ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р. Справа № 922/2338/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Могилєвкін Ю.О., суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М.

при секретарі Кузнєцовій І.В.

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився

1-го відповідача - не з'явився

2-го відповідача - не з'явився

3-го відповідача - ОСОБА_1

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерної компанії "Харківобленерго", м.Харків (вх.№2224 Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 05.08.16 у справі № 922/2338/16

за позовом Громадської організації "Екологічна безпека", м.Харків

до 1.Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго", м.Запоріжжя,

2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик", м.Київ

3.Акціонерної компанії "Харківобленерго", м.Харків

про визнання недійсними договорів

ВСТАНОВИЛА:

В липні 2016 року позивач - громадська організація "Екологічна безпека" звернулась до господарського суду Харківської області з позовною заявою до: 1.Акціонерної компанії "Харківобленерго", 2.Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик" та 3.Відкритого акціонерного товариства "Запоріжжяобленерго" про визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015 року, укладеного між АК "Харківобленерго" та ВАТ "Запоріжжяобленерго" та визнання недійсним договору доручення б/н від 23.12.2015 року, укладеного між АК "Харківобленерго" та ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик".

Позивач в позовній заяві посилався на те, що Громадська організація «Екологічна безпека» на підставі статуту вважає своїм статутним завданням, зокрема задоволення та захист законних соціальних, економічних, творчих, вікових, національно-культурних прав членів організації та інших спільних інтересів, відновлення прав членів організації в разі їх порушення, для чого зокрема має право звертатися до суду (п. 3.2 та 3.3 статуту).та вважав, що спірні договори укладені з перевищенням повноважень, у зв`язку з чим є недійсними.

Заперечення відповідачів обгрунтовувались тим, що договори, укладені в межах наданих повноважень посадовими особами без перевищення повноважень та підстав для їх визнання недійсними немає.

Рішенням господарського суду Харківської області від 05.08.2016 року у справі №922/2338/16 (суддя Добреля Н.С.) в задоволенні позову відмовлено в звязку з необгрунтованістю позовних вимог та недоведеністю порушення прав позивача.

Акціонерна компанія "Харківобленерго" з рішенням господарського суду першої інстанції не погодилася, звернулася до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального права та неповне з'ясування обставин справи при його прийнятті, просить змінити рішення господарського суду виключивши з мотивувальної частини рішення посилання на укдадення договору поворотної фінансової допомоги №1 від 23.07.2015 р. предстаником АК "Харківобленерго" з перевищенням своїх повноважень та визначення договору поворотної фінансової допомоги №1 від 23.07.2015р. як значного правочину.

У апеляційній скарзі зазначив, що суд першої інстанції необгрунтовано дійшов до висновку щодо укладення спірного договору повторної фінансової допомоги представником АК «Харківобленерго» поза межами своїх повноважень наданими йому довіреністю. Вважає, що саме підписання договору входить до повноважень як в.о. голови правління АК «Харківобленерго», так і виконавчого директора АК «Харківобленерго», який діяв на підставі довіреності, виданої керівником виконавчого органу. Відсутність подальшого затвердження укладеного правочину виходячи зі змісту названих актів не тягне за собою жодних правових наслідків.

Третій відповідач зазначає, що статут АК «Харківобленерго» не обмежує керівника юридичної особи щодо вчинення жодних правочинів, а отже останній в межах своїх повноважень правомірно уповноважив ОСОБА_2 шляхом видачі довіреності на укладання спірних правочинів за своїм розсудом, вважає, що за таких умов спірний договір поворотної фінансової допомоги є укладеним без перевищення своїх повноважень представником та дійсним всупереч доводам позивача.

У додаткових поясненнях до апеляційної скарги зазначив, що договір доручення №ДД-1210/1 від 12.10.2015р. укладений АК «Харківобленерго» з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Трансфербутик", м.Київ є нікчемним, про що має бути зазначено в судовому рішенні.

Предстатвники позивача та першого і другого відповідачів в судове засідання не зявились, хоча належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

Судова колегія, повторно розглянувши справу, перевіривши законність та обґрунтованість рішення встановила, що 23.07.2015 р. між АК «Харківобленерго» та ВАТ «Запоріжжяобленерго» укладено договір поворотної фінансової допомоги №1, відповідно до умов якого сторона-2 (АК «Харківобленерго») передає у власність стороні-1 (ВАТ "Запоріжжяобленерго") грошові кошти (у подальшому фінансова допомога), а сторона-1 зобовязується повернути їх стороні-2 в строки та порядку, що встановлені договором. (п. 1.1.)

