ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р.Справа № 922/2657/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Суярко Т.Д.

при секретарі судового засідання Тютюник О.Ю.

розглянувши справу

за позовом Державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» в особі Відокремленого підрозділу "Южноукраїнська атомна електрична станція", м.Южноукраїнськ
до Приватного акціонерного товариства «Укрпромобладнання», м.Харків
про стягнення коштів в сумі 37441,49 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, дов. № 388 від 19.09.2016р.,

відповідача - ОСОБА_2, дов № б/н від 19.08.2016р.,

ВСТАНОВИВ:

Позивач Державне підприємство «Національна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» - звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «Укрпромобладнання» - про стягнення штрафу в сумі 2400,00 грн. за односторонню відмову від виконання зобовязання; пені в сумі 15612,29 грн. за порушення терміну постачання товару; штрафу в сумі 19429,20 грн. за прострочення постачання понад 30 календарних днів. Окрім того, позивач просить суд покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Позовні вимоги вмотивовано неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань за договором на постачання товару №53-123-0115-01698 від 31.07.2015р.

В судовому засіданні 12.09.2016 р. було оголошено перерву до 19.09.2016 р., яку було продовжено до 10.10.2016 р.

21.09.2016 р. до суду від позивача надійшло клопотання про виправлення описки (вх..№31269 від 21.09.2016 р.) та заперечення на відзив від 12.09.2016 р. (вх.№31271 від 21.09.2016 р.).

30.09.2016 р. на електрону адресу суду від позивача надійшла копія опису вкладення у цінний лист, як доказ направлення до суду клопотання про проведення судового засідання в режимі відеоконференції. Однак, даний документ не відповідає вимогам ст. 36 ГПК України, оскільки є незасвідченою копією, а отже не може вважатися письмовим доказом у справі.

03.10.2016 р. від позивача надійшло клопотання про проведення судового засідання 10.10.2016 р. в режимі відеоконференції (вх.№32481 від 03.10.2016 р.), розгляд якого, у звязку з відрядженням судді Суярко Т.Д., було передано судді Чистяковій І.О.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 05.10.2016 р. (суддя Чистякова І.О.) в задоволенні клопотання позивача про проведення судового засідання 10.10.2016 р. в режимі відеоконференції (вх.№ 32481 від 03.10.2016 р.) було відмовлено.

10.10.2016 р. на електрону адресу суду від позивача надійшли копії довіреності, повідомлення про вручення поштового відправлення, Положення про порядок укладення та ведення договорів (контрактів), список договорів закупівлі. Однак, дані документи не відповідають вимогам ст. 36 ГПК України, оскільки є незасвідченими копіями, а отже не можуть вважати письмовими доказами у справі.

Розглянувши клопотання позивача про виправлення описки (вх..№31269 від 21.09.2016 р.), суд констатує, що воно не стосується зміни ані підстав, ані предмету позову, та приймає його, як письмові пояснення позивача щодо його позовних вимог.

В судовому засіданні 10.10.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Представник позивача пояснив, що, відповідно до Положення про порядок укладення та ведення договорів (контрактів), договорам присвоюється реєстраційний номер автоматично. Представник позивача також пояснив, що, відповідно до списку договорів закупівлі, договір із відповідачем було зареєстровано позивачем за номером 53-123-01-15-01698 - 31.07.2015 р. Оригінал договору з необхідними реквізитами було направлено позивачу.

Представник відповідача в судовому засіданні 10.10.2016 р. заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позову заяву. Так, відповідач вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки договір на постачання товару, в порушення домовленості сторін, не було зареєстровано позивачем, а отже договір вважається неукладеним, а зобовязання відповідача з поставки товару такими, що не настали; умови договору про одночасне стягнення пені та штрафу за прострочення поставки товару суперечать вимогам ст. 61 Конституції України, а отже є недійсними, що унеможливлює нарахування відповідних санкцій; умови договору про нарахування штрафу на суму зобовязання, на думку відповідача, суперечить вимогам ст. 549 ЦК України, відповідно до якої штраф нараховується на суму невиконаного зобовязання.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників судового процесу, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд встановив наступне.

31.07.2015 р. між позивачем (як покупцем) та відповідачем (як постачальником) було укладено договір на постачання товару №53-123-01-15-01698 (далі договір поставки).

