РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р. Справа № 902/452/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Василишин А.Р.

судді Філіпова Т.Л. ,

судді Петухов М.Г.

при секретарі Першко А.А.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - приватного підприємства "Стожари" на рішення господарського суду Вінницької області від 06 липня 2015 року у справі № 902/452/16 (суддя Білоус В.В. )

за позовом публічного акціонерного товариства "Укргазпромбанк"

до приватного підприємства "Стожари"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: 1) ОСОБА_1; 2) ОСОБА_2;

про стягнення 618 031 грн 37 коп.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 представник згідно довіреності № 207 від 26 липня 2016 року;

відповідача - ОСОБА_4, представник згідно довіреності від 01 вересня 2016 року;

третьої особи 1 - ОСОБА_5, представник згідно довіреності від 31 серпня 2016 року;

третьої особи 2 - ОСОБА_5, представник згідно довіреності від 19 серпня 2016 року.

Судом розяснено права та обовязки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Укргазпромбанк" (надалі - Позивач) звернулося в господарський суд Вінницької області з позовом до приватного підприємства "Стожари"(надалі - Відповідач) про стягнення 618 031 грн 37 коп..

Рішенням господарського суду Вінницької області від 06 липня 2015 року позов задоволено та стягнуто 410 000 грн - заборгованості за кредитом; 119 938 грн 10 коп. - процентів за користування кредитом за період з 25 грудня 2014 року по 10 квітня 2016 року; 67 613 грн 20 коп.- пені за прострочення в поверненні кредиту за період з 26 листопада 2015 року по 10 квітня 2016 року, 19 561 грн 49 коп. - пені за прострочення в поверненні відсотків за період з 06 травня 2015 року по 10 квітня 2016 року, 820 грн - 0,2% штрафу за порушення строку повернення кредиту. Також даним судовим рішенням покладено на Відповідача судові витрати в сумі 9 270 грн 47 коп..

В задоволенні позову в частині стягнення 98 грн 58 коп.- пені за прострочення в поверненні кредиту за період з 26 листопада 2015 року по 10 квітня 2016 року судом відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю. Крім того, апелянт подав клопотання про залучення до участі в справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2, оскільки вирішення даного спору може вплинути на права та обов'язки даних осіб.

Мотивуючи апеляційну скаргу, Відповідач зазначає, що місцевий господарський суд неповністю з'ясував обставини, що мають значення для справи, визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не були доведені в судовому засіданні стосовно надання документів та виникнення зобов'язань по сплаті та нарахування штрафних санкцій з порушенням застосування норм матеріального та процесуального права, стягнув штраф, та внаслідок невідповідності висновків, викладених у рішенні місцевого господарського та обставинам справи, виніс неправильне рішення, яке у відповідності статті 104 ГПК України (на думку апелянта) підлягає скасуванню.

Автоматизованою системою документообігу суду визначено колегію суддів для розгляду справи № 902/452/16 у складі: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Бучинська Г.Б.., суддя Петухов М.Г..

Розпорядженням в.о керівника апарату суду ОСОБА_6 від 02 серпня 2016 року, у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Бучинської Г.Б. та відповідно до п. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п. 8.2 Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Рівненському апеляційному господарському суді, на виконання службової записки головуючого судді (судді - доповідача) у справі, призначено автоматичну зміну складу колегії суддів автоматизованою системою документообігу суду.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02 серпня внесено зміни до її складу та визначено новий склад, а саме: головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Петухов М.Г., суддя Філіпова Т.Л..

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02 серпня 2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження у новому складі суду та залучено до участі у справі, в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні Відповідача ОСОБА_1 та ОСОБА_2 (надалі - Треті особи).

Ухвалою суду від 07 вересня 2016 року розгляд справи №902/452/16 відкладено.

В судовому засіданні від 21 вересня 2016 року було оголошено перерву до 10 жовтня 2016 року до 11:00 год..

Позивач 07 вересня 2016 року подав клопотання про долучення до матеріалів справи відзиву на апеляційну скаргу (а.с. 134-139), в якому з підстав, зазначених в ньому, просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу залишити без задоволення.

