ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" жовтня 2016 р. Справа № 914/830/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

Суддів: Костів Т.С.,

ОСОБА_1;

При секретарі судового засідання: Кіт М.В.,

Розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Заступника військового прокурора Львівського гарнізону, № 06-3692вих.16 від 10.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3980/16 від 16.08.2016 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 26 липня 2016 року

у справі № 914/830/16 (суддя Манюк П.Т.),

порушеній за позовом Першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органів уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах:

Позивача-1: Міністерства оборони України, м. Київ,

Позивача-2: Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, м. Яворів, Львівської області,

До відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «ІРБІС», м. Львів,

Про: визнання недійсним договору оренди № 7 від 31.05.2012 року, додаткового договору оренди № 1 від 25.05.2015 року до договору оренди № 7 від 31.05.2012 року, укладеного між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «ІРБІС» з моменту їх укладення; застосування наслідків недійсності договору та стягнення судових витрат.

За участю представників сторін:

від апелянта/прокуратури: прокурор Гальчинський С.О. (посвідчення № 036378 від 27.11.2015 р.); прокурор Бучко Р.В. (посвідчення № 043095 від 06.05.2016 р.);

від позивача-1: ОСОБА_2 п/к за довіреністю № 220/840/д від 30.12.2015 р.;

від позивача-2: начальник Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району ОСОБА_3; ОСОБА_4 п/к за довіреністю б/н від 19.01.2016 р.;

від відповідача: ОСОБА_5 п/к за довіреністю № 41 від 01.12.2014 р. (довіреність видана строком по 31.12.2017 р.);

вільний слухач: ОСОБА_6 (паспорт серії КС № 600239 від 23.11.2007 р.).

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28, 29 ГПК України представникам розяснені та зрозумілі. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представникам повідомлено про те, що здійснюється технічна фіксація судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2016 року, справу № 914/830/16 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Костів Т.С., Малех І.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.08.2016 року прийнято апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Львівського гарнізону, № 06-3692вих.16 від 10.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3980/16 від 16.08.2016 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 14.09.2016 року, про що сторони та прокурор були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення - знаходяться в матеріалах справи.

З підстав зазначених в ухвалі суду від 26.09.2016 р. розгляд справи, повторно, призначено на 05.10.2016 р. (у звязку з перебуванням суддів Костів Т.С. та Малех І.Б. у відпустці, 14.09.2016 р. розгляд даної справи не відбувся, з урахуванням положень абз. 2 п.п. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу, затвердженого рішенням ОСОБА_2 суддів України № 30 від 26.11.2010 р. з наступними змінами і доповненнями), про що сторони та прокурор були належним чином повідомлені, згідно Інструкції з діловодства в господарських судах України.

У судове засідання, яке відбулося 05.10.2016 р. представники апелянта прибули, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду подали супровідний лист № 06-4556вих.16 від 30.09.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-04/7168/16 від 03.10.2016 р.), в якому просять долучити до матеріалів справи: копію Акту державної екологічної інспекції у Львівській області від 07.06.2016 р. - на 8-ми арк., копію Припису Державної інспекції сільського господарства в Львівській області - на 4-х арк., копію звернення від 14.04.2016 р. - на 6-ти арк., копію Акту обстеження орендованого нерухомого майна від 30.08.2016 р. - на 6-ти арк.; апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, надали пояснення аналогічні викладеному в апеляційній скарзі, проти викладеного у відзиві ТзОВ «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» та відзиві Яворівської КЕЧ району заперечили. Крім того, представниками апелянта усно зазначено, що позивачем-2 та відповідачем спірні договори були укладені для приховування інших договірних відносин, оскільки відповідач орендоване нежитлове приміщення не використовує, так як, основною метою оренди є земельна ділянка загальною площею 29,3 га., на якій розташовані водойми, метою останнього є розміщення рибних господарств, представники апелянта вважають, що у звязку з умисним оформленням сторонами одного правочину: договору оренди нежитлових приміщень, з метою приховати інший правочин: договір оренди землі, який не укладено, держава недоотримає кошти, відтак просять рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. у справі № 914/830/16 - скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Від позивача-1 представник прибув, вимог ухвали суду не виконав, проти апеляційної скарги заперечив, та, зокрема, зазначив, що спірні договори оренди нежитлових приміщень при укладенні, були належним чином перевірені та погоджені з Міністерством оборони України; що відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, ч. 3 ст. 203 ЦК України є наявним головний елемент угоди (правочину) вільне волевиявлення сторін за договором оренди нежитлових приміщень та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, без мети приховати іншу угоду, відтак вважає, що апеляційну скаргу Заступника військового прокурора Львівського гарнізону слід залишити без задоволенні, а рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. у справі № 914/830/16 - без змін.

