ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Справа № 909/552/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бонк Т. Б.

суддів Кравчук Н.М.

Якімець Г.Г.

при секретарі судового засідання І.О. Борщ

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача - Марцінків Р.Б. (пред-к за довіреністю)

від відповідача (скаржника) - Мищишин І.Я. (пред-к за довіреністю)

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Безпека захід" від 10.09.16

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 30.08.2016р. (головуючий суддя Малєєва О.В.)

у справі № 909/552/16

за позовом: виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, м. Івано-Франківськ

до відповідача: приватного підприємства "Безпека Захід", м. Івано-Франківськ

про стягнення неустойки в розмірі 41 980,82 грн.

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 30.08.2016р. у справі № 909/552/16 позов виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до приватного підприємства "Безпека Захід" про стягнення неустойки в розмірі 41 980,82 грн. задоволено. Стягнуто з приватного підприємства "Безпека Захід" в користь виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради неустойку в розмірі 41 980,82 грн., а також 1378 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване тим, що відповідачем несвоєчасно повернуто орендоване майно після припинення (розірвання) договору оренди, у зв'язку з чим позивачем згідно ст. 785 ЦК України нараховано неустойку, яка не підлягає зменшенню, оскільки до такої не можуть застосовуватися положення ч.3 ст. 551 ЦК України.

В апеляційній скарзі скаржник просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти рішення про звільнення ПП «Безпека Захід» від сплати неустойки, мотивуючи це тим, що судом першої інстанції було неповно вивчено матеріали справи, не було надано належної оцінки всім доказам у справі, зокрема, насамперед доказам щодо зменшення розміру неустойки.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач зазначає, що позивач будь якої згоди відповідачу на здійснення ремонтних робіт (поліпшень) в орендованих приміщеннях не надавав, оскільки від відповідача не надходило жодних пропозицій про здійснення таких. Зазначає, що у даному випадку предметом позову є стягнення неустойки, а не захист права на відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого майна.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради, як орендодавцем, та приватним підприємством "Безпека-Захід" було укладено договір оренди нежитлових приміщень №ДО-3726 від 27.11.2014 (надалі "договір").

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування нежитлові приміщення площею 34,7 кв.м, розташовані в будівлі жіночої консультації №1 за адресою м. Івано-Франківськ, вул. Січових Стрільців, 46, яке перебуває на балансі міського клінічного пологового будинку. Дані приміщення передані в оренду для використання під офіс фірми з надання охоронних послуг. Предмет оренди на підставі акту приймання-передачі від 27.11.2014 переданий відповідачу.

Орендна плата встановлена в п.3.1. договору в розмірі 1951,27 грн без ПДВ за базовий місяць жовтень 2014 року. Відповідно до п.3.2. договору місячний розмір орендної плати, яку повинен сплачувати орендар за кожний наступний місяць оренди, визначається шляхом множення розміру місячної орендної орендної плати за попередній місяць оренди на індекс інфляції за поточний місяць оренди.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 10.09.2015 у справі №909/681/15 встановлено, що ПП "Безпека-Захід" належним чином не виконувало зобов'язання за договором, станом на 30.04.2015 допустило заборгованість по сплаті орендної плати у розмірі 14 303,88 грн, а тому відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 6.3. договору вказаний договорів було розірвано.

Надалі, рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 21.01.2016 у справі №909/1295/15 задоволено позов виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради до ПП "Безпека Захід" про звільнення орендованих приміщень та повернення їх орендодавцю по акту приймання-передачі, а також згідно з ч.2 ст.785 ЦК України та п.5.1.3. договору стягнуто 7 089,58 грн. неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна за період з 30.09.2015 по 31.10.2015. При цьому встановлено, що відповідно до п.2.4. договору у разі розірвання договору, закінчення строку його дії, відмови орендаря або орендодавця від його продовження чи відмови орендодавця від договору в порядку ст.782 ЦК України, а також у випадку банкрутства орендаря орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві приміщення у взаємопогоджені терміни, але не пізніше як в день набрання законної сили рішення суду про розірвання договору. Як зазначено судом у справі №909/1295/15, рішення господарського суду Івано-Франківської області про розірвання договору оренди нежитлових приміщень №ДО-3726 від 27.11.2014, укладеного між виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради та приватним підприємством "Безпека Захід", набрало законної сили 29.09.2015, і на час ухвалення рішення були відсутні докази того, що відповідач повернув орендовані приміщення позивачу.

Слід зазначити, що вищезазначені рішення судів не оскаржувалися скаржником ПП "Безпека Захід" та набрали законної сили.

Згідно Конституції України, чинного законодавства рішення судів є обов'язковими до виконання.

Як передбачено ч.3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як встановлено, повернення орендованих приміщень позивачу у зв'язку з розірванням договору відбулось за актом приймання-передачі від 29.04.2016 року (а.с.20).