21 вересня 2016 року Позивач подав клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів, а саме: виписку по особовим рахункам Третьої особи - ОСОБА_1; виписку по особовим рахункам Третьої особи - ОСОБА_2; розрахунок заборгованості Відповідача станом на дату винесення рішення від 06 липня 2016 року; розрахунок заборгованості Відповідача станом на 20 вересня 2016 року; належним чином завірену копію Договору застави №04-З/14-ВІ від 25 грудня 2014 року, укладеного між Позивачем та Третьою особою ОСОБА_7 (а.с. 148-165).

Відповідач 06 жовтня 2016 року на поштову адресу суду надіслав заяву (а.с. 172-178), в якій звертає увагу суду на той факт, що в березні 2015 року Відповідач звертався до Позивача із заявою про намір достроково виконати свої зобов'язання, однак Позивач зазначив, що погашення кредиту за рахунок предмету застави може мати тільки у разі невиконання Відповідачем своїх зобов'язань за кредитним договором, а станом на дату звернення у Позивача відсутні претензії щодо виконання умов Договору.

Треті особи 21 вересня 2016 року надіслали на адресу суду заяви (а.с. 166-167), в яких з підстав, викладених в них, просять прийняти рішення, яким визнати погашення зобов'язання Відповідачем за рахунок депозитних вкладів, відповідно до укладених договорів застави, в розмірі поданих Позивачу заяв.

В судовому засіданні від 07 вересня 2016 року, від 21 вересня 2016 року та від 10 жовтня 2016 року представник Позивача заперечив проти доводів, наведених в апеляційній скарзі, вважає їх безпідставними та необгрунтованими. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

В судовому засіданні від 07 вересня 2016 року, від 21 вересня 2016 року та від 10 жовтня 2016 року представники Відповідача та Третіх осіб підтримали доводи, наведені в апеляційній скарзі, та з підстав, викладених в ній, просять скасувати рішення господарського суду Вінницької області від 06 липня 2016 року та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Розглянувши матеріали та обставини справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що в її задоволенні слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін. При цьому колегія виходила з наступного.

Як встановлено Рівненським апеляційним господарським судом, 25 грудня 2014 року між Позивачем та Відповідачем укладено договір банківського кредиту № 03-КЛ/14-ВІ (надалі -Договір).

Згідно пункту 1.1 Договору предметом цього Договору є надання Позивачем Відповідачу грошових коштів (кредит) вигляді відновлювальної кредитної лінії (надалі в тексті Договору - кредит або кредитна лінія) та зобов'язання Відповідача повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, комісії та інші платежі в розмірі, на умовах та в порядку, що визначені цим Договором.

Відповідно до пункту 1.1.1 Договору надання відновлювальної кредитної лінії - це надання грошових коштів Відповідачу протягом строку кредиту необмежену кількість разів таким чином, що в будь який момент розмір кредиту не перевищує розмір ліміту граничної заборгованості, що встановлений цим Договором.

Згідно приписів пункту 1.1.2 Договору: ліміт граничної заборгованості за кредитною лінією (сума кредиту) - 410 000 (чотириста десять тисяч) гривень.

Згідно пункту 1.1.3 Договору, строк кредиту (строк кредитування) до - "25" листопада 2015 року включно.

Пунктом 3.1.1. Договору Позивач зобов'язаний надати Відповідачу грошові кошти (кредит) у розмірі, на строк і на умовах, встановлених цим Договором.

Згідно пункту 3.2.2 Договору Відповідач зобов'язаний повернути Позивачу кредит в строк згідно пункту 1.1.3. Договору, у повному обсязі, в валюті кредиту та в порядку, що встановлені Договором.

Згідно пункту 5.1. Договору, у разі порушення Відповідачем зобов'язання щодо повернення кредиту, сплати процентів користування кредитом та комісій згідно умов цього Договору, Відповідач сплачує Позивачу пеню в національній валюті України за курсом НБУ на дату нарахування в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожен день прострочення виконання зобов'язання.

Згідно пункту 5.2 Договору, у разі виявлення нецільового використання кредиту Відповідач сплачує штраф у розмірі 10% (десять відсотків) від суми нецільового використання у строк, що не перевищує два робочі дні з дати одержання відповідної вимоги від Позивача.

Згідно пункту 5.3 Договору, у разі порушення Відповідачем будь-якого зобов'язання за цим Договором (крім грошових зобов'язань) Відповідач сплачує штраф у розмірі 0,2 % (нуль цілих дві десятих відсотка) від ліміту граничної заборгованості за кредитною лінією, що зазначена в п. 1.1.2 Договору, за кожен випадок такого порушення.