Відповідно до п. 1.1 договору поставки, постачальник зобовязується передати покупцю, а покупець приймає на себе зобовязання прийняти та оплатити апаратуру електричну для комутації чи захисту електричних кіл, на напругу не більше ніж 1000В: лот №2 - апаратура електрична для комутації чи захисту електричних кіл, на напругу не більше ніж 1000В (блоки керування автоматичного вимикача А3700, ЗІП до вимикачів, ЗІП до вторинних приладів, ЗІП іономірного аналізатора рідини, ЗІП до потенціометра); Лот №7 реле на напругу не більше ніж 1000В (амперметри, вольтметри, міліамперметри, частотоміри); лот №8 реле на напругу не більше ніж 1000В (пускачі магнітні).

Згідно з п. 2.1 договору поставки, з урахуванням внесених до нього додатковою угодою №1 від 14.09.2015 р. змін, загальна вартість товару складає 531108,00 грн. (з урахуванням ПДВ).

Зі змісту п. 2.2 договору поставки вбачається, що за даним договором оплата відбувається протягом 45 днів після постачання товару згідно специфікації №1 (додаток до договору №1).

В пункті 3.1 договору поставки сторони домовились, що постачання товару здійснюється протягом 70 днів після укладення договору автотранспортом постачальника на умовах DDP, м. Южноукраїнськ Миколаївської області, Южноукраїнське відділення ВП «Складське господарство», відповідно до Правил Інкотермс-2000.

Відповідно до п. 3.3 договору поставки, датою постачання є дата отримання товару на складі вантажоодержувача з відміткою в накладній на відвантаження товару.

Згідно з п. 4.1 договору поставки, у разі порушення зобовязань за договором, а саме за порушення термінів постачання товару, які передбачені даним договором, постачальник зобовязаний сплатити пеню у розмірі 0,1% від вартості непоставленого товару у зазначений термін за кожний день прострочення. Крім того, у разі прострочення постачання понад 30 календарних днів постачальник зобовязаний сплатити штраф у розмірі 7% від вартості непоставленого в строк товару.

В пункті 4.4 договору поставки сторони дійшли згоди, що у разі односторонньої відмови постачальника від виконання своїх зобовязань по договору, постачальник зобовязаний сплатити покупцю штраф в розмірі 20% суми договору.

Позивач стверджує, що строк виконання відповідачем зобовязання з поставки обумовленого договором товару настав 09.10.2015 р.

25.09.2015 р. та 07.10.2015 р., на виконання умов договору поставки, відповідач поставив, а позивач прийняв товар на загальну суму 121560,00 грн. з урахуванням ПДВ (видаткові накладні №№ 564 від 25.09.2015 р. на суму 94560,00 грн. та 582 від 07.10.2015 р. на суму 27000,00 грн., арк.с. 50, 51).

Як зазначає позивач, з простроченням обумовленого договором поставки строку, в період з 16.10.2015 р. по 29.12.2015 р., відповідач поставив, а позивач прийняв товар на загальну суму 325848,00 грн. з урахуванням ПДВ (видаткові накладні №№ 623 від 16.10.2015 р. на суму 41448,00 грн.; 637 від 20.10.2015 р. на суму 6840,00 грн.; 697 від 12.11.2015 р. на суму 113280,00 грн.; 788 від 11.12.2015 р. на суму 78480,00 грн.; 839 від 23.12.2015 р. на суму 28800,00 грн.; 868 від 29.12.2015 р. на суму 57000,00 грн., арк.с. 53-58).

Листом від 07.12.2015 р. №2544 (арк.с. 52), у звязку із збільшенням виробником в односторонньому порядку ціни, відповідач повідомив позивача про неможливість постачання товару, визначеного в позиціях 26, 27, 68 Специфікації до договору поставки на загальну суму 12000,00 грн. (ЗІП до вимикачів системи освітлення. ПМО, накладки на перемикачі 50 шт. на загальну суму 4000,00 грн.; ЗІП до вимикачів системи освітлення. ПМО, ручки на ПМО 50 шт. на загальну суму 4000,00 грн.; пускач магнітний ПМЛ 5500 ІР00 1р+1з 125А 4 шт. на загальну суму 4000,00 грн.).