Пунктом 5.1.3. договору було передбачено, що у випадку невиконання орендарем обов'язку щодо повернення орендодавцеві приміщень відповідно до вимог п. 2.4. цього договору, він сплачує орендодавцеві неустойку в розмірі подвійного розміру орендної плати, встановленої і нарахованої згідно з цим договором з врахуванням суми ПДВ за період безпідставного користування приміщеннями. Дані умови договору відповідають приписам ч.2 ст.785 ЦК України, якими передбачено право наймодавця вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення, якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі.

Предметом позову є стягнення неустойки за період з 01.11.2015 по 29.04.2016 в сумі 41 980,82 грн. на підставі ст. 785 ЦК України.

Апеляційний суд зазначає, що спірний період стягнення неустойки у даній справі є продовженням періоду прострочення щодо неповернення орендованого майна у справі №909/1295/15 до моменту повернення орендованого майна за актом. Відтак, у справі №909/1295/15 вже були встановлені обставини справи, які відповідають диспозиції ст. 785 ЦК України, а саме факт неповернення відповідачем майна з оренди після набрання законної сили рішенням суду про зобов'язання відповідача звільнити та повернути позивачу орендовані приміщення.

Для застосування наслідків, передбачених частиною другою статті 785 ЦК України необхідна наявність вини (умислу або необережності) у особи, яка порушила зобов'язання, відповідно до вимог статті 614 ЦК України (Постанова Пленуму Верховного суду України у справі № 3-85гс14 від 02.09.2014 року).

Згідно ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

У даному випадку як у даній справі, так і з рішення суду у справі №909/1295/15 не вбачається доведення відповідачем відсутності своєї вини при вчиненні протиправного діяння, а саме неповернення орендованого майна після припинення договору оренди.

Посилання відповідача на те, що відповідно до положень ст. 778 ЦК України він має право на відшкодування вартості витрат на поліпшення орендованого майна, не стосується вирішення даного спору, оскільки нормами чинного законодавства та умовами договору стягнення неустойки за прострочення повернення орендованого майна не поставлено в залежність від вирішення питання про відшкодування витрат на його поліпшення. А те, що після розірвання договору між сторонами тривали переговори з приводу продовження орендних відносин, не звільняло відповідача від обов'язку повернути орендоване приміщення та виконати рішення суду.

Доказів того, що вказане порушення відповідач допустив внаслідок неправомірних дій позивача, ним не подано.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру неустойки, то слід зазначити наступне.

Як зазначено в п. 5.4. постанови пленуму ВГСУ №12 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", застосовуючи приписи статті 785 ЦК України у розгляді справ зі спорів про стягнення неустойки за прострочення виконання зобов'язань з повернення об'єкта оренди, господарським судам слід звертати увагу на те, що неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається як подвійна плата за користування річчю за час прострочення. Ця неустойка не може бути ототожнена з неустойкою (штрафом, пенею), передбаченою пунктом 1 частини другої статті 258 ЦК України, оскільки, на відміну від приписів статті 549 ЦК України, її обчислення не здійснюється у відсотках від суми невиконання або неналежного виконання зобов'язання (штраф), а також у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (пеня). Неустойка, передбачена нормою ст.785 ЦК України, є засобом забезпечення виконання зобов'язань, метою якого являється захист інтересів орендодавця в разі неповернення орендованого майна після закінчення строку дії договору або його дострокового розірвання, розмір якої ставиться в залежність від строку такого безпідставного користування майном. Враховуючи зазначене, до вказаної неустойки не можуть застосовуватися положення ч.3 ст. 551 ЦК України.

Неустойка, стягнення якої передбачено частиною другою статті 785 ЦК України, є самостійною майновою відповідальністю у сфері орендних правовідносин і визначається законодавцем як подвійна плата за користування річчю за час прострочення.

Подаючи клопотання про звільнення від сплати неустойки, передбаченої ст. 785 ЦК України, скаржник не зазначає норму законодавства, яка б передбачала таке звільнення від сплати неустойки, передбаченої ст.785 ЦК України.

Апеляційний суд зазначає, що чинним законодавством не передбачено звільнення від сплати неустойки, передбаченої ст.785 ЦК України. Таке звільнення від сплати неустойки, передбаченого ст. 785 ЦК України, передбачало б звільнення відповідача від відповідальності за вчинення протиправного діяння, що є неможливим за недоведеності відсутності своєї вини відповідачем.

Доводи апеляційної скарги є необґрунтованими та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Відповідно до ст.ст. 33, 43 ГПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому підстав для його скасування немає.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, слід покласти на скаржника.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 30.08.2016р. у справі № 909/552/16 - залишити без змін, апеляційну скаргу Приватного підприємства "Безпека захід" від 10.09.16 - без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Повний текст постанови виготовлений 10.10.2016 року.

Головуючий суддя Т.Б. Бонк

Суддя Н.М. Кравчук

Суддя Г.Г. Якімець