ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"11" жовтня 2016 р. Справа № 917/1107/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Білецька А.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №9 від 10.10.2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, за довіреністю б/н від 27.09.2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режим відеоконференції у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" (вх. № 2580 П/3-12) на рішення господарського суду Полтавської області від 30 серпня 2016 року по справі № 917/1107/16

за позовом Приватно - орендного сільськогосподарського підприємства "Мелені", с. Радчиці, Овруцький район, Житомирська область

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт", м.Гадяч, Полтавська область

про стягнення 388 817,47 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 30.08.2016 року по справі № 917/1107/16 (суддя Іваницький О.Т.) позов задоволено в повному обсязі. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогіря молокопродукт" на користь Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства Мелені заборгованість в розмірі 388817,47 грн., а також витрати на сплату судового збору в розмірі 5832,26 грн.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Товариство з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 30.08.2016 року по справі № 917/1107/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Приватне - орендне сільськогосподарське підприємство "Мелені" відзиву на апеляційну скаргу не надало, однак його представник в судовому засіданні зазначив, що оскаржуване рішення прийняте без порушення норм матеріального та процесуального права, у відповідності до обставин, що мають значення для справи, висновки, викладені у рішенні, відповідають обставинам справи.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 22.01.2013 року між Приватно - орендним сільськогосподарським підприємством "Мелені" (постачальник, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" (покупець, відповідач у справі) укладено договір на закупівлю молока №1527/15-БМ. Відповідно до пункту 1.1 - у порядку та на умовах визначених цим договором, постачальник зобовязується поставляти покупцю молочну сировину (молоко коровяче, сире, незбиране, яке піддавалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), а покупець приймати й оплачувати його на умовах та в порядку визначеному цим договором.

Ціна на молоко встановлюється за погодженням сторін договору шляхом підписання протоколу погодження цін, який є невідємною частиною договору (п. 5.1 договору).

Пунктом 3.2.3 договору визначено, що покупець має здійснювати своєчасну оплату придбаного молока, за цінами визначними сторонами та зазначеними у додатках до цього договору.

У п. 5.4 договору, покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівкову порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 10 календарних днів з моменту переходу права власності на молоко.

Одночасно контрагентами, на виконання умов договору, було погоджено та підписано ряд протоколів погодження ціни (додаток №1 до договору), в яких сторони узгодили планову закупівельну ціну за 1 тону молока. Дані протоколи є невідємними частинами договору.

В рамках укладеного договору, в період з 22.01.2015 року по 30.06.2016 року, позивачем була здійснена визначена умовами договору господарська операція.

Однак, відповідач в порушення умов договору зобовязання щодо повної та своєчасної оплати товару належним чином не виконав.

З метою досудового регулювання спору на адресу відповідача була направлена вимога про сплату заборгованості, що утворилась внаслідок не належного виконання останнім зобовязань за договором.

Як стверджує позивач, відповіді зобовязаний контрагент (відповідач у справі) на вказану претензія не надав, грошові кошти за договором поставки не сплатив, що стало підставою для звернення з відповідним позовом до суду для відновлення своїх порушених прав і інтересів.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін з наступних підстав.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ст.ст. 11, 629 Цивільного кодексу України договір є однією з підстав виникнення зобов`язань та є обов'язковим для виконання сторонами.

Зі змісту укладеного між сторонами договору вбачається, що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки.

За приписами ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін, як встановлено нормами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України.

До обов'язків покупця ч. 1 ст. 692 ЦК України відносить обов'язок оплати товару після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

В силу вимог частин 1, 2 статті 193 ГК України, ст. ст. 526, 257, 629 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В апеляційній скарзі апелянт заперечує проти доведеності факту поставки продукції позивачем, оскільки, на його думку, документи, які подані позивачем в обґрунтування своїх вимог, не можуть вважатись первинними документами, які підтверджували б проведення господарської операції з поставки молочної сировини. Однак, колегія суддів відхиляє такі твердження апелянта з наступних підстав.

