ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р. Справа № 921/969/14-г/13

Львівський апеляційний господарський суд, у складі:

Головуючого судді: Бойко С.М.,

Суддів: Кравчук Н.М.,

Якімець Г.Г.,

при секретарі судового засідання Михайлишин С.,

за участю представників:

від позивача - не з'явились

від відповідача - не з'явились

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Білокриниця", с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області

на рішення господарського суду Тернопільської області від 22.09.2014 року, cуддя Стопник С.Г., у справі №921/969/14-г/13

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області

до відповідача - Приватного підприємства "Білокриниця", с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області

про визнання дійсним договору та визнання права власності,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Тернопільської області від 22.09.2014 у справі №921/969/14-г/13 позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до приватного підприємства "Білокриниця" про визнання дійсним договору та визнання права власності - задоволено.

Визнано дійсним договір купівлі-продажу будівель зерноскладів від 22 серпня 2011р. укладений між Приватним підприємством "Білокриниця", с. Білокриниця Кременецького району Тернопільська область та ОСОБА_2. Визнано за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (с.Білокриниця, Кременецький район, Тернопільська область, ід. код НОМЕР_1) право власності на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по вул. Радянська, 80, та на будівлю зерноскладу в цілому, що знаходиться по вул. Радянська, 82, у с.Білокриниця Кременецького району Тернопільської області.

В апеляційній скарзі приватне підприємство «Білокриниця» просить рішення господарського суду Тернопільської області від 22.09.2014 у справі №921/969/14-г/13 скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги, зазначає, що судом першої інстанції не з'ясовано дійсні правовідносини сторін та застосовано законодавство, яке не підлягає застосуванню у спірних правовідносинах. Зокрема, вказує, що правочин, момент укладення якого пов'язується з моментом державної реєстрації не може бути визнано дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, оскільки такий правочин є неукладеним. Також апелянт посилається на те, що суд не взяв до уваги відсутність доказів ухилення однією із сторін договору від його нотаріального посвідчення .

Окрім того зазначає, що згідно ст. 62 Закону України "Про господарські товариства" генеральний директор не може бути одночасно головою загальних зборів товариства. А тому, протокол загальних зборів засновників від 21.08.2011р., відповідно до якого ОСОБА_4 уповноважено на підписання спірного договору, не є належним та допустимим доказом наявності обсягу цивільної дієздатності.

Також, стверджує про те, що підписи на спірному договорі та акті приймання-передачі майна, вчинені від імені ПП "Білокриниця", є підробленими.

У відзиві на апеляційну скаргу фізична особа - підприємець ОСОБА_2 просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі залишити без змін з підстав обґрунтованості висновків суду, викладених в оскаржуваному судовому акті.

В судове засідання 28.09.2016 сторони не з'явились, явки уповноважених представників у судове засідання не забезпечили, хоча своєчасно та належним чином були повідомлені про час та місце розгляду апеляційної скарги, а тому їх неявку суд розцінює як без поважних причин, відсутні процесуальні перешкоди в розгляді справи, вважає за можливе розглянути спір за наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні в справі докази, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Тернопільської області від 22.09.2014 у справі №921/969/14-г/13 без змін, апеляційної скарги приватного підприємства «Білокриниця» без задоволення, з наступних підстав.

Як встановлено судами 22 серпня 2011р. між Приватним підприємством "Білокриниця" в особі ОСОБА_4, що діяла на підставі протоколу загальних зборів засновників ПП "Білокриниця" від 21 серпня 2011р. (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу будівель зерноскладів, що розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. За умовами договору продавець (відповідач) передає у власність продавця визначені у договорі будівлі, а покупець(позивач) оплачує обумовлену в договорі вартість об'єктів(49 635 грн. із ПДВ) та за актом приймання передачі приймає ці будівлі.

При цьому, в Договорі купівлі-продажу від 22.08.2011р. покупцем вказано ОСОБА_2 без зазначення його статусу - суб'єкта підприємницької діяльності, але в той же час в тексті договору (п.1) сторони обумовили, що використання даних будівель - здійснення підприємницької діяльності Покупцем.

За змістом п.5 Договору, Продавець зобов'язується передати Покупцю придбані за даним Договором будівлі в день отримання коштів, склавши відповідний акт передачі -приймання.

Згідно накладної №3 від 22.08.2011р.(а.с.11) та відповідно до акта передачі-приймання від 22 серпня 2011р. (а.с.9) Приватне підприємство "Білокриниця" в особі уповноваженої особи ОСОБА_4 передало, а ОСОБА_2 (Покупець) прийняв у власність будівлі зерноскладів, що розташовані по АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2. До того ж, у вказаному акті сторони підтвердили повне виконання ними умов Договору купівлі-продажу від 22 серпня 2011 р.

За змістом ч. 1 ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Приписами ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частин 1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 2 статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Отже, судами встановлено, що між сторонами було укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна і досягнуто згоди зі всіх істотних умов договору, зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Договір виконаний сторонами.

Відповідно до приписів статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч.1 ст.209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

В силу ст. 655 ЦК України істотними умовами договору купівлі-продажу є його предмет. В даному випадку сторонами визначено, яке саме нерухоме майно (індивідуально визначене) було продано позивачу.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договору) договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню.

Разом з тим, якщо правочин повністю або частково виконаний однією зі сторін, а інша ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд відповідно до частини другої статті 220 ЦК України за вимогою сторони, що виконала правочин (або її правонаступника), може визнати його дійсним. У цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не потрібне.

