ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р.Справа № 916/1906/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів секретар судового засідання за участю представників учасників процесу: Від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 Від Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5, ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8, довіреність № 01-7/16, дата видачі: 07.07.16 ОСОБА_2, паспорт НОМЕР_3, дата видачі: 20.02.04 ОСОБА_9, довіреність № б/н, дата видачі: 06.10.16 ОСОБА_3, паспорт НОМЕР_4, дата видачі: 20.11.95
розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3
на рішення господарського суду Одеської області
від22.08.2016р.
у справі№ 916/1906/16 /суддя Зайцев Ю.О./
за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2
до відповідача проФізичної особи-підприємця ОСОБА_3 стягнення заборгованості
ВСТАНОВИВ:

14.07.2016р. Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості.

Рішенням господарського суду Одеської області від 22.08.2016р. позов Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - задовольнили; стягнули з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 заборгованість в сумі 343 000 /триста сорок три тисячі/ грн. 00 коп., 3% річних в сумі 19 058 /дев'ятнадцять тисяч п'ятдесят вісім/ грн. 00 коп., збитки в сумі 57 211 /п'ятдесят сім тисяч двісті одинадцять/ грн. 00 коп. та судові витрати в сумі 6 289 /шість тисяч двісті вісімдесят дев'ять/ грн. 50 коп.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду Одеської області Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої скаржник просить рішення господарського суду Одеської області від 22.08.2016р. по справі №916/1906/16 скасувати, ухвалити нове рішення, яким в задоволенні позову фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення заборгованості - відмовити в повному обсязі за безпідставністю.

Як на підставу викладених у скарзі вимог апелянт посилається на порушення норм матеріального та процесуального права, а саме:

- укладений попередній договір купівлі-продажу об'єкта нерухомості від 21.08.2013р. є недійсним;

- матеріали справи не містять доказів ухилення відповідача від посвідчення договору;

- оцінюючи вимоги про розмір збитків у розмірі 57 211,00грн. суд послався на неналежні та недопустимі докази, які не містять інформацію щодо предмета доказування;

- при стягненні 3% річних суд чітко не встановив час прострочення за виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 26.09.2016р. прийнято апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 до провадження та призначено до розгляду на 10.10.2016р.

Розглянувши матеріали даної справи, Одеський апеляційний господарський суд встановив наступне:

21.08.2013р. між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (далі по тексту - Покупець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (далі по тексту - Продавець) було укладено попередній договір про купівлю-продаж об'єкта нерухомості (далі по тексту - Договір), відповідно до умов якого, Продавець продає Покупцеві приміщення котельні, яке розташоване на території Фонтанської сільської ради Комінтернівськог району Одеської області за межами населеного пункту за адресою вул. Олександрівська дорога 12 «б» (надалі - Об'єкт продажу).

Згідно п. 2. Договору, укладення основного договору купівлі - продажу Об'єкта і його нотаріальне посвідчення повинно відбутися до 1 вересня 2014року.

Відповідно до п. 5 Договору, продавець зобов'язується підготовити всі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору купівлі - продажу Об'єкта.

Пункт 7 Договору передбачає, що сторони дійшли згоди, що в підтвердження факту досягнення згоди щодо укладення договору купівлі - продажу Об'єкту продажу та з метою часткового його виконання Покупець передає Продавцю в рахунок належного за цим договором платежу, зазначеного в п. 1 договору, грошову суму у розмірі 136тис.грн., що еквівалентно сімнадцяти тисячам доларам США. Гроші передаються Покупцем-Продавцю в момент підписання цього договору. Решту суми належного за цим договором платежу Покупець сплачує Продавцю готівкою протягом даного періоду 12 місяців після підписання цього договору, але не пізніше першого вересня 2014р.

Відповідно до п. 8 Договору, сторони домовились посвідчити цей договір нотаріально у місці і час, додатково визначені сторонами, при цьому пропозицію у будь-якій письмовій формі про час і місце посвідчення цього договору подає Покупець, але не раніше ніж за сім календарних днів до дати, запропонованої для посвідчення такого договору, а Продавець зобов'язаний підготувати і подати всі необхідні документи для нотаріального посвідчення такого договору.

Попередній договір про купівлю-продаж об'єкта нерухомості від 21.08.2014р. підписаний обома сторонами та підписи скріплені печатками позивача та відповідача.

Згідно ст. 635 Цивільного кодексу України, попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі.

Предметом попереднього договору від 21.08.2013р. є купівля - продаж нерухомого майна.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі.