Вказаний лист позивач вважає відмовою відповідача від поставки товару на загальну суму 12000,00 грн. Відповідні обставини відповідачем не заперечуються та не спростовуються.

Посилаючись на прострочення відповідачем поставки товару на загальну суму 325848,00 грн., відмову від поставки частини товару на загальну суму 12000,00 грн., позивач нарахував відповідачу: за односторонню відмову від виконання зобовязання - штраф в сумі 2400,00 грн.; за порушення терміну постачання товару за період з 10.10.2015 р. по 28.12.2015 р. - пеню в сумі 15612,29 грн.; за прострочення постачання товару понад 30 календарних днів - штраф в сумі 19429,20 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч. 1 ст.662 ЦК України, продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

За приписами ч. 1 ст. 663 ЦК України, обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: 1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; 2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно положень ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.

Враховуючи наведене, а також положення п. 3.1 договору поставки та факт укладення сторонами відповідного договору 31.07.2015 р., обовязок відповідача з поставки обумовленого договором товару настав 09.10.2015 р.

Матеріали справи свідчать, що відповідач у визначений договором строк поставив лише частину товару - на суму 121560,00 грн. з урахуванням ПДВ (видаткові накладні №№ 564 від 25.09.2015 р. на суму 94560,00 грн. та 582 від 07.10.2015 р. на суму 27000,00 грн., арк.с. 50, 51).

Товар на суму 325848,00 грн. з урахуванням ПДВ відповідач поставив в період з 16.10.2015 р. по 29.12.2015 р., тобто з простроченням погоджених сторонами в договорі строків поставки (видаткові накладні №№ 623 від 16.10.2015 р. на суму 41448,00 грн.; 637 від 20.10.2015 р. на суму 6840,00 грн.; 697 від 12.11.2015 р. на суму 113280,00 грн.; 788 від 11.12.2015 р. на суму 78480,00 грн.; 839 від 23.12.2015 р. на суму 28800,00 грн.; 868 від 29.12.2015 р. на суму 57000,00 грн., арк.с. 53-58). Доказів в спростування наведених обставин відповідачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано.

Від поставки товару на суму 12000,00 грн. відповідач відмовився (лист від 07.12.2015 р. №2544, арк.с. 52). Відповідні обставини також визнаються відповідачем.

За приписами п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Зважаючи на викладене, а також зміст п.п. 4.1, 4.4 договору, суд констатує наявність правових підстав для нарахування позивачем відповідачу обумовлених договором штрафних санкцій за прострочення поставки товару на суму 325848,00 грн. та за відмову від поставки товару на суму 12000,00 грн.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу за односторонню відмову від виконання зобовязання; пені за порушення терміну постачання товару; штрафу за прострочення постачання понад 30 календарних днів на предмет відповідності вимогам договору поставки та чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549 ЦК України, ст.ст. 230-232 ГК України, дійшов висновку, що позовні вимоги щодо стягнення штрафу в сумі 2400,00 грн. за односторонню відмову від виконання зобовязання; пені за період з 10.10.2015 р. по 28.12.2015 р. в сумі 15612,29 грн. за порушення терміну постачання товару; штрафу в сумі 19429,20 грн. за прострочення постачання понад 30 календарних днів є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі.

Твердження відповідача про те, що одночасне стягнення пені та штрафу за порушення терміну постачання товару є порушенням вимог ст. 61 Конституції України щодо недопустимості подвійного притягнення до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме порушення є необґрунтованими.

Пункт 4.1 договору поставки передбачає відповідальність за різні види порушень - за порушення термінів постачання товару (як підстава для нарахування пені) та за прострочення постачання понад 30 календарних днів (як підстава для нарахування штрафу за тривале прострочення як додатковий стимул для забезпечення виконання зобов'язання).

Передбачаючи саме таку відповідальність сторони реалізували принцип свободи договору. Чинне господарське законодавство не обмежує можливість стягнення з особи, що порушила зобов'язання пені та штрафу.

Крім того, аналогічний підхід до визначення відповідальності використовується, зокрема, у ст. 231 ГК України, яка передбачає, що за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Окрім того, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить ст.61 Конституції України, оскільки, згідно зі ст. 549 ЦК України, пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до ст. 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Наведена правова позиція підтримана численною судовою практикою, зокрема, у постановах Вищого господарського суду України від 31 березня 2016 року у справі № 904/8927/15; 10 серпня 2016 року у справі № 904/10764/15, а також у постанові Верховного Суду України від 09.04.2012 у справі № 20/246-08 (яка, відповідно до ст. 82 ГПК України, є обовязковою до врахування судом).