У п. п. 2.1,4.1 договору зазначено, що сума фінансової допомоги за договором становить 51 000 000,00 грн.; строк повернення фінансової допомоги визначено сторонами до 31.12.2015 р.

Як свідчать матеріали справи, договір з боку АК Харківобленерго підписано заступником голови правління виконавчим директором АК Харківобленерго ОСОБА_2 на підставі довіреності №01-42юр/4503 від 18.06.2015 року, виданої виконуючим обовязки голови правління АК Харківобленерго ОСОБА_3, за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців з 28.04.2015 року на ОСОБА_3 покладено виконання обовязків голови правління АК Харківобленерго.

Договір з боку ВАТ «Запоріжжяобленерго» підписано в.о. ген. ОСОБА_4 Корніленковим, який відповідно до Витягу з ЄДРПОУ № 21914212 є виконуючим обов`язки генерального директора з 08.04.2015 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що АК Харківобленерго свої зобовязання перед ВАТ «Запоріжжяобленерго» виконала та надала поворотну фінансову допомогу, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок товариства, що підтверджується платіжним дорученням №967 від 23.07.2015 року на 51000000 грн.

Крім того, між АК «Харківобленерго» та ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик» укладено договір доручення №ДД-1210/1 від 12.10.2015 р., який з боку АК «Харківобленерго» підписано ОСОБА_2 на підставі довіреності, за п. 1.1. договору доручення повірений (ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик») зобовязується від імені і за рахунок довірителя (АК «Харківобленерго») здійснити комплекс представницьких заходів з усіх питань, що виникають в процесі правовідносин з субєктом господарювання ВАТ «Запоріжжяобленерго».

Пунктом 2.1.4. договору передбачено, що повірений має право отримувати, на власний рахунок/рахунки від зобовязаних перед АК «Харківобленерго» осіб майно, кошти та інше, в тому числі, стягнене за рішенням суду, передане в ході добровільного досудового виконання зобовязань.

У п. 2.2.3. договору зазначено, що повірений зобовязаний негайно передати довірителю все отримане у звязку з виконанням повіреним своїх зобовязань за цим договором.

Згідно зі ч. 1 ст. 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов`язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії.

Відповідно до п. 2 ст. 1006 Цивільного кодексу України, повірений зобов'язаний після виконання доручення надати довірителеві звіт про виконання доручення та виправдані документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення.

На виконання вказаного договору листом №37/8562 від 15.10.2015 р. АК «Харківобленерго» повідомило ВАТ «Запоріжжяобленерго» про укладення такого договору та про повноваження повіреного.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що ВАТ «Запоріжжяобленерго» виконало свої зобов`язання з повернення фінансової допомоги шляхом перерахування на рахунок ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик» грошових коштів у сумі 26 500 000,00 грн. (платіжне доручення №25801 від 13.10.2015 р.) та 24 500 000,00 грн. (платіжне доручення №28847 від 12.11.2015 р.), що встановлено також рішеннями господарського суду м. Києва від 25.01.2016 р. у справі №910/30034/15 та господарського суду Запорізької області у справі №908/1348/16.

На виконання п. 2.2.3. договору №ДД-1210/1 від 12.10.2015 р. ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик» перерахувало частину отриманих коштів у сумі 6 301 250,00 грн.

Рішенням господарського суду м.Києва від 25.01.2016 р. у справі №910/30034/15 стягнуто з ТОВ «Фінансова компанія «Трансфербутик» на користь АК «Харківобленерго» боргу в сумі 44698750,00 грн., 97565,44 грн. 3% річних та судові витрати за договором доручення №ДД-1210/1 від 12.10.2015 р., на підставі рішення 06.05.2016 року відкрито виконавче провадження.

Суд першої інстанції правомірно відмовив у задоволені позовних вимог, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Згідно зі ст.ст. 1, 2 ГПК України, до господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Проте, наявність права на пред'явлення позову не є безумовною підставою для здійснення судового захисту, а лише однією з необхідних умов реалізації, встановленого зазначеними нормами права. Вирішуючи переданий на розгляд господарського суду спір по суті, суд має встановити, чи є особа, за позовом якої порушено провадження по справі, належним позивачем, тобто, звертаючись до суду із вимогами про визнання недійсним спірного договору, укладеного між відповідачами, позивач має довести, яким чином оспорюваний правочин порушує або оспорює права і охоронювані законом інтереси позивача.

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що позивач не є стороною спірних правочинів, які укладені відповідачами відповідно до приписів цивільного законодавства, регулюють правовідносини, що склалися саме між відповідачами, та учасником яких не є позивач.