Пунктом 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 43 ГПК України передбачено, що однією з засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності до ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Правила допустимості доказів у процесуальному праві розуміється як певне, встановлене законом обмеження у використанні доказів у процесі вирішення конкретних справ, що є наслідком наявності письмових форм фіксації правових дій та їх наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 цього Закону визначено, що первинним є документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Колегія суддів зазначає, що регулювання порядку заповнення та ведення документів, що пов'язані з продажем-закупівлею молочної сировини здійснювалось також Інструкцією про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини (ф. №3-ПК (МС), затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 01.07.2002 року №176 (втратив чинність з 15.01.2016 року згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.12.2015 року №457) та Інструкцією про порядок заповнення, застосування, спеціалізованої форми товарної накладної на перевезення молочної сировини, затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 01.07.2002 року №176 (втратив чинність з 15.01.2016 року згідно наказу Міністерства аграрної політики та продовольства України від 01.12.2015 року №457).

Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок заповнення, застосування, спеціалізованої форми товарної накладної на перевезення молочної сировини, товарна накладна за формою №1-ТН (МС) (далі - накладна) - це єдиний первинний документ, який є підставою для списання молочної сировини господарством або молокоприймальним пунктом, що здійснили відпуск цієї сировини, а також оприходування її молокоприймальним пунктом або молокопереробним підприємством-одержувачем, для оперативного і бухгалтерського обліку товарно-матеріальних цінностей у межах України. Указана накладна оформлюється на кожну відвантажену партію сировини і для кожного вантажоодержувача окремо.

Згідно з ч. 3 п. 2.1. даної Інструкції спеціалізована товарна накладна на перевезення молочної сировини складається з чотирьох частин і оформлюється на кожну партію вантажу. Відомості про відповідальних осіб, реквізити та підписи осіб, які приймають участь у процесі перевезення молочної сировини заповнюються наступним чином: у лівій частині накладної вказується посада, прізвище, ім'я, по батькові, підпис відповідальних осіб: особи, яка дозволяє відпуск молочної сировини з господарства або молокоприймального пункту; особи, яка зробила аналіз; вантажовідправника, який здав молочну сировину; вантажоодержувача, який отримав молочну сировину на підставі довіреності (серія, N, дата видачі), яка видана платником із зазначенням найменування підприємства. Ці дані завіряються печаткою юридичної особи - вантажовідправника. У правій частині накладної вказується посада, прізвище, ім'я, по батькові та підпис відповідальних осіб: особи, яка здала молочну сировину на молокоприймальний пункт або молокопереробне підприємство; особи, яка прийняла молочну сировину із зазначенням назви молочного заводу; особи, яка зробила аналіз на цьому заводі по графах, указаних у частині другій. Ці дані завіряються печаткою молокоприймального пункту або підприємства, яким прийнята молочна сировина.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи спеціалізованих товарних накладних (а. с. 46 - 200, том 1) вони оформлені належним чином, містять всі необхідні реквізити, що свідчить про їх належність та допустимість як доказів в господарському процесі.

Окрім того, згідно п. 1.1. Інструкції про порядок заповнення приймальної квитанції на закупівлю молочної сировини (ф. №3-ПК (МС), затвердженою наказом Міністерства аграрної політики України від 01.07.2002 року №176 приймальна квитанція - це документ, у якому приймальник на підставі товарних накладних на перевезення молочної сировини за спеціалізованою формою №1-ТН (МС) вказує кількість і вартість молочної сировини та розрахунки з продавцем за минулий місяць. Відповідно до останнього абзацу п. 2.1. Інструкції приймальну квитанцію за формою №3-ПК (МС) підписує керівник та головний бухгалтер молокопереробного підприємства.