Від позивача-2, в судове засідання прибули керівник та представник за довіреністю, на виконання вимог ухвали від 17.08.2016 р., через канцелярію суду подали відзив на апеляційну скаргу вих. № 2195 від 12.09.2016 року (вх. № 01-04/6702/16 від 14.09.2016 р.), проти апеляційної скарги заперечили, просять суд залишити апеляційну скаргу на рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. у справі № 914/830/16 - без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін. Крім того, керівник Яворівської КЕЧ району проти апеляційної скарги заперечив та зазначив, що спірний договір та додаток до нього було погоджено з Міністерством оборони України з дотриманням усіх відповідних законних дій, заперечує про використання орендарем водойми, яка розміщена на території військового містечка № 35, так як з цього приводу у орендаря і орендодавця існують інші господарські відносини, і вони жодним чином не стосуються предмету спору, покликання представників прокуратури на удаваність правочину: договору оренди нежитлового приміщення, категорично заперечує, просить рішення місцевого господарського суду залишити - без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник відповідача в судове засідання прибув, проти апеляційної скарги заперечив з підстав зазначених у відзиві на апеляційну скаргу б/н від 18.08.2016 року (вх. № 01-04/5983/16 від 18.08.2016 року) та зазначив, що спірний договір відповідачем використовується виключно з метою досягнення мети оренди нежитлового приміщення, крім того, на думку представника відповідача, факт використання земельної ділянки за місцем розташування нежитлового приміщення не є підставою вважати, що договір оренди нежитлового приміщення є удаваним, вважає твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, припущеннями, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

З урахуванням вищенаведеного колегія суддів зазначає наступне.

Враховуючи, що сторін та прокурора було належним чином повідомлено рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення поштового відправлення, що свідчить про те, що судом апеляційної інстанції не було позбавлено конституційного права на захист охоронюваних законом інтересів, а також, що сторони та прокурор своєчасно та належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду справи та прибули в судове засідання 05.10.2016 р., судова колегія дійшла до висновку розглянути справу по суті, оскільки в матеріалах справи зібрано достатньо доказів для правильного вирішення справи.

Щодо подання скаржником апеляційному господарському суду додаткових доказів.

Скаржником суду апеляційної інстанції, 03.10.2016 р. за вх. № ЛАГС 01-04/7168/16 подано супровідний лист № 06-4556вих.16 від 30.09.2016 р. про долучення до матеріалів справи: копії Акту державної екологічної інспекції у Львівській області від 07.06.2016 р. - на 8-ми арк., копії Припису Державної інспекції сільського господарства в Львівській області - на 4-х арк., копії звернення від 14.04.2016 р. - на 6-ти арк., копії Акту обстеження орендованого нерухомого майна від 30.08.2016 р. - на 6-ти арк., без обгрунтування неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до частини першої статті 101 ГПК України апеляційний суд переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами.

Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обгрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно зясувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і обєктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обгрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобовязаний самостійно зясовувати відповідні причини.

Як вбачається із поданих апеляційному суду 03.10.2016 р. додаткових доказів, копії Акту державної екологічної інспекції у Львівській області від 07.06.2016 р. - на 8-ми арк., копії Припису Державної інспекції сільського господарства в Львівській області - на 4-х арк., копії звернення від 14.04.2016 р. - на 6-ти арк., були наявними на дату постановлення судового рішення місцевим господарським судом (26.07.2016 р.), представники апелянта у судовому засіданні не пояснили, у супровідному листі № 06-4556вих.16 від 30.09.2016 р. - не обгрунтували конкретних причин, неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від скаржника.