З приводу посилань відповідача в обґрунтування заперечень в цій частині на постанову Верховного Суду України від 21.10.2015 р., суд зазначає, що дана постанова прийнята за наслідками перегляду ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.07.2015 р., відповідно до якої здійснювалось вирішення цивільного, а не господарського спору, без врахування особливостей господарських правовідносин.

Посилання відповідача, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу за односторонню відмову постачальника від виконання своїх зобовязань по договору, на невідповідність п. 4.4 договору положенням ст. 549 ЦК України, у зв'язку з чим, на думку відповідача, суд може в порядку ст. 83 ГПК України визнати відповідний пункт недійсним - є необґрунтованими.

Відповідач вважає, що п. 4.4 договору поставки не відповідає вимогам ст. 549 ЦК України, оскільки передбачає відповідальність відповідача за односторонню відмову від виконання зобовязань у виді штрафу у розмірі відсотку від суми договору, а не від суми неналежним чином виконаного зобовязання.

Однак, при зверненні з даним позовом до суду, нарахування штрафу на підставі п. 4.4 договору фактично було здійснено позивачем на не суму договору, а на суму неналежним чином виконаного відповідачем зобовязання з поставки товару.

Право сторін на викладення п. 4.4 договору в погодженій між ними редакції відповідає принципу свободи договору, закріпленому в ч. 1 ст. 627 ЦК України.

З приводу позиції відповідача щодо ненастання строку виконання відповідачем свого зобовязання з поставки обумовленого договором товару у звязку з нездійсненням позивачем реєстрації відповідного договору, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 12.1 договору поставки, цей договір вважається укладеним і набирає чинності з дати реєстрації в ДП «НАЕК» «Енергоатом».

Як свідчать пояснення позивача, реєстраційний номер договору присвоюється автоматично та фактично є номером самого договору поставки (№53-123-01-15-01698); договору №53-123-01-15-01698 від 31.07.2015 р. реєстраційний номер, відповідно до списку договорів закупівлі, було присвоєно 31.07.2015 р.

У суду відсутні підстави вважати, що підписання/укладення та реєстрація договору №53-123-01-15-01698 від 31.07.2015 р. була здійснена в іншу дату.

Обставини реєстрації договору в дату його укладення відповідачем не спростовано.

Сторони визнають, що заповнений оригінал договору було отримано відповідачем від позивача.

Умови договору не свідчать про виникнення у позивача обовязку щодо окремого повідомлення відповідача про здійснення реєстрації договору поставки.

Будь-яких заперечень чи звернень під час виконання договору поставки щодо його реєстрації відповідачем не здійснювалось.

Окрім того, кожна заповнена відповідачем видаткова накладна (арк.с. 50-51, 53-58) містить посилання саме на договір поставки, що свідчить про здійснення поставок саме в межах такого договору.

Отже, наведене не дає обґрунтованих підстав вважати про здійснення позвачем поставки товару за межами договору, а також про нездійснення позивачем реєстрації договору чи недосягнення сторонами згоди з відповідного питання під час виконання договору поставки.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується положеннями ст. 49 ГПК України. Відповідно до даної норми при задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на відповідача. Таким чином, витрати по сплаті судового бору покладаються на відповідача в сумі 1378,00 грн.

З огляду на наведене, відповідно до ст.ст. 230-232 ГК України, ст.ст. 253-255, 549, 611, 612, 662, 663, 712 ЦК України та керуючись ст.ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 48, 49,75, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Укрпромобладнання» (61001, м. Харків, м-н Повстання, буд. 7/8, ) на користь Державного підприємства Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом» (01032, м. Київ, вул. Назарівська, 3, ) штраф в сумі 2400,00 грн. за односторонню відмову від виконання зобовязання; пеню в сумі 15612,29 грн. за порушення терміну постачання товару; штраф в сумі 19429,20 грн. за прострочення постачання понад 30 календарних днів, судовий збір в сумі 1378.00 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 17.10.2016 р.

Суддя ОСОБА_3