Згідно пункту 7.6 Договору, Договір вступає в дію з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за Договором.

В забезпечення Договору між Позивачем та ОСОБА_1 (надалі - Майновий поручитель - 1) укладений договір застави № 04-3/14-ВІ від 25 грудня 2014 року , предметом застави за яким є право грошової вимоги за Договором банківського вкладу (депозиту) "Прибуткова осінь" № Р-1180-1857/2 від 02 грудня 2014 року в розмірі 15 000 доларів США.

Крім того, в забезпечення Договору між Позивачем та ОСОБА_2 (надалі - Майновий поручитель - 2) укладений договір застави № 05-3/14-ВІ від 25 грудня 2014 року, предметом застави за яким є право грошової вимоги за Договором банківського вкладу (депозиту) "Прибуткова осінь" №Р-1180-1536/2 від 21 листопада 2014 року в розмірі 21 300 доларів США.

Листом від 23 жовтня 2015 року № 360 (а.с. 121-123) Позивач повідомив Відповідача, що Постановою правління Національного банку України від 14 вересня 2015 року № 602 (а. с. 28), порушена процедура ліквідації та відкликана банківська ліцензія Позивача. Рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 14 вересня 2015 року №168 "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Укргазпромбанк" та делегування повноважень ліквідатора банку" з 15 вересня 2015 року по 14 вересня 2017 року включно в Позивача розпочато процедуру ліквідації банку, призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та делеговано всі повноваження ліквідатора Позивача - провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків ОСОБА_8 (а.с. 29).

Разом з тим, Позивач вказує, що станом на 15 вересня 2015 року прострочена заборгованість по сплаті за користування кредитними коштами Відповідачем за кредитним договором №03-КЛ/14-ВІ за період з квітня 2015 року по вересень 2015 року становить 52 304 грн 94 коп..

В свою чергу, Відповідач звернувся із заявою від 29 грудня 2015 року до Позивача (а.с. 126-128), в якій просив погасити зобов'язання за договором банківського кредиту № 03-КЛ/14-ВІ за рахунок коштів Майнових поручителів 1 та 2, а також у зв'язку із тим, що грошова сума банківського депозиту "Прибуткова осінь" перевищує розмір забезпечених цією заставою вимог заставодержателя, повернути різницю Майновим поручителям 1 та 2.

Згідно частини 1 статті 25 Закону України "Про заставу" якщо при реалізації предмета застави виручена грошова сума перевищує розмір забезпечених цією заставою вимог заставодержателя, різниця повертається заставодавцю.

Однак, як зазначалося вище у даній судовій постанові, Постановою правління Національного банку України від 14 вересня 2015 року № 602 , порушена процедура ліквідації та відкликана банківська ліцензія Позивача та з 15 вересня 2015 року по 14 вересня 2017 року включно в Позивача розпочато процедуру ліквідації банку.

Відтак, діяльність Позивача регулюється згідно норм Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (надалі - Закон).

Згідно норми статті 36 Закону, з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Разом з тим, відповідно до приписів пункту 8 статті 46 Закону, забороняється зарахування зустрічних вимог, у тому числі зустрічних однорідних вимог, припинення зобов'язань за домовленістю (згодою) сторін (у тому числі шляхом договірного списання), прощення боргу, поєднання боржника і кредитора в одній особі внаслідок укладення будь-яких правочинів з іншими особами, крім банку, зарахування на вимогу однієї з сторін.

Посилання Відповідача на те, що обмеження, встановлені цим пунктом, не поширюються на зобов'язання банку щодо зарахування зустрічних однорідних вимог, крім обмежень, прямо передбачених законом, у разі, якщо боржник банку одночасно є кредитором цього банку і грошові кошти спрямовуються на погашення зобов'язань за кредитом цього боржника перед цим банком за кредитними договорами та/або за емітованими цим боржником борговими цінними паперами, спростовуються тим, що: Відповідач не є кредитором банку, а є його боржником, що підтверджується укладеним договором банківського кредиту №03-КЛ/14-ВІ (кредиторами є лише Треті особи, а не сам Відповідач). А тому, колегія суддів констатує, що обмеження пункту 8 статі 46 Закону не розповсюджується на Відповідача та не застосовуються при вирішенні даного спору.