З огляду на вищенаведене апеляційний господарський суд прийшов до висновку відмовити скаржнику у прийнятті зазначених вище додаткових доказів.

Колегія суддів зясувала, що Акту обстеження орендованого нерухомого майна від 30.08.2016 р., копія якого подана апеляційному господарському суду згідно супровідного листа № 06-4556вих.16 від 30.09.2016 р. на дату постановлення судового рішення (26.07.2016 р.) ще не існувало в природі, відтак скаржник не міг продати суду першої інстанції копії цього Акту з причин, що не залежали від нього, відтак колегія суддів приходить до висновку, прийняти та долучити зазначену копію акта до матеріалів даної справи.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення місцевого суду слід залишити без змін, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. у справі № 914/830/16 (суддя Манюк П.Т.) в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю (том ІІ, а. с. 211, 212-222).

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду Львівської області апелянт/прокурор (Заступник військового прокурора Львівського гарнізону) звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том ІІІ, а. с. 9-14), просить рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. по справі № 914/830/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення неправильно застосовано норми матеріального права та порушено норми процесуального права, а висновки суду такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до незаконного та необґрунтованого рішення, відтак вважає, що дане рішення підлягає скасуванню.

Апелянт в апеляційній скарзі стверджує, що при укладенні договору оренди нерухомого військового майна № 7 від 31.05.2012 р. та додаткового договору № 1 відбулась фактична передача відповідачу в оренду також і прилегла земельна ділянка площею 29,3 га., без дотримання належної процедури (п. 15.5. Договору оренди), оскільки останній не використовує будівлю, а основною метою, на думку апелянта, є використання відповідачем земельної ділянки площею 29,3 га., водойми, а так як Яворівська КЕЧ району не наділена правом здавати в оренду землю МОУ, відтак вважає, що договір оренди нежитлового приміщення з додатком до нього укладено між сторонами з метою приховування іншого правочину, а саме договору оренди земельної ділянки.

Крім того, в апеляційній скарзі прокурор зазначає, що місцевим господарським судом не було надано правової оцінки тому факту, що орендоване нежитлове приміщення протягом трьох років не використовується та перебуває у занедбаному стані, відтак вищенаведені обставини свідчать, що орендар отримав право і можливість використовувати земельну ділянку площею 29,3 га. і фактично її використовував за відсутності формального договору оренди землі.

Також апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні звернув увагу на п. 5.15 спірного договору, яким передбачено, що обовязок орендаря здійснювати компенсацію частини податку на землю, пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, а також прилеглої до будівель земельної ділянки загальною площею 29,3 га., однак на думку апелянта такий висновок суду базується на неповному дослідженні змісту зазначеного пункту 5.15 договору, яким фактично погоджено сторонами право користування відповідачем земельною ділянкою загальною площею 29,3 га.

Апелянт також стверджує, що судом першої інстанції залишено поза увагою використання відповідачем інших будівель, які перебувають на території військового містечка (котельна, насосна станція) та не передані в оренду, але фактично перебувають у користуванні орендаря, оскільки знаходяться на земельній ділянці площею 29,3 га.

Також апелянт вважає, що наміром відповідача є використання земельної ділянки для розміщення рибного господарства на водоймі, яка розміщена на земельній ділянці, а не орендоване нежитлове приміщення, що є беззаперечним доказом удаваності договору оренди будівлі та наявності скритої оренди землі, що не було взято до уваги судом першої інстанції та вказане питання ним не досліджено. Крім того, судом не взято до уваги, що при внесенні змін у договір, а саме: укладенні додаткового договору оренди №1 від 25.05.2015, сторонами не дотримано вимог ст. 654 ЦК України, в частині обов'язковості при внесенні змін до договору (укладенні додаткового договору) дотримання процедури та порядку встановленого для укладення основного договору (проведення конкурсу на право укладення договору оренди, тощо).