Приймальні квитанції, які наявні в матеріалах справи (а. с 18-45, том 1), містять підписи відповідальних осіб (директора та головного бухгалтера товариства) та скріплені печаткою товариства. Крім того, суд апеляційної інстанції звертає увагу, що вище зазначені приймальні квитанції складені безпосередньо самим відповідачем, як приймальником молочної сировини.

Жодних доказів відмови прийняти товар з огляду на його невідповідність обумовленим договором характеристикам (як-то передбачено в силу п. 3.3.1 договору), відповідач не надав.

Доводи апеляційної скарги зводяться до констатації порушення сторонами при оформленні господарських операцій положень законодавства, які регулюють порядок складання документів первинного бухгалтерського обліку. При цьому, відповідач не надав жодних доказів в спростування фактичного змісту господарських правовідносин сторін та обсяг їх виконання, не довів неможливості ідентифікації особи, що здійснювала прийняття молочної продукції, відмову від зазначеної продукції через її невідповідність умовам договору, неотримання продукції на заявлену суму; чинне законодавство не передбачає наслідків у вигляді звільнення від оплати продукції, отримання якої доведено наявними в матеріалах справи доказами, через дефекти в оформленні товаросупроводжуючих документів.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони почали використовувати новий бланк спеціалізованої товарної накладної на перевезення молочної сировини форми №1-ТН (МС) з березня 2016 року. З огляду на викладене, колегія суддів не вбачає порушення здійснення господарської операції, та твердження відповідача з цього приводу не свідчать про те, що господарська операція не відбулася.

Враховуючи вищезазначене, апеляційним господарським судом встановлено, що спеціалізовані товарні накладні та приймальні квитанції, які містяться в матеріалах справи, відповідають вимогам нормативних актів щодо порядку їх складання та заповнення, а тому є первинними документами, які фіксують факт здійснення господарської операції з поставки позивачем сільськогосподарської продукції (сировини - молока коров'ячого) відповідачу та відповідно виникнення в останнього на підставі умов договору та приписів ст. 692 ЦК України обов'язку по проведенню розрахунків за отриману продукцію (постанова ВГСУ по справі № 917/291/16, 917/294/16 від 04.08.2016 року).

Контрагенти у відповідності до додатку до договору на закупівлю молока №1527/15-БМ від 22.01.2015 року Протокол погодження ціни (том 2 а.с.1-10), визначено планову закупівельну ціну за 1 тону молока на кожну партію прийнятого відповідачем молока.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець, згідно з ч. 2 ст. 692 Цивільного кодексу України, зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних випадках ставляться.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що наявні в матеріалах справи документи, які відповідно до вимог цивільного законодавства, є первинними бухгалтерськими документами, підтверджують факт здійснення господарської операції щодо поставки відповідачу продукції, вважає правомірним висновок господарського суду Полтавської області про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" на користь позивача 388817, 47 грн. основного боргу згідно заявлених позовних вимог.

Під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції відповідач надав копії платіжних доручень, які на його думку, є свідченням проведення бухгалтерської операції з погашення заборгованості по укладеному договору на закупівлю молока №1527/15-БМ від 22.01.2013 року, через що вважає необґрунтованими позовні вимоги позивача.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Зі змісту наведеної статті вбачається, що за загальним правилом апеляційний господарський суд переглядає справу за наявними у справі доказами, тобто тими доказами, що зібрані місцевим господарським судом і покладені в основу рішення цього суду.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд

апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою Господарського процесуального кодексу України покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

До згаданих підстав належить, зокрема, необґрунтоване відхилення судом першої інстанції клопотань сторін про витребування господарським судом доказів у порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України. У такому разі суд апеляційної інстанції за відповідним клопотанням сторони самостійно витребує необхідні додаткові докази.

Водночас, якщо прийняте рішення судом першої інстанції є по суті законним та обґрунтованим, то саме лише подання до суду апеляційної інстанції додаткових доказів, не може вважатися підставою для скасування процесуального документа.