Стаття 220 Цивільного кодексу України передбачає, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Частина 2 ст. 215 Цивільного кодексу України передбачає, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Попередній договір про купівлю-продаж об'єкта нерухомості від 21.08.2014р. укладений у простій письмовій формі та нотаріально не посвідчений, тому відповідно до вищезазначених норм Цивільного кодексу України даний договір є нікчемним.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи.

Пунктом 7 Договору сторони зазначили, що Покупцем з метою часткового виконання договору передано Продавцю 17 000,00 дол.США.

Також, в матеріалах справи міститься розписка до договору купівлі-продажу від 21.08.2013р. (а.с. 13), відповідно до якої позивачем від відповідача отримано 3 000 дол.США, а також підтверджено залишок боргу у розмірі 14 000 дол.США.

Вказане свідчить про те, що позивач в усній формі звертався до відповідача з вимогою повернути кошти, які були отримані відповідачем на виконання умов договору від 21.08.2013р. Але відповідач повернув у добровільному порядку тільки частину отриманих від позивача коштів, еквівалентну 3 000 дол.США та залишилася неповернутою сума, еквівалентна 14 000 дол.США, яка фактично є для відповідача сумою боргу, та у зв'язку з відмовою повернути кошти в добровільному порядку підлягає стягненню в судовому порядку як застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

Предмет позовних вимог про стягнення вказаної суми боргу був заявлений та розглядався по суті господарським судом. Підставою позовних вимог позивач зазначив попередній договір про купівлю-продаж об'єкта нерухомості від 21.08.2013р. Але як сам позивач у позовній заяві, так і суд першої інстанції в оскарженому рішенні надали невірну правову оцінку правовідносинам між сторонами за вказаним договором.

Із роз'яснень, які викладені у постанові пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», вбачається наступне:

Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів, користуючись правами суду першої інстанції в порядку ст.ст. 99, 101 ГПК України при розгляді апеляційної скарги, вважає за необхідне з метою винесення правильного та справедливого рішення у даній справі, самостійно здійснити правильну правову кваліфікацію спірних правовідносин між сторонами, заснованих на попередньому договорі про купівлю-продаж об'єкта нерухомості від 21.08.2013р. Як вже зазначалося апеляційним господарським судом, спірний договір в силу існуючих правових норм є нікчемний та у правовідносинах між сторонами цього договору слід застосувати юридичні наслідки визнання договору нікчемним. При цьому колегія суддів не виходить за межі заявлених позовних вимог, не змінює ані предмет, ані підстави позову.

Що стосується розміру позовних вимог про стягнення основного боргу, то згідно даних НБУ України станом на дату подання позову, а саме 14.07.2016р., курс долара США по відношенню до гривні складав 24,82 грн. за 1 дол. США.

Колегією суддів апеляційного господарського перевірено розрахунок суми основного боргу, здійснений судом першої інстанції та встановлено, що 14 000 дол.США станом на 14.07.2016р. (дату подачі позову) складає 347 480,00грн., однак, позивачем заявлено до стягнення з відповідача лише 343 000,00 грн. Таким чином, враховуючи ті обставини, що в даному випадку суд позбавлений можливості виходити за межі позовних вимог, колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції про задоволення даної позовної вимоги у повному обсязі.

Також рішенням господарського суду стягнуто з відповідача на користь позивача суму збитків у розмірі 57 211,00грн.

В позовній заяві Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 зазначив, що під час користування Об'єктом, позивачем було проведено ряд робіт із покращення обладнання, переобладнання та ремонту Об'єкту, а саме: покриття покрівлі в дві верстви на площі 500кв.метрів на суму 15 000,00грн., встановлення оцинкованого заліза на парапети на площі 65 кв.метрів, заливка підлоги бетоном, демонтаж старого бетону, а також були придбані та встановлені залізні ворота. Загальна сума збитків, яку просить стягнути позивач з відповідача складає 57 211,00грн.

В рішенні господарського суду зазначено, що:

- за приписами ст. 635 Цивільного кодексу України, сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства;

- допущене відповідачем порушення умов попереднього договору в частині обов'язку відповідача щодо укладення договору купівлі-продажу об'єкта нерухомості за переконанням суду, підтверджують необхідний причинно-наслідковий зв'язок між здійсненим порушенням та завданими ним збитками;

- відповідачем не було доведено суду факту відсутності його вини у вчиненні спірного екологічного правопорушення;

- сума понесених позивачем збитків підтверджується наявними в матеріалах справи копіями документів.

Колегією суддів апеляційного суду перевірено дані обставини справи, та суд не погоджується з висновками суду першої інстанції щодо стягнення збитків у розмірі 57 211,00грн. з огляду на наступне.

Згідно з ч.2 ст. 635 ЦК України, сторона, яка необгрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства.