Окрім того, статтею 26 Закону Фонд не відшкодовує кошти за вкладом у банку, якщо такий вклад використовується вкладником як засіб забезпечення виконання іншого зобов'язання перед цим банком, у повному обсязі вкладу до дня виконання зобов'язань.

З огляду на усе вищевказане, суд приходить до висновку, що суд не в праві зараховувати суми кредиторської заборгованості Позивача перед Третьою особою в рахунок погашення заборгованості відповідача перед Позивачем за Договором.

В той же час, суд констатує, що питання права Третіх осіб на отримання відшкодування гарантованої суми в розмірі 200 000 грн від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (в силу описаних вище норм і з огляду на неможливість зарахування в рахунок заборгованості по Договору), не лише не входить в предмет доказування у даній справі, але й взагалі не може розглядатися господарським судом.

Також, твердження Відповідача про те, що в березні 2015 року, тобто до 19 вересня 2015 року (дата опублікування в офіційному друкованому виданні - газеті "Голос України" № 174 оголошення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Позивача, відповідно до постанови Правління Національного банку України №602), він та Треті особи звертались до Позивача із заявою про намір достроково виконати свої зобов'язання по Договору банківського кредиту № 03-КЛ/14-ВІ від 25 грудня 2014 року, однак Позивачем було відмовлено у задоволенні даної заяви (що на думку Відповідача є неправомірним) спростовується наступним.

Статтею 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частиною 1 статті 20 Закону України "Про заставу" визначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором.

В свою чергу, підпунктом 4.1.2 пункту 4.1 розділу 4 Договору банківського кредиту №03-КЛ/14-ВІ від 25 грудня 2014 року передбачено, що Позивач у разі невиконання Відповідачем будь-якого зобов'язання за Договором та/або настання будь-якого з випадків, що зазначені в пункті 3.2.10 даного Договору - має право достроково стягувати кредит, вимагати дострокового виконання зобов'язань за Договором, поруки, звернути стягнення на предмет застави (іпотеки).

Водночас, суд наголошує на тому, що Позивач надав відповідь № 826 від 27 березня 2015 року на вищевказане звернення саме Відповідача (а.с. 174-175) в якій вказав, що станом на дату звернення у Позивача відсутні будь-які претензії щодо виконання умов Договору.

Разом з тим, апеляційний господарський суд констатує, що відповідь надана саме на звернення Відповідача, а не Третіх осіб. При цьому договори застави довели право на таке звернення (в силу дії пунктів 3.5-3.6 Договорів застави) саме Третім особам, а не Відповідачу. відтак, Позивач апріорі не мав права вчиняти дії по списанню коштів за заявою особи, що не мала права на таке звернення. Доказів ж подачі такої заяви Третіми особами до початку вищеописаної ліквідаційної процедури по Позивачу не надано (датованої до 15 вересня 2015 року).

Відтак, суд не бере даний лист до уваги, адже він не є доказом звернення до Позивача на підставі пунктів 3.5-3.6 Договорів застави саме Третіх осіб.

Інші доводи Відповідача є безпідставними та спростовуються усім вищеописаним у даній судовій постанові.

Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.

Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною 1 статті 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором.

Позивач свої зобов'язання за Договором виконав, надавши Відповідачу кредит у розмірі 410 000 грн., визначений умовами Кредитного договору, що стверджується банківськими виписками по особовому рахунку Відповідача та меморіальним ордером № 2170 від 25 грудня 2014 року (а.с. 14-19).

Відповідач свої зобов'язання щодо повернення кредиту не виконав. Таким чином борг Позивача перед Відповідачем за кредитом становить 410 000 грн.

Згідно зі статті 526 Цивільного кодексу України, статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Статтею 525 Цивільного кодексу України, частиною 7 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною першою статті 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до статті 527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Станом на день розгляду справи в суді, Відповідач не надав суду доказів здійснення з Позивачем розрахунків по сумі основного боргу в розмірі 410 000 грн., контррозрахунку позовних вимог, а тому дані вимоги Позивача підлягають задоволенню в повній сумі.

Враховуючи усе вищевказане, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку про підставність та обгрунтованість даних позовних вимог, а тому повністю задовільняє їх в сумі 410 00 грн.