В розрізі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року вбачається, що обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Згідно роз'яснень пленуму Вищого господарського суду України викладених в пункті 1 постанови від 23.03.2012 року Про судове рішення, рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Тобто, за вимогами процесуального законодавства рішення є законним лише тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а при їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України.

Отже, наявні в матеріалах справи копії платіжних доручень не можуть свідчити про не обґрунтованість судового рішення, оскільки дані документи були подані до суду апеляційної інстанції під час повторного перегляду даної справи та не були досліджені під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Щодо зауваження скаржника про недотримання судом першої інстанції вимог ст. 4-3 ГПК України та позбавлення останнього можливості надати пояснення по суті справи в судовому засіданні, колегія суддів вважає за необхідне зазначити про наступне.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

За ст. 28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що представниками сторін у справі можуть бути як керівники підприємств та організацій так і інші особи, повноваження яких визначені законодавством та установчими документами, тобто коло осіб, які можуть здійснювати представництво в суді, чинним законодавством не обмежується.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст. 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Явка представників сторін місцевим господарським судом обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони. До того ж, скаржник не був позбавлений права направити в судове засідання іншого свого представника згідно зі ст. 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційні вимоги відповідача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Полтавської області від 30.08.2016 року по справі № 917/1107/16 прийняте при належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального та процесуального права, в звязку з чим, апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" не підлягає задоволенню.

Разом з тим, апеляційний господарський суд не погоджується з позицією місцевого суду щодо розподілу судового збору.

Відповідно до частини 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

В свою чергу, правові засади справляння судового збору, платників, об'єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору визначено в Законі України «Про судовий збір».

Частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» у 2016 році з 1 січня встановлено мінімальну заробітну плату в місячному розмірі 1378,00 грн.

Згідно частини 3 статті 6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру.

Згідно підпунктів 1, 2 пункту 2 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру сплачується судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати; за подання позовної заяви немайнового характеру - 1 розмір мінімальної заробітної плати.

Майновий позов (позовна заява майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об'єктом якої виступає благо, що підлягає грошовій оцінці. Тобто будь-який майновий спір має ціну, а категорію майнових спорів складають, зокрема, спори, пов'язані з підтвердженням прав на майно та грошові суми, на володіння майном і будь-які форми його використання на договірній чи позадоговірній основі.

Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об'єктом якої виступає благо, що не піддається грошовій оцінці.

Колегія суддів зазначає, що вимога позивача про стягнення боргу в сумі 388817,47 грн. спрямована на захист майнового інтересу позивача та має вартісну оцінку, а відтак, є майновою. Отже, заявляючи дану позовну вимогу, позивач, враховуючи вимоги Закону України «Про судовий збір», повинен був сплатити 5832,26 грн. судового збору як за вимогу майнового характеру.

Однак, позивач на підтвердження сплати судового збору надав платіжне доручення № 95142569 від 23.06.2016 року про сплату судового збору у сумі 3965,93 грн., тобто у меншому розмірі, ніж встановлено чинним законодавством, а саме Законом України «Про судовий збір».

Таким чином, судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1866,33 грн. (5832,26 грн. - 3965,93 грн.) має бути стягнуто в доход Державного бюджету України з Приватно - орендного сільськогосподарського підприємства "Мелені", а тому рішення в частині розподілу судового збору має бути змінено.

На підставі викладеного та керуючись статтями 44, 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'я молокопродукт" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 30.08.2016 року по справі № 917/1107/16 залишити без змін.

Стягнути з Приватно орендного сільськогосподарського підприємства Мелені (вул. Шевченка, буд. 39, с. Радчиці, Овруцький район, Житомирська область, 11101, ідентифікаційний код 03728392) на користь Державного бюджету України 1866,33 грн. судового збору за подачу позовної заяви.

Доручити господарському суду Полтавської області видати відповідні накази.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Білецька А.М.