Відповідно до ст. 15, 16 ЦК України визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільного права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Аналогічно ст.20 ГК України передбачає можливість визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом з метою захисту прав і законних інтересів суб'єкта господарювання.

Отже, господарський договір, в тому числі спірні договори, може бути визнаний за наявності двох умов: перша це порушення ним прав та/або охоронюваних законом інтересів позивача; друга це наявність передбачених законом підстав для визнання договору недійсним.

Відповідно до ч. 1, 4 ст. 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; дво - чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Згідно зі ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним в судовому порядку за позовом однієї із сторін цього правочину або іншої заінтересованої особи, що заперечують його дійсність на підставах, встановлених законом.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним.

Пунктом 7 та п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009р. №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 роз'яснено, що за загальним правилом статті 217 ЦК України правочин не може бути визнаний недійсним, якщо законові не відповідають лише окремі його частини і обставини справи свідчать про те, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної його частини. У такому разі господарський суд може визнати недійсною частину правочину. Недійсними частини правочину визнаються за загальними правилами визнання правочинів недійсними із застосуванням передбачених законом наслідків такого визнання. Якщо недійсна частина правочину виконана будь-якою із сторін, господарський суд визначає наслідки такої недійсності залежно від підстави, з якої вона визнана недійсною.

Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ст. 92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. Якщо члени органу юридичної особи та інші особи, які відповідно до закону чи установчих документів виступають від імені юридичної особи, порушують свої обов'язки щодо представництва, вони несуть солідарну відповідальність за збитки, завдані ними юридичній особі.

Відповідно до ч. 1 ст. 70 Закону України «Про акціонерні товариства» рішення про надання згоди на вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є його предметом, становить від 10 до 25 відсотків вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності акціонерного товариства, приймається наглядовою радою. Статутом акціонерного товариства можуть бути визначені додаткові критерії для віднесення правочину до значного правочину. У разі неприйняття наглядовою радою рішення про надання згоди на вчинення значного правочину питання про вчинення такого правочину може виноситися на розгляд загальних зборів.

Суд першої інстанції обгрунтовано встановив, що п.3.11.6 статуту АК «Харківобленерго» передбачено, що компанія наділена правом вчиняти правочини, у тому числі укладати договори (угоди) купівлі-продажу, міни, підряду, страхування, перевезення, зберігання, доручення, комісії, оренди, лізингу та інше.

Пунктом 8.3.7.30. статуту встановлено, що наглядова рада компанії затверджує правочини, які вчиняє виконавчий орган компанії від імені компанії про надання поворотної фінансової допомоги (позика, позичка та інші види правочинів тощо) на суму, що перевищує 50 тисяч гривень, та безповоротної фінансової допомоги (дарування, пожертва та інші види правочинів тощо) на суму, що перевищує 10 тис. грн.

Пунктом 8.4.13.9. статуту передбачено, що керівник виконавчого органу компанії має повноваження зокрема проводити переговори, укладати договори (угоди) та вчиняти будь-які інші правочини від імені і інтересах компанії, з урахуванням обмежень, передбачених цим статутом та чинним законодавством.

П. 8.4.13.16. статуту встановлено, що керівник виконавчого органу компанії має повноваження зокрема підписувати та видавати довіреності іншим особам, в тому числі на вчинення правочинів від імені компанії в межах своєї компетенції, підписувати договори (угоди) та інші документи, рішення про укладання (оформлення) та/або погодження (затвердження) яких прийняті вищим органом компанії, наглядовою радою компанії та виконавчим органом компанії.

Повноваження голови правління АК «Харківобленерго» щодо права укладати правочини та видавати довіреності, крім вказаних документів визначено контрактом №2 від 18.06.2009 р.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що голова правління наділений повноваженнями підписувати правочини від імені АК «Харківобленерго», але окремі з них підлягають затвердженню наглядовою радою товариства.

Матеріали справи не містять доказів затвердження договору поворотної фінансової допомоги №1 від 23.07.2015 р. наглядовою радою .

Колегія суддів вважає, що договір поворотної фінансової допомоги №1 від 23.07.2015р., укладений між АК «Харківобленерго» та ВАТ «Запоріжжяобленерго» укладено представником АК «Харківобленерго» з порушенням п. 8.3.7.30. Статуту АК «Харківобленерго», а саме договір не передавався для затвердження наглядовою радою, але це не є підставою для визнання його недійсним.

Відповідно до ст. 241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

Згідно зі ч.1 ст. 241 ЦК законодавець не ставить схвалення правочину в обов'язкову залежність від наявності рішень окремих органів управління товариства, оскільки підтвердженням такого схвалення закон визначає вчинені на його виконання дії особи, в інтересах якої його було укладено. Такі дії повинні свідчити про прийняття правочину до виконання.