Як вбачається з матеріалів даної справи, 28.03.2016 р. першим заступником військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органів уповноважених здійснювати функції у спірних відносинах в особі позивача-1: Міністерства оборони України, позивача-2: Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, подано до Господарського суду Львівської області позовну заяву до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс», про визнання недійсним договору оренди № 7 від 31.05.2012 року, додаткового договору оренди № 1 від 25.05.2015 року до договору оренди № 7 від 31.05.2012 року, укладеного між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» з моменту їх укладення та застосувати наслідки недійсності договору та стягнення судових витрат.

З матеріалів спарив вбачається та встановлено місцевим господарським судом, що 31 травня 2012 року між Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району (Орендодавець за договором, Позивач-2 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» (Орендар за договором, Відповідач у справі) був укладений Договір оренди № 7 нерухомо військового майна розташованого в Старицькому гарнізоні (том І, а. с. 19-22) (надалі - Договір).

За своїми основними та другорядними ознаками, зазначений вище правочин є договором найму (оренди).

Статтею 759 ЦК України визначено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Варто зазначити, що в матеріалах справи наявний перелік обєктів (в тому числі спірне майно, яке передавалось Орендарю згідно спірного договору), які включені до Додаткових переліків № 24, № 27 нерухомого військового майна, яке без заподіяння шкоди обороноздатності держави, бойовій та мобілізаційній готовості військ пропонується до передачі в оренду уповноваженими органами військового управління в Міністерстві оборони України та Збройних Силах України, що були затверджені Міністрами оборони України в 2009 та 2011 роках (том І, а. с. 76-77, 78-80).

Крім того, спірний Договір оренди № 7 був укладений за результатами проведеного конкурсу на право укладення договору оренди нерухомого військового майна - військового містечка № 35 (Протокол засідання конкурсної комісії від 18.04.2012 р. № 19/3) (том ІІ, а. с. 111/зворот-113).

Так, відповідно до п. 1.1. Договору Орендодавець передає, а Орендар приймає в строкове платне користування нерухоме військове майно - нежитлову будівлю № 5 площею 1177,3 кв.м. військового містечка № 35, що знаходиться на балансі Яворівської КЕЧ району, розташоване за адресою: с. Верещиця Яворівського району Львівської області.

Пунктом 1.3. Договору визначено, що назване в п. 1.1. нерухоме майно Орендодавець передає Орендарю з метою розміщення рибних господарств.

Відповідно до п. 5.15. Договору, Орендар зобовязався щомісячно компенсувати Орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею 29,3 га., на яку Орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи Акту приймання-передачі нерухомого військового майна (нежитлового приміщення) від 31 травня 2012 року, Яворівською квартирно-експлуатаційною частиною району (Орендодавець за договором, Позивач-2 у справі) було передано Товариству з обмеженою відповідальністю «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» (Орендар за договором, Відповідач у справі) нежитлове приміщення інв. № 5 в/м № 35, місцезнаходження якого: Львівська обл., Яворівський р-н, с. Верещиця (Майдан), ЯНЦ (Яворівський навчальний центр), площею 1177,3 кв. м., 1966 року побудови, вартістю 423762,00 грн. (том І, а. с. 23).

25 травня 2015 року між тими самими сторонами за Договором оренди № 7, було укладено Додатковий договір оренди № 1 до договору оренди № 7 від 31 травня 2012 року нерухомого військового майна, розташованого у Яворівському гарнізоні за адресою: Львівська обл., Яворівський район, с. Верещиця, військове містечко № 35, будівлі № 5 (том І, а. с. 24-25).

Вищезазначеним Додатковим договором оренди № 1 від 25 травня 2015 р. до договору оренди № 7 від 31 травня 2012 року сторони погодили орендну плату державного майна та строк дії договору, з 26 травня 2015 р. до 20 травня 2018 р. включно (п. 10.1. Додаткового договору оренди).

Сторони цього додаткового договору домовились, що всі інші пункти договору оренди № 7 від 31.05.2015 р. залишаються без змін.

Однак, прокурор в позовній заяві та апеляційній скарзі покликається на те, що згідно п.5.15. договору № 7 та додаткового договору № 1, відповідачу була передана земельна ділянка без дотримання відповідної процедури оформлення оренди земельної ділянки. Земельна ділянка площею 29.3 га., про яку йде мова в п. 5.15. спірного договору, відноситься до земель оборони і її використання для потреб господарської діяльності суперечить вимогам законодавства, зокрема, ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони».