Дане вчинено і місцевим господарським судом, а тому суд апеляційної інстанції залишає його без змін в цій частині.

Також, Позивачем пред'явлено до стягнення 119 938,10 грн.- заборгованості по процентам за користування кредитом за період з 25 грудня 2014 року по 10 квітня 2016 року.

Відповідно до умов кредитного договору Відповідач за період з 25 грудня 2014 року по 10 квітня 2016 року повинен був сплатити Позивачу відсотки за користування кредитом в сумі 119 938 грн 10 коп., що ним вчинено не було. Перевіривши розрахунок відсотків, суд погоджується з його вірністю.

Відтак, станом на день винесення оспорюваного рішення заборгованість Відповідача перед Позивачем по відсоткам за користування кредитом складає 119 938 грн 10 коп..

Відповідач не надав доказів сплати Позивачу відсотків за користування кредитом чи доказів обґрунтованих підстав неможливості виконання даного зобов'язання, а тому дані вимоги Позивача також є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Також Позивачем пред'явлено позов щодо: стягнення 67 711 грн 78 коп. - пені за прострочення в поверненні кредиту за період з з 25 грудня 2014 року по 10 квітня 2016 року; стягнення 19 561 грн 49 коп. - пені за прострочення в поверненні відсотків за період з 06 травня 2015 року по 10 квітня 2016 року; стягнення 820 грн. - штрафу за порушення строку повернення кредиту.

Колегія апеляційного суду, розглянувши вимоги Позивача про стягнення пені за прострочення в поверненні кредиту за період з 26 листопада 2015 року по 10 квітня 2016 року, зазначає наступне.

Частиною 2 статті 193 ГК України встановлено, що порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених ГК України, іншими законами або договором.

Частиною 2 статтею 217 ГК України передбачено такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції, оперативно-господарські санкції.

Відповідно до статті 230 ГК України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Приписами частини 1 статті 546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Стаття 549 ЦК України вказує, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання, а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 1 статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Стаття 610 цього ж Кодексу передбачає, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У пункті 3 частини 1 статті 611 ЦК України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно частини 6 статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

З огляду на викладене, перевіривши розрахунок позовних вимог, суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість належними доказами вимог Позивача про стягнення 67 613,20 грн.- пені за прострочення в поверненні кредиту за період з 26 листопада 2015 року по 10 квітня 2016 року.

З огляду на викладене, перевіривши розрахунок позовних вимог, суд приходить до висновку про законність і обґрунтованість належними доказами вимог Позивача про стягнення 67 613 грн 20 коп.- пені за прострочення в поверненні кредиту за період з 26 листопада 2015 року по 10 квітня 2016 року, про стягнення 19 561 грн 49 коп.- пені за прострочення в поверненні відсотків за період з 06 травня 2015 року по 10 квітня 2016 року, також про стягнення 820 грн штрафу за порушення строку повернення кредиту.

Відтак, і в цій частині позов підлягає до задоволення. Що ж до вимоги про стягнення пені, що перевищує дану суму - то суд приходить до висновку про її безпідставність та відмовляє Позивачу в її задоволенні в розмірі 98 грн 58 коп.. Дане вчинено і місцевим господарським судом, а тому і в цій частині суд апеляційної інстанції залишає без змін дане оспорюване рішення.

З огляду на все вищевказане у даній судовій постанові, доводи Відповідача, висвітлені в апеляційній скарзі, є безпідставними, спростовуються усім вищеописаним в даній судовій постанові, а тому Рівненський апеляційний господарський суд не бере їх до уваги.

З огляду на усе вищевикладене у даній судовій постанові, Рівненський апеляційний господарський суд приходить до висновку, що рішення господарського суду Вінницької області слід залишити без змін, а апеляційну скаргу Відповідача без задоволення.

Судові витрати за подачу апеляційної скарги, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, суд залишає за Відповідачем.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 103 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного підприємства "Стожари" на рішення господарського суду Вінницької області від 06 липня 2015 року у справі № 902/452/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Вінницької області від 06 липня 2015 року у справі №902/452/16 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

4. Справу № 902/452/16 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Василишин А.Р.

Суддя Філіпова Т.Л.

Суддя Петухов М.Г.