Це правило не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов, що в даному спорі не встановлено.

Виходячи зі змісту спеціальної норми матеріального права, а саме ст.220 ЦК, яка надає право зацікавленій стороні відновити своє порушене право і в судовому порядку визнати цей договір дійсним.

А тому доводи апеляційної скарги, що судом першої інстанції порушені норми матеріального права (ст.220 ЦК України) та не застосовано ч.3 ст.640 ЦК України щодо неукладеності цього договору ґрунтується на помилковому розумінні змісту цих норм матеріального права та неправильному їх застосуванню.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилався на те, що Відповідач-2 ухиляється від нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу, тим самим перешкоджаючи набувачу майна у реалізації його прав та унеможливлює подальше користування та розпорядження майном, а тому просив суд в порядку вимог ст.220 ЦК України визнати такий Договір дійсним.

Відповідно до рішень Реєстраційної служби Кременецького РУЮ №16425379 та №16424881 від 13 жовтня 2014 року Позивачу було відмовлено у державній реєстрації прав на вказане майно, у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу від 22.08.2011р., що слугувало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.

Матеріали справи свідчать про те, що Відповідач-2 фактично ухилився від нотаріального посвідчення спірного Договору, оскільки у встановлені час та дату не прибув до нотаріальної контори, визначеної Позивачем (а.с.32).

Відтак, фактичне ухилення Відповідача-2 від нотаріального посвідчення спірного Договору купівлі-продажу унеможливило внесення нотаріусом і запису до Державного реєстру правочинів (одночасно з його нотаріальним посвідченням).

За загальним правилом право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 334 ЦК).

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним (ч. 3 ст. 334 ЦК).

Нотаріальне посвідчення правочинів, що вчиняються у письмовій формі, є обов'язковим лише у випадках, передбачених законом (ч. 1 ст. 209 ЦК).

У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст. 220 ЦК).

Відповідно до роз'яснень, наданих Верховним Судом України в постанові Пленуму від 6 листопада 2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (далі - постанова Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 р. № 9), вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК пов'язується з державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін (п. 13).

Проте, згідно з ч. 4 ст. 334 ЦК (в редакції Закону від 11 лютого 2010 р. № 1878-VІ «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України»; далі - Закон №1878-VІ) права на нерухоме майно, яке підлягає державній реєстрації, виникають з дати такої реєстрації відповідно до закону. Державна ж реєстрація правочинів щодо нерухомості з 1 січня 2013 р. зазначеним законом скасована.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Отже, на підставі вищевикладеного апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що порушене право позивача підлягає захисту в суді.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки судами договір купівлі-продажу визнано дійсним, то у позивача у відповідності до ч. 3 ст. 334 ЦК України виникло право власності. Однак, зважаючи на те, що вказане право власності оспорюється відповідачем, позивачем правильно обрано спосіб захисту у вдповідності до ст. 392 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Господарського кодексу України приватне підприємство діє на основі приватної власності громадян чи суб'єкта господарювання.

В силу вимог ч. 1 ст. 113 ГК України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 65 ГК України керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Відповідно до п. 4.2. Статуту ПП "Білокриниця" (в редакції на момент укладення договору) засновник здійснює право власності на майно та інші активи підприємства одноосібно або через призначених ним осіб.

Матеріали справи свідчать про те, що Приватне підприємство "Білокриниця" було створене у 2002 році за рішенням його засновника - ОСОБА_2 на підставі та за рахунок власного та орендованого майна. Спірне майно було придбане ПП "Білокриниця" у Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Біла криниця" на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 02.06.2009р. На момент укладення спірного договору інших співвласників чи засновників ПП "Білокриниця", окрім ОСОБА_2, не було.

З врахуванням викладеного, доводи скаржника про те, що протокол загальних зборів засновників від 21.08.2011р., відповідно до якого ОСОБА_4 уповноважено на підписання спірного договору, не є належним та допустимим доказом наявності обсягу цивільної дієздатності у останньої діяти від імені ПП "Білокриниця", є безпідставними. Норми Закону України "Про господарські товариства" у даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки дія цього Закону поширюється на підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди між юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Твердження скаржника про те, що підписи на спірному Договорі та акті приймання-передачі майна, вчинені від імені ПП "Білокриниця", є підробленими, також не знайшли підтвердження в судовому засіданні, оскільки документально не підтверджені. А письмові пояснення гр. ОСОБА_4, відповідно до яких остання повідомила суд про те, що підписи, вчинені від її імені на документах, що містяться в матеріалах справи, їй не належать, не є належними та допустимими доказами, в розумінні вимог ст. 33 ГПК України.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно, будівлі зерноскладів, що розташовані по АДРЕСА_1 та Радянська,82 у с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області були зареєстроване за приватним підприємством "Білокриниця" на підставі рішення господарського суду Тернопільської області в справі №10/120-2834/21.08.2008, яке набрало законної сили.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач-2 не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтували неправомірність висновків суду першої інстанції.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд , -

П О С Т А Н О В И В :

рішення господарського суду Тернопільської області від 22.09.2014 у справі №921/969/14-г/13 залишити без змін.

Апеляційну скаргу приватного підприємства "Білокриниця" - залишити без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Кравчук Н.М.

Якімець Г.Г.

Повний текст постанови виготовлено 03.10.2016