Статтею 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч.5 ст. 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

ОСОБА_7 до ст. 65 Земельного кодексу України землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Статтею 2 Закону України Про використання земель оборони передбачено, що військові частини зобов'язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.

ОСОБА_7 до ст. 4 Закону України Про використання земель оборони військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва об'єктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їхніх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

Як уже було зазначено вище у цій постанові, із змісту спірного Договору оренди № 7 від 31 травня 2012 року та додаткового договору оренди № 1, в тому числі, п.5.15. цього Договору, не вбачається, що предметом даного Договору є передача в користування ТзОВ «Приватна охоронна фірма «Ірбіс» земельної ділянки площею 29,3 га. за адресою: Львівська обл., Яворівський район, с. Верещиця, військове містечко № 35.

Крім того, в матеріалах справи відсутні та прокурором/апелянтом не представлено суду докази передачі в оренду вказаної земельної ділянки, зокрема, договору оренди земельної ділянки та акту передачі-приймання земельної ділянки.

Слід зазначити, що згідно Державного акту на право користування землею серії Б № 040634 від 1980 року, право постійного користування земельною ділянкою площею 39163, 82 га в с. Верещиця, Яворівського району, Львівської області, в межах якої знаходиться земельна ділянка площею 29, 3 га, належить Яворівській КЕЧ району (том І, а. с. 212-214).

Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.02.2012 р. серія САЕ № 549955, нежитлова будівля літ. А-2 площею 1177,3 кв.м. (військове містечко № 35) відноситься до державної власності із зазначенням власника - Яворівська квартирно-експлуатаційна частина району (том І, а. с. 30).

ОСОБА_7 з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата формування: 09.12.2015 р., номер витягу: НВ-015, вбачається, що земельній ділянці присвоєно кадастровий номер: :09:000:0006, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): Львівська обл., Яворівський р-н., Івано-Франківська селищна рада, цільове призначення: 15.01 Для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України; категорія земель: землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання земельної ділянки: для обслуговування військового містечка № 35 Майдан; форма власності: державна власність; площа земельної ділянки: 13, 4204 га.; дата державної реєстрації земельної ділянки: 09.12.2015 р. (том І, а. с. 34-36).

ОСОБА_7 витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата формування: 09.12.2015 р., номер витягу: НВ-015 з державного земельного кадастру про земельну ділянку кадастровий номер :09:000:0005, місце розташування: використання земельної ділянки для обслуговування військового містечка № 35 Майдан площею 15,8796 га., дата державної реєстрації земельної ділянки: 09.12.2015 р. (том І, а. с. 37-39).

ОСОБА_7 витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, дата формування: 26.02.2016 р., НВ-016 земельній ділянці присвоєно кадастровий номер :09:000:0006, місце розташування (адміністративно-територіальна одиниця): Львівська обл., Яворівський р-н., Івано-Франківська селищна рада, цільове призначення: 15.01 Для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України; категорія земель: землі промисловості, транспорту, звязку, енергетики, оборони та іншого призначення; вид використання земельної ділянки: для обслуговування військового містечка № 35 Майдан; форма власності: державна власність; площа земельної ділянки: 13, 4204 га.; дата державної реєстрації земельної ділянки: 09.12.2015 (том І, а. с. 221-225, 226-232).

Як вбачається з Положення про Яворівську квартирно-експлуатаційну частину району, затвердженого 01.02.2006 року, Яворівська квартирно-експлуатаційна частина району є державною установою, яка створена Міністерством оборони України і підпорядкована Західному територіальному квартирно-експлуатаційному управлінню. Яворівська квартирно-експлуатаційна частина району є органом війського управління Збройних Сил України і призначена для реалізації у військових частинах та установах, дислокованих у межах відповідальності Яворівської квартирно-експлуатаційної частини району, державної військово-технічної політики з питань квартирно-експлуатаційного забезпечення з метою підтримання військ (сил) у стані бойової та мобілізаційної готовності. ОСОБА_7 зі ст. 5 Положення, установа має право укладати договори, набувати майнові та немайнові права, нести обовязки, бути позивачем і відповідачем у судових органах (том І, а. с. 189-194).

