КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р. Справа№ 910/9129/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорногуза М.Г.

суддів: Суліма В.В.

Агрикової О.В.

за участі секретаря судового засідання: Михайленко С.О.

за участю представників сторін:

від позивача: Мельник А.В. довіреність № б/н від 05.01.16

від відповідача: Малярчук Ю.Б. довіреність № 2-464д від 01.03.16

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроенергосервіс"

на рішення Господарського суду міста Києва від 11 липня 2016 року

у справі № 910/9129/16 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроенергосервіс"

до Публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування"

про визнання недійсним пункту договору, -

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Євроенергосервіс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою про визнання недійсним пункту договору (а.с.6-9).

Рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/9129/16 від 11 липня 2016 року у задоволенні позову відмовлено (а.с. 90-93).

Не погоджуючись з вказаним рішенням, ТОВ "Євроенергосервіс" звернулась з апеляційною скаргою на рішення Господарського суду міста Києва від 11 липня 2016 року у справі №910/9129/16 (а.с.107-110).

Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями у справі №910/9129/16 від 26 вересня 2016 року, у зв'язку з припиненням повноважень у зв'язку зі звільненням у відставку головуючого судді (судді-доповідача) ОСОБА_2, для розгляду апеляційної скарги у справі №910/9129/16 визначено склад колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі головуючого судді - Чорногуз М.Г., суддів - Суліма В.В., Агрикової О.В.

26 вересня 2016 року ухвалою Київського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ТОВ "Євроенергосервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11 липня 2016 року у справі №910/9129/16 прийнято до провадження колегії суддів у складі: головуючий суддя - Чорногуз М.Г., суддів Рудченка С.Г., Агрикової О.В. та призначено до розгляду на 17.10.2016 р.

У судовому засіданні 17 жовтня 2016 року представник ТОВ "Євроенергосервіс" заявив усне клопотання про витребування доказів, а саме тендерної документації, на підставі якої було укладено Договір, п. 7.11, якого позивач просить визнати недійсним у даній справі.

Відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України, сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ.

Розглянувши у судовому засіданні клопотання представника позивача про витребування доказів, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволенні вищезазначеного клопотання, у зв'язку з тим, що представником позивача не зазначено обставин, які унеможливлюють отримання цього доказу самостійно, та не зазначено які обставини може підтвердити цей доказ.

Також, у судовому засіданні 17 жовтня 2016 року представник ТОВ "Євроенергосервіс" надав пояснення, в яких підтримав доводи апеляційної скарги та просив апеляційну скаргу задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник ПАТ "Укргазвидобування" у судовому засіданні 17 жовтня 2016 року надав пояснення, в яких заперечував проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

Згідно з частиною першою статті 99 ГПК в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених розділом XII ГПК.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши наявні матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку фактичних обставин даної господарської справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права встановила наступне.

Між ТОВ "Євроенергосервіс" (далі - позивач, постачальник) та ПАТ "Укргазвидобування" (далі - відповідач, покупець) було укладено Договір поставки № УГВ10906/11-15 (далі - Договір) (а.с. 13-15).

Відповідно до п. 7.11 Договору у разі невиконання постачальником взятих на себе зобов'язань з поставки товару у строки, зазначені у специфікації до даного Договору, останній сплачує покупцю пеню у розмірі 0,1 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару за кожен день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково сплачує штраф у розмірі 7 % від вартості непоставленого або несвоєчасно поставленого товару.

Вважаючи п. 7.11 Договору незаконним позивач звернувся з даним позовом.

Позовні вимоги мотивовані тим, що одночасне стягнення пені і штрафу за одне і те ж порушення (порушення строку поставки товару) суперечить Конституції України щодо недопустимості подвійної відповідальності за одне правопорушення. Крім того, позивач зазначає, що відповідальність позивача за Договором є необґрунтованою та несправедливо більшою за відповідальність відповідача, а відтак просить визнати п. 7.11 Договору недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно з статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У абз. 4 пп. 2.1. п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання практики визнання (правочинів) господарських договорів недійсними" зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

За порушення у сфері господарювання учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами та договором (ч. 2 ст. 193, ч. 1 ст. 216 та ч. 1 ст. 218 ГК України).

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (ч. 1 ст. 230 ГК України).

Розмір штрафних санкцій відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Такий вид забезпечення виконання зобов'язання як пеня та її розмір встановлено ст. 549 ЦК України, ст. 231 ГК України, статтями 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та ч. 6 ст. 232 ГК України.

Право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах від 09.04.2012 р. у справі № 3-88гс11 та від 27.04.2012 р. у справі № 3-24гс12 Верховного Суду України, висновки якого, відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Доводи апеляційної скарги про те, що відповідальність позивача за Договором є несправедливо більшою за відповідальність відповідача, є безпідставними з огляду на наступне.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 3 ст. 181 ГК України встановлено, що сторона, яка одержала проект договору, у разі згоди з його умовами оформляє договір відповідно до вимог частини першої цієї статті і повертає один примірник договору другій стороні або надсилає відповідь на лист, факсограму тощо у двадцятиденний строк після одержання договору.

Таким чином, підписавши та скріпивши своєю печаткою вказаний Договір, а також прийнявши його до виконання, позивач фактично схвалив умови вказаного Договору.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позивачем не доведено наявності обставин з якими законодавство пов'язує недійсність договору або окремих його частин, що в свою чергу свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

У відповідності з пунктом 3 частини першої статті 129 Конституції України та статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Виходячи з вищевикладеного колегія суддів зазначає, що апелянт не надав суду достатніх доказів в розумінні статті 33, 34 ГПК України, які б могли стати підставою для задоволення апеляційної скарги.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні Господарського суду міста Києва повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11 липня 2016 року у справі №910/9129/16 підлягає залишенню без змін.

Апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроенергосервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11 липня 2016 року у справі №910/9129/16 задоволенню не підлягає.

Судові витрати, згідно до ст. 49 ГПК України покласти на апелянта.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, п. 1 ч.1 ст. 103, ст.ст. 105 ГПК, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Євроенергосервіс" на рішення Господарського суду міста Києва від 11 липня 2016 року у справі №910/9129/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 11 липня 2016 року у справі №910/9129/16 залишити без змін.

3. Справу №910/9129/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено протягом 20 днів до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 109 ГПК України.

Головуючий суддя М.Г. Чорногуз

Судді В.В. Сулім

О.В. Агрикова