Приписами статті 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно з статтею 224 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до частини 1 статті 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, зокрема, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною.

Колегія суддів звертає увагу, що для застосування такої міри відповідальності, як стягнення майнової шкоди (збитків), потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Відповідно до умов п. 8 спірного Договору, саме позивач зобов'язаний звернутись до відповідача з письмовою пропозицією про нотаріальне посвідчення договору, а в обов'язок відповідача входить лише підготовка необхідних документів.

Колегією суддів апеляційного суду встановлено, що матеріали справи не містять та суду не надано письмових доказів звернення позивача до відповідача з пропозицією до нотаріального посвідчення договору, та відповідно ухилення відповідача від здійснення означених дій, пов'язаних з нотаріальним посвідченням договору.

Окрім того, дані збитки є поліпшенням майна, яке було предметом попереднього договору про купівлю-продаж об'єкта нерухомості від 21.08.2013р., однак сторонами не надано доказів наявності між сторонами будь-яких договірних відносин, пов'язаних з обов'язком позивача здійснити поліпшення майна, яке є предметом попереднього договору, та щодо наявності прав або обов'язків відповідача з цього питання. Даний обов'язок не передбачений як самим попереднім договором, так і будь-якими іншими документами. Таким чином дані поліпшення, які позивач в позові визначає як збитки, були здійснені ним на власний ризик та в добровільному порядку, без будь-якого впливу з боку відповідача щодо обов'язковості здійснення таких дій, а тому у відповідача відсутній обов'язок щодо їх відшкодовування у зв'язку із відсутністю будь-якої вини. Протиправність дій відповідача полягає у неповерненні іншій стороні нікчемного правочину отриманих коштів, але такі дії не знаходяться у причино-наслідковому зв'язку із виконанням позивачем переобладнання та ремонту предмету купівлі-продажу.

Що стосується вимог позивача про стягнення 3% річних у розмірі - 19 058,00грн., господарський суд першої інстанції в рішенні зазначив наступне:

- у відповідності з п. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом;

- оскільки сторони у договорі не передбачили інший розмір відсотків за користування коштами, на думку суду, право позивача вимагати від відповідача сплатити 3% річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає в отриманні компенсації (плати) від відповідача за користування утримуваними ним грошовими коштами, належним до повернення за договором позики.

Тому, перевіривши розрахунок позивача, господарський суд першої інстанції дійшов висновку, що вимоги про стягнення з відповідача за прострочення зобов'язання 3% річних у розмірі 19 058,00 грн. підлягають судом задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного суду не погоджується з висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Обов'язок боржника сплатити суму процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Отже, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що вимоги позивача в частині стягнення 3% річних, нарахованих на заборгованість на виконання умов договору, який є нікчемним, також є безпідставними.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 підлягає задоволенню частково, рішення господарського суду підлягає скасуванню частково з прийняттям в цій частині нового рішення, а саме: в частині стягнення 3% річних в сумі 19 058,00грн. та збитків в сумі 57 211,00грн. у задоволенні позову слід відмовити, в частині стягнення заборгованості в сумі 343 000,00грн. рішення господарського суду Одеської області від 22.08.2016р. залишити без змін. Відповідно підлягає зменшенню також розмір стягнутих з відповідача витрат позивача на сплату судового збору при подачі позову до суду, та з позивача підлягають стягненню витрати на сплату судового збору за подачу відповідачем апеляційної скарги, пропорційно сумі задоволених вимог.

Керуючись ст.ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Одеський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Одеської області від 22.08.2016р. скасувати в частині стягнення 3% річних в сумі 19 058,00грн., збитків в сумі 57 211,00грн.

В цій частині відмовити у задоволенні позову.

В частині стягнення заборгованості в сумі 343 000,00грн. рішення господарського суду Одеської області від 22.08.2016р. залишити без змін.

Стягнути з відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; код ЄДРЮО та ФОП НОМЕР_1; інші відомості відсутні) на користь позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; код ЄДРЮО та ФОП НОМЕР_2; інші відомості відсутні) витрати на сплату судового збору в сумі 5 157,39грн. за подачу позову.

Стягнути з позивача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_2; код ЄДРЮО та ФОП НОМЕР_2; інші відомості відсутні) на користь відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1; код ЄДРЮО та ФОП НОМЕР_1; інші відомості відсутні) витрати на сплату судового збору в сумі 1 245,32грн. за подачу апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Одеської області видати відповідні накази із зазначенням необхідних реквізитів відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження».

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий К.В. Богатир

Судді: О.Ю. Аленін

В.І. Жеков