Відповідно до ч.5 ст. 20 Земельного кодексу України земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".

ОСОБА_7 до ст. 65 Земельного кодексу України, землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Статтею 2 Закону України Про використання земель оборони (із змінами та доповненнями), передбачено, що військові частини зобов'язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.

ОСОБА_7 ст. 4 вказано Закону, військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Землі оборони можуть використовуватися для будівництва обєктів соціально-культурного призначення, житла для військовослужбовців та членів їх сімей, а також соціального та доступного житла без зміни їх цільового призначення.

За таких обставин справи, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному спорі не підлягають застосуванню норми земельного законодавства, які регулюють порядок передачі в оренду земельних ділянок, які належать до земель оборони. Помилковою також є спроба прокуратури застосувати до орендних майнових правовідносин норми земельного законодавства та на цій не правовій підставі визнати недійсним договір оренди нерухомого військового майна від 31.05.2012 р. відповідно до ст. 235 ЦК України

Із спірного Договору оренди від 31.05.2012 р. № 7, з урахуванням Додаткового договору № 1, зокрема, п. 5.15. Договору, не вбачається, що предметом договору є передача в оренду відповідачу земельної ділянки площею 29,3 га. В матеріалах справи відсутні докази, прокурором не надано суду першої інстанції та не долучено таких доказів до апеляційної скарги, про передачу в оренду вказаної земельної ділянки, зокрема, договору оренди земельної ділянки та акт передачі-приймання земельної ділянки. Представники апелянта в судовому засіданні не підтвердили належними та допустимими доказами, в розумінні ст. ст. 32, 33 ГПК України обставини передачі відповідачу в оренду саме земельної ділянки.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

ОСОБА_7 з ч.1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 796 ЦК України, одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, на якій вони знаходяться, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. У договорі найму сторони можуть визначити розмір земельної ділянки, яка передається наймачеві. Якщо розмір земельної ділянки у договорі не визначений, наймачеві надається право користування усією земельною ділянкою, якою володів наймодавець. Якщо наймодавець не є власником земельної ділянки, вважається, що власник земельної ділянки погоджується на надання наймачеві права користування земельною ділянкою, якщо інше не встановлено договором наймодавця з власником земельної ділянки.

Зазначеною нормою не передбачено обовязку укладати окремий договір оренди земельної ділянки, на якій знаходяться орендовані будівлі, та земельної ділянки, яка прилягає до орендованих будівель і необхідна для досягнення мети оренди. Тобто право користування відповідними земельними ділянками виникає в орендаря на підставі закону (ст. 796 ЦК України) у зв'язку з укладенням договору оренди будівлі.

Як вбачається із змісту п. 5.15. спірного Договору оренди від 31.05.2012 року № 7, сторони визначили обов'язок відповідача як орендаря щомісячно компенсувати орендодавцю кошти у розмірі частини податку на землю пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно (0,00773 га), а також прилегла до будівлі чи споруди земельна ділянка площею 29,18227 (всього 29,3 га), на яку орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.

Таким чином, відповідно до норм чинного законодавства, зокрема, ст. 796 ЦК України, у відповідача як орендаря військового нерухомого майна, виникло право користування земельною ділянкою, на якій знаходиться орендована будівля, а також право користування земельною ділянкою, яка прилягає до орендованої будівлі у розмірі, необхідному для досягнення мети найму.

Що стосується п.5.15. розділу 5 «Обовязки орендаря» спірного договору, на який покликається апелянт, як на підставу застосування до спірних правовідносин статті 235 ЦК України, то ним не передбачається надання в оренду земельної ділянки, як це помилково вважає прокурор у позовній заяві та апеляційній скарзі, а визначається обов'язок орендаря здійснювати компенсацію частини податку на землю, пропорційно площі землі, яку займає здане в оренду нерухоме майно, а також прилеглої до будівель земельної ділянки загальною площею 29,3 га., на яку орендарю відповідно до чинного законодавства надається право користування для досягнення мети оренди.

