ліквідації визнаються судом необгрнутованими. Так, як встановлювалося судом вище, заборгованість у відповідача перед позивачем по поверненню акредитиву виникла ще в 2014 році, з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за акредитивом, з урахуванням 3 % річних та інфляційних нарахувань, та про стягнення штрафу за порушення зобов'язань позивач звернувся до господарського суду ще в червні 2014 року. Період прострочення за який позивач просить стягнути з відповідача 3 % річних та інфляційні нарахування становить з 27.05.2014 по 28.08.2015. При цьому, тимчасова адміністрація була введена у відповідача тільки з 29.01.2016.

Як зазначає Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у винесеній ним ухвалі від 23.03.2016 у справі № 6-34921ск15 системний аналіз норм Закону "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» свідчить про те, що нездійснення задоволення вимог кредиторів, крім зазначених у п. 1 ч. 6 ст. 36 такого закону, стосується заборони проведення виплат Фондом, уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на вимогу кредитора, тобто у випадку, коли така подається останнім безпосередньо до уповноваженої особи Фонду. Умови і порядок виконання рішення судів у примусовому порядку в разі невиконання їх добровільно визначено Законом України "Про виконавче провадження", в рамках якого заборона на задоволення вимог кредиторів або примусове стягнення коштів, звернення стягнення на майно банку забезпечується шляхом обов'язкового зупинення виконавчого провадження при запровадженні тимчасової адміністрації, а при прийнятті рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідації банку, - його закінчення із надсиланням виконавчого документа до уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Саме таким чином і у такий спосіб реалізується положення Закону про нездійснення примусового стягнення коштів, а не шляхом відмови у позові кредитора до банку і у разі встановлення порушення, невизнання чи оспорення його прав та позбавлення останнього права на судовий захист. При цьому, саме по собі винесення судового рішення про задоволення позовних вимог не приводить до фактичного задоволення вимог кредитора, а відтак не суперечить мораторію та зазначеному вище закону. Крім того, із положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не вбачається заборони винесення судового рішення про стягнення заборгованості з банку, яка виникла до прийняття рішення про введення тимчасової адміністрації/ліквідації банку.

Наведена позиція суду, зокрема, підтверджується позицією Вищого господарського суду України викладеною в постанові від 17.11.2014 у справі № 910/2951/14.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача проценти за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 245 698, 62 грн, посилаючись на статтю 536 ЦК України.

Відповідно до ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

За змістом вказаної статті, у разі якщо об'єктом безпідставного збагачення є грошові кошти, за весь період їх безпідставного користування набувач таких коштів повинен сплатити проценти.

Відповідно до п. 6.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України).

Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами договором укладеним між сторонами не встановлений. При цьому, в п. 2.2. договору сторонами було встановлено, що якщо не передбачено будь - якими іншими угодами між клієнтом та банком, відсотки на грошові кошти, розміщені за договором, не нараховуються та не виплачуються.

Вищим господарським судом України у постанові від 28.07.2015 у цій справі зауважено, що відповідно до частини 1 ст. 8 Цивільного кодексу України, якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону). Таким чином, аналогію закону можна застосовувати виключно у разі подібності спірних неврегульованих правовідносин. Договори акредитиву і договори позики є різними за своєю правовою природою та регулюють різні види цивільних правовідносин, а тому застосування до договору акредитиву положень про договір позики (зокрема, ст. 1048 ЦК України) є безпідставним.

Враховуючи, що між сторонами у договорі не було обумовлено нарахування, сплату та розмір процентів за користування чужими грошовими коштами згідно ст. 536 ЦК України, а також те, що правовідносини сторін не є правовідносинами позики в розумінні ч. 1 ст. 1048 ЦК України, правові підстави для застосування вказаного у наведеній статті 1048 ЦК України розміру відсотків відсутні, а відтак позов в цій частині задоволенню не підлягає.

Такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові від 23.01.2012 у справі № 5020-7/081; постанові від 14.04.2015 у справі № 910/18381/14; постанові від 02.08.2016 у справі № 910/1076/16.

Отже, позовні вимоги щодо стягнення з відповідача процентів за користування чужими грошовими коштами в сумі 19 245 698, 62 грн задоволенню не підлягають.

Позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь збитки в розмірі 7 641 589,04 грн.

Обґрунтовуючи заподіяння відповідачем позивачу збитків та їх розмір, позивач посилається на ту обставину, що у зв'язку з невиконанням відповідачем свого зобов'язання за договором по перерахуванню суми покритого акредитиву на поточний рахунок позивача після закінчення строку дії акредитиву, останній був позбавлений можливості спрямувати вказані кошти на погашення своєї заборгованості перед банками за кредитними договорами, що призвело до додаткового нарахування відсотків за користування кредитними коштами в загальному розмірі 7 641 589, 04 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Обов'язок відшкодування збитків може бути покладено на особу лише при наявності передбачених законом умов, сукупність яких створює склад правопорушення, яке є підставою для цивільної відповідальності відповідно до ст. 623 ЦК України.

З огляду на положення статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Як вбачається із матеріалів справи, кредитні договори, на які посилається позивач, було укладено ним після укладення договору та перерахування суми покритого акредитиву в розмірі 78 000 000,00 грн на відповідний рахунок у відповідача. В свою чергу, покритий акредитив було відкрито з метою виконання позивачем свого грошового зобов'язання за Договором на постачання продукції № ПУ-31927-ДЗ від 18.02.2013, укладеного між позивачем та третьою особою (постачальником) на строк 14 місяців, тобто до 26.05.2014.

Таким чином, при укладенні кредитних договорів позивач виходив з тієї обставини, що кошти покритого акредитиву будуть перераховані відповідачем третій особі на виконання договору та Договору на постачання продукції № ПУ-31927-ДЗ від 18.02.2013, оскільки при укладенні кредитних договорів не сплив строк дії акредитива, і вказані кошти позивач не зможе спрямувати на дострокове виконання своїх зобов'язань за кредитними договорами. Крім того, позивачем не доведено суду належними доказами відсутність грошових коштів у позивача для повернення (в тому числі дострокового) кредитів, одержаних на підставі вказаних кредитних договорів, і можливість такого повернення лише коштами покритого акредитиву.

Отже, позивач не довів суду належними доказами два обов'язкових елементи складу цивільного правопорушення, а саме наявність збитків та причинний зв'язок між протиправною поведінкою відповідача та збитками, що унеможливлює стягнення з відповідача суми збитків, а тому позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача збитків в розмірі 7 641 589, 04 грн задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно зі ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин та враховуючи викладене вище, провадження у справі щодо позовних вимог про стягнення з відповідача основного боргу в розмірі 78 000 000, 00 грн підлягає припиненню, позовні вимоги в іншій частині підлягають частковому задоволенню, судом задовольняються вимоги щодо стягнення: штрафу в розмірі 1, 22 грн, 3 % річних в розмірі 2 942 630, 14 грн та інфляційні втрати у розмірі 43 842 860, 14 грн. Інші позовні вимоги не визнаються судом обґрунтованими та доведеними, і відповідно не підлягають задоволенню.

Згідно з ст. 49 ГПК України позивачем понесені судові витрати, пов'язані з розглядом справи, зокрема витрати по сплаті судового збору, то зазначені витрати відшкодовуються за рахунок відповідача, пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 44, 49, 80, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Провадження у справі в частині стягнення з відповідача основної заборгованості за договором в розмірі 78 000 000, 00 грн припинити.

3. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Авант-Банк" (03110, м. Київ, вулиця Івана Клименка, будинок 23; ідентифікаційний код: 36406512) на користь Державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" (01032, м. Київ, вулиця Назарівська, будинок 3; ідентифікаційний код: 24584661) штраф в розмірі 1 (одна) грн 22 коп., 3 % річних в розмірі 2 942 630 (два мільйони дев'ятсот сорок дві тисячі шістсот тридцять) грн 14 коп., інфляційні втрати у розмірі 43 842 860 (сорок три мільйони вісімсот сорок дві тисячі вісімсот шістдесят) грн 14 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 59 737 (п'ятдесят дев'ять тисяч сімсот тридцять сім) грн 98 коп.

4. В задоволенні інших позовних вимог відмовити.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 10.10.2016.

Суддя О. М. Дупляк