КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2016 р. Справа№ 910/2219/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Агрикової О.В.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін:

від позивача: Мельник В.В. - дов. б/н від 05.11.2015р.

від відповідача: Омельчук О.В. - дов. б/н від 10.01.2016р.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Проспект" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016р.

у справі № 910/2219/16 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Приватного підприємства "Проспект"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлокомплекс"

про стягнення 470 280, 59 грн.

В судовому засіданні 12.10.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Проспект" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлокомплекс" про стягнення з відповідача інфляційних втрат у сумі 409 258,19 грн. та 3% річних у сумі 61 022,40 грн.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач стверджував, що станом на даний час рішення господарського суду міста Києва від 13.02.2012 р. у справі №32/224 не виконано, оскільки відповідач ухиляється від виконання своїх зобов'язань, внаслідок чого Приватне підприємство "Проспект" несе збитки, у зв'язку з чим позивачем заявлено до стягнення з відповідача 3 % річних та інфляційних втрат за період з 13.02.2012 р. по 10.02.2016 р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2016р. у справі №910/2219/16 в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Апеляційна скарга обґрунтована неправильним застосуванням судом норм матеріального права, що потягло за собою неправильне вирішення спору.

Апелянт зазначає, що не сплачена відповідачем за рішенням суду заборгованість, є майном позивача, у користуванні та розпорядженні яким у позивача існують перешкоди, що говорить про постійно існуюче з вини відповідача триваюче правопорушення, а тому на даний вид правовідносин, на думку позивача, позовна давність не застосовується.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Приватного підприємства "Проспект" 25.05.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Тарасенко К.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.05.2016р. колегією суддів в зазначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, склад колегії суддів змінювався, строк розгляду справи, згідно ст. 69 ГПК України, продовжувався, розгляд справи, у відповідності до ст. 77 ГПК України, відкладався, останній раз на 12.10.2016р.

Представник позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 12.10.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову повністю.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 12.10.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін, з підстав викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін, виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 17.03.2009 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укржитлокомплекс", (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Трансавтобуд", (виконавець), укладено договір № 01/03 про виконання робіт, згідно п. 1.1 якого сторонами погоджено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, виконавець зобов'язується за завданням позивача протягом визначеного у договорі строку виконувати роботи щодо розробки ґрунту за адресою: м. Буча, вул. Тарасівська, 8-Г, а замовник зобов'язується оплачувати надані послуги.

Додатковою угодою до договору від 23.10.2009 р., сторонами доповнено розділ 4 договору пунктами 4.2-4.5 в частині відповідальності сторін за порушення умов договору.

На виконання умов договору Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Трансавтобуд" належним чином виконані роботи, а розрахунки Товариством з обмеженою відповідальністю "Укржитлокомплекс" за виконані роботи не проведено.

15.12.2010р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Транспортна компанія "Трансавтобуд", (цедент), та Приватним підприємством ''Проспект'', (цессіонарій), укладений договір відступлення права вимоги (цесії) (договір цесії).

Відповідно до п. 1.2.1 договору цесії цедент передає цессіонарію своє право вимоги зобов'язань в обсязі і на умовах, що обумовлені договором від 17.03.2009 р. на виконання робіт та додатковою угодою №1, та існують на час підписання цього договору. Цессіонарій при цьому на підставі п.1 ч.1 ст. 512 ЦК України, отримавши право вимоги за договором від 17.03.2009р., стає кредитором по відношенню до боржника - Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлокомплекс".

Згідно з п. 1.2.2 договору цесії цесіонарій отримує право вимагати від боржника належного виконання обов'язку по оплаті виконаних робіт та сплати всіх штрафних санкцій, збитків, передбачених договором від 17.03.2009 р. на виконання робіт та додатковою угодою №1 за неналежне виконання грошових зобов'язань (в тому числі щодо передачі боржником кредитору майна на виконання своїх зобов'язань).

Приватне підприємство "Проспект", як новий кредитор, звернулось до Господарського суду міста Києва про стягнення з відповідача за договором відступлення права вимоги (цесії) від 15.12.2010 р. грошових коштів в сумі 509 217,60 грн., інфляційних втрат в сумі 84 020,16 грн., 36 460,06 грн. - 3% річних та 78 928,73 грн. - пені.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2012 р. у справі №32/224 позовні вимоги Приватного підприємства "Проспект" задоволено частково та присуджено до стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлокомплекс" на користь позивача основний борг у розмірі 509 217,60 грн., пеню у розмірі 60 764,31 грн., 3% річних у розмірі 23 689,08 грн., інфляційні втрати у розмірі 83 999,46 грн., витрати по державному миту в сумі 6 776,70 грн. та витрати по забезпеченню судового процесу в сумі 149,87 грн.