Як вбачається з матеріалів даної справи, орендар на підставі зазначеного вище Договору, виставляв відповідачу рахунки для оплати за орендоване нерухоме майно (том ІІ, а.с. 5) та рахунки для оплати на відшкодування земельного податку (том ІІ, а.с. 6-20, 21), які відповідач оплачував (том ІІ, а.с. 22-66).

Варто зауважити, що в чинному законодавстві відсутня чітка методика щодо визначення розміру земельної ділянки прилеглої до орендованої будівлі, яку можна надати орендарю в тимчасове користування для досягнення мети оренди.

ОСОБА_7 до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 235 ЦК України, удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили (частина 1 цієї статті). Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ч. 2 зазначеної статті).

Удавані правочини вчиняються з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді мали на увазі. Отже, тут завжди має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину, тобто сторони, здійснюючи удаваний правочин, маскують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними, Пленум Верховного Суду України зазначив, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України).

ОСОБА_7 з п. 25 вказаної постанови, за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 3.11 постанови від 29 травня 2013 року № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними зазначив, що встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

З вищенаведеного в сукупності вбачається, що місцевий господарський суд прийшов до вірного висновку про те, що у звязку з укладенням спірного договору державі не було завдано збитків, оскільки відповідач здійснює сплату орендної плати за обєкт оренди визначений Договором та проводить відшкодування земельного податку, охорону та покращення переданого в оренду військового майна, що залишається державною власністю, а прокурором/апелянтом не доведено у встановленому законом порядку, що укладений Договір № 7 та додатковий договір № 1, є приховуванням іншого правочину, що стосується оренди земельної ділянки та регулюється земельним законодавством, оскільки право наймача майна щодо користування земельною ділянкою передбачено цивільним законодавством, зокрема ст. 796 ЦК України.

Відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України головним елементом угоди (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору оренди нежитлового приміщення та зясувати питання про те, чи не укладалась ця угода з метою приховати іншу угоду та яку саме.

Як вбачається з матеріалів даної справи, докази, яким надано правову оцінку вище у цій постанові та досліджувались місцевим судом, не підтверджується та обставина, що при укладенні спірного правочину волевиявлення учасників правочину (як зовнішній прояв волі) не відповідає їх внутрішній волі, оскільки, на думку колегії суддів, Договір оренди після проходження визначеної законодавством і відомчими нормативно-правовими актами процедури погодження, у т.ч. регіональним відділенням ФДМУ, оцінки встановлення орендної плати, оплата якої визначена відповідно до існуючої методики встановлення орендної плати, укладений на визначений строк з 31.05.2012 р. по 25.05.2015 р. (3 роки), який був продовжений (пролонгований) до 20.05.2018 р. (Додатковим договором № 1 від 25.05.2015 р.), містить всі істотні умови для даного виду договорів, зокрема, що стосується оренди державного майна, не містить положень, які б суперечили вимогам цивільного або господарського законодавства, даний Договір не містить, як і не містить умов, які б порушували інтереси держави чи суспільства, відтак відсутні підстави вважати, що договір оренди є недійсним через удаваність правочину.

Разом з тим, апелянтом не доведено перед судом, що має місце укладення двох правочинів: 1) реального правочину, вчиненого з метою створити певні юридичні наслідки; 2) правочину, вчиненого для приховання реального правочину, тобто сторони, здійснюючи удаваний правочин, маскують іншу юридичну дію, іншу мету, яку вони мали насправді на увазі, відтак доводи прокурора з приводу того, що фактично вищезгаданий договір оренди нежитлового приміщення є удаваним, є припущенням, яке не грунтується ні на фактичних обставинах, ні на положеннях чинного законодавства.