Суд першої інстанції обґрунтовано встановив, що схвалення договорів підтверджується наступними діями, а саме: по-перше, за договором поворотної фінансової допомоги №1 від 23.07.2015 року АК "Харківобленерго" перерахувало ВАТ "Запоріжжяобленерго" грошові кошти в сумі 51000000,00 грн. По-друге, ВАТ "Запоріжжяобленерго" в свою чергу на виконання договору доручення № ДД-1210/1 від 12.10.2015 року перерахувало ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" грошові кошти в сумі 26500000,00 грн. та 24 500 000,00 грн. згідно платіжних доручень, які наявні в матеріалах справи. По-третє, ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" повернула АК "Харківобленерго" грошові кошти частково в сумі 6301250,00 грн. Щодо коштів, які ТОВ "Фінансова компанія "Трансфербутик" не було повернуто в сумі 44698750,00 грн., то в матеріалах справи наявне рішення суду по справі № 922/2338/16 про стягнення вказаної заборгованості, 3% річних в сумі 97565,44 грн. та судових витрат на користь АК «Харківобленерго»

Суд першої інстанції правомірно встановив, що дії відповідачів були спрямовані на виконання спірних договорів, та дійшов висновку про прийняття правочинів до виконання сторонами.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 06.04.2016 р. у справі №3-84гс16; у постановах від 19.08.2014 р. у справі №3-38гс14 та від 19.08.2014 р. у справі №3-59гс14.

Пунктом 3.3. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» припис абз. 1 ч. 3 ст. 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень.

Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абз. 2 ч. 3 ст. 92 ЦК України).

Тобто, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним.

Пунктом 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 настання передбачених статтею 241 ЦК України наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Відповідно до п. 3.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29 травня 2013 року N11, відповідно до пункту "і" частини п'ятої статті 41 і статті 59 Закону України "Про господарські товариства" до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану в статуті товариства.

Цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження, тому якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт не затвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

У постановах Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі № 3-38гс14 і від 19 серпня 2014 року у справі № 3-59гс14 та від 19.08.2014 року по справі №5013/492/12 висловлено позицію про те, що за змістом статті 241 ЦК схвалення правочину не залежить від прийняття юридичного рішення про таке схвалення, підтвердженням схвалення правочину можуть бути дії з його виконання, вчинені особою, в інтересах якої його укладено; схвалення може також відбутися у формі мовчазної згоди чи у вигляді певних поведінкових актів (конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 06.04.2016 року по справі № 922/796/15.

Відповідно до ст. 111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Отже, не затвердження договору поворотної фінансової допомоги №1 від 23.07.2015 року після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень, що третім відповідачем не виконано.

Колегія суддів вважає, що позивач в силу викладеного та у відповідності до вимог ст.4-3 та ст.33 ГПК України не довів за допомогою належних та допустимих доказів порушення спірним правочином його прав та/або охоронюваних законом інтересів та не довів наявність передбачених законом підстав для визнання спірного договору недійсним, а саме норм права, котрим цей правочин суперечить і доведення факту невідповідності змісту спірного договору цим нормам.

Відсутність факту порушень прав або охоронюваних законом інтересів означає відсутність підстав для задоволення позовних вимог, адже встановлення такого факту у відповідності до ст. 16, ЦК України, ст. 20 ГК України є обов'язковою передумовою застосування судом передбачених цими нормами способів захисту права.

Суд першої інстанції правомірно встановив, що позивачем не доведено також і факту невідповідності умов договорів вимогам Закону, відповідні твердження позивача викладені в позовній заяві носять надуманий характер, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм права.

Колегія суддів вважає, що посилання третього відповідача на нікчемність договору доручення не доведена та не була предметом розгляду у суді першої інстанції.

Суд першої інстанції правомірно дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог Громадської організації "Екологічна безпека" про визнання недійсними договорів, у зв`язку з тим, що договір поворотної фінансової допомоги № 1 від 23.07.2015 року та договір доручення від 23.12.2015 року не порушують прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Таким чином, висновки викладені в рішенні господарського суду, відповідають нормам матеріального та процесуального права та фактичним обставинам справи, а мотиви третього відповідача не можуть бути підставою для його скасування, керуючись ст.ст. 202, 203, 205, 207,215 ЦК України, ст.ст. 101-105 ГПК України колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 05.08.16 у справі №922/2338/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до касаційної інстанції: Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Могилєвкін Ю.О.

Суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.