Зазначене судове рішення залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 03.06.2013 р. та набрало законної сили 03.06.2013 р. При цьому, як вбачається з тексту вищезазначеної постанови, сума інфляційних втрат стягнуто за період з листопада 2009 року по квітень 2011 року та 3% річних за період 29.10.2009 р. по 17.05.2011р.

02.07.2013 р. на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.02.2012р. у справі №32/224 видано наказ.

10.04.2015р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Подільського районного управління юстиції у м. Києві відкрито виконавче провадження.

Відмовляючи у задоволенні позову, місцевий господарський суд виходив з того, що строк, у межах якого позивач міг звернутись до суду з вимогою про захист свого права або інтересу, сплинув, а відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів апеляційного суду, виходячи з наступного.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч. 1 ст. 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

За правилами ст. 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

В силу ст. 516 Цивільного кодексу України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 13.02.2012р. у справі № 32/224 встановлено наявність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлокомплекс" заборгованості, приймаючи до уваги, що вказане рішення набрало законної сили, колегія суддів вважає доведеним порушення відповідачем грошових зобов'язань за договором відступлення права вимоги (цесії) від 15.12.2010р.

Разом з цим, колегія суддів зазначає, що за приписами ст. 256 Цивільного кодексу України особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу в межах певного строку (позовна давність).

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ч.ч.2-3 ст. 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з п. 4.4. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судам слід мати на увазі таке. Відповідно до п.п. 4.4.2. за змістом частини другої статті 264 ЦК України переривання перебігу позовної давності шляхом пред'явлення позову матиме місце у разі не будь-якого подання позову, а здійсненого з додержанням вимог процесуального закону, зокрема, статей 54, 56, 57 ГПК. Тому якщо господарським судом у прийнятті позовної заяви відмовлено (стаття 62 ГПК) або її повернуто (стаття 63 названого Кодексу), то перебіг позовної давності не переривається. Так само не перериває цього перебігу подання позову з порушенням правил підвідомчості справ. З урахуванням положення частини четвертої статті 51 ГПК днем подання позову слід вважати дату поштового штемпеля підприємства зв'язку, через яке надсилається позовна заява (а в разі подання її безпосередньо до господарського суду - дату реєстрації цієї заяви в канцелярії суду). Якщо позовну заяву було повернуто, перебіг позовної давності переривається з того дня, коли заяву подано до суду з додержанням установленого порядку.

Приймаючи до уваги положення вищевикладених норм права, а також дослідивши матеріали справи, колегія суддів зазначає, що 27.05.2011р. відбулось переривання позовної давності, що підтверджується зверненням Приватного підприємства "Проспект" до Господарського суду Житомирської області із зустрічною позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Укржитлокомплекс" про стягнення 1 030 655, 65 грн., що підтверджується відміткою канцелярії даного суду.

Таким чином, позивач знав про порушення його права, а також мав можливість звернутись до суду за його захистом з 27.05.2011 р. відповідно.

При цьому, позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за період з 13.02.2012р. по 10.02.2016р. лише 11.02.2016 р., тобто з порушенням строків, передбачених ст. 257 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ч.ч. 4, 5 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає, що право Приватного підприємства "Проспект" було порушено відповідачем, однак враховуючи сплив позовної давності стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних за період з 13.02.2012р. по 10.02.2016р., враховуючи наявність заяви відповідача від 11.04.2016 р. про застосування наслідків його спливу, та враховуючи, що позивачем не наведено суду обставин щодо наявності поважних причин пропуску позовної давності, колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

При цьому, колегія суддів погоджується з доводами апелянта про те, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з боржника в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання, однак такі вимоги повинні заявлятись кредитором в межах строку позовної давності, з урахуванням приписів ст. ст. 256, 257, 261, 264 ЦК України.

Однак, заявлення вказаних вимог після спливу строку позовної давності, за наявності клопотання відповідача про застосування наслідків спливу позовної давності є підставою для відмови в позові на підставі ч. 4 ст. 267 ЦК України.

Доводи апеляційної скарги позивача про те, що строк позовної давності не застосовується до правовідносин між сторонами у даній справі колегія суддів вважає необґрунтованими у зв'язку з наступним.

Пунктом 5.1 постанови пленуму ВГСУ від 29.05.2013р. №10 роз'яснено, зокрема, що позовна давність не може поширюватись на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном (ст. 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення.

Однак, як вбачається з матеріалів даної справи, предметом позову є нарахування інфляційних втрат та 3% річних на вже існуючу суму боргу, а не усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження своїм майном, у зв'язку з чим доводи позивача про нерозповсюдження на правовідносини сторін позовної давності, не можуть братися судом до уваги.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Проспект" на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016р. у справі № 910/2219/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016р. у справі №910/2219/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/2219/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді О.В. Агрикова

С.А. Гончаров