Належить також зазначити, що зокрема, є безпідставним твердження апелянта в апеляційній скарзі про те, що основним майном, право на використання якого отримав орендар, основною вигодою, яку він отримав від укладення оспорюваного Договору є земельна ділянка, а не житлові приміщення будівлі, оскільки прокурором не взято до уваги документально підтверджений факт про те, що в оренду передано нежитлове приміщення, а земельна ділянка усією її площею є прилеглою до нежитлового приміщення у визначених межах військового містечка № 35, яке є огородженим окремо від інших, і використання нежитлових приміщень будівлі, яка розміщена у цьому військовому містечку в інший спосіб є неможливим. Знаходження орендаря на території земельної ділянки для досягнення мети оренди є доведеним доказами у справі, тим більше, що земельна ділянка кадастровий номер: :09:000:0005, згідно Витягів з Державного земельного кадастру є державною власністю, цільове призначення якої: для розміщення та постійної діяльності Збройних Сил України, і, земельна ділянка, площею 29,3 га не має іншого використання, ніж використання як прилеглої до обєкту оренди території з визначеною метою оренди, що не є порушенням не лише умов укладеного договору, але й вказаних у цій постанові норм чинного законодавства України.

Не заслуговують на увагу суду твердження апелянта, що нежитлові споруди (будівля) взагалі не використовується і прийшла у непридатний стан, оскільки спростовуються матеріалами справи, а також, зокрема, Актом обстеження орендованого нерухомого військового майна від 30.08.2016 р., який затверджено ТВО начальника територіального квартирно-експлуатаційного управління 31.08.2016 р., який було подано апеляційному господарському суду 03.10.2016 р.

Покликання скаржника на використання орендарем водойми в порушення вимог ст. 51 Водного кодексу України без укладення договору оренди водойми, не підтверджені належними та допустимими доказами в розумінні статей 33 та 34 ГПК України.

Посилання апелянта на те, що ст. 796 ЦК України не може бути застосована, оскільки орендар взяв в оренду нежитлові приміщення, а не будівлю, є помилковим, так як відповідно до ст. 796 ЦК України одночасно з правом найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) наймачеві надається право користування земельною ділянкою, яка прилягає до будівлі або споруди, у розмірі, необхідному для досягнення мети найму. Площа нежитлових приміщень утворює площу будівлі, або її частину, що було перевірено під час погоджувальної процедури при укладенні договору оренди, порушень не встановлено, а тому відсутні порушення вимог ст. 796 ЦК України, що вірно оцінив суд першої інстанції.

Колегія суддів також дослідила викладене у Акті обстеження орендованого нерухомого майна від 30.08.2016 р., затверджений ТВО начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління 31.08.2016 р., приходить до висновку, що зазначений акт жодним чином не спростовує висновків місцевого господарського суду у даній справі, як і не підтверджує удаваності правочину, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину.

Щодо встановлення у вказаному акті самовільних, без будь-яких дозвільних документів споруд, то вказані обставини можуть бути підставою для іншого самостійного позову, поданого відповідно та у порядку визначеному ст. 16 ЦК України, ст. 20 ГК України.

За таких обставин апеляційна скарга Заступника військового прокурора Львівського гарнізону не підлягає до задоволення.

Слід зазначити, що висновки суду по даній справі не суперечать правовій позиції Вищого господарського суду України, викладеній у постанові від 03.08.2011 р. по справі № 2/83-ПД-10, від 13.04.2016 р. у справі № 910/23996/15, від 26.04.2012 р. у справі 3/255, від 24.01.2008 р. у справі № 31/209, від 14.03.2013 р. у справі № 5027/343/2012, від 21.12.2011 р. у справі № 22/22.

Інші твердження апелянта, які викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки вони не доведені належними та допустимими доказами та спростовуються матеріалами даної справи.

ОСОБА_7 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

ОСОБА_7 із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи все вищенаведене в сукупності, дослідивши всі обставини, що мають значення для вирішення спору по суті в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, апеляційну скаргу апелянта залишити без задоволення, рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 р. у справі № 914/830/16 - без змін.

Судовий збір за перегляд судового рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта/прокурора.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 35, 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду Львівської області від 26.07.2016 року у справі № 914/830/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Витрати зі сплати судового збору за перегляд рішення місцевого суду в апеляційному порядку покласти на апелянта.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Малех І.Б.

05.10.2016 р. оголошено вступну і резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 11.10.2016 р.