Господарський суд
Житомирської області
_________________________________________
______________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Від "11" жовтня 2016 р. Справа № 906/810/16

Господарський суд Житомирської області у складі:

судді Давидюка В.К.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Івашкевич О.Г. - дов. від 10.10.16р.

розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Житомирі справу

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (м. Київ)

до Виробничого комунального житлово-ремонтного експлуатаційного підприємства Малинської міської ради (м. Малин, Житомирська область)

про стягнення 6662,90 грн.

Позивач звернувся до господарського суду Житомирської області з позовом про стягнення з відповідача на свою користь 6662,90 грн. сплаченого страхового відшкодування в порядку регресу.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, до суду 10.10.2016 поштою надійшли письмові пояснення по справі з фотоілюстраціями до акта огляду квартири за адресою: АДРЕСА_1. В надісланих пояснення вказано, що страхова компанії після сплати страхового відшкодування набула права зворотньої вимоги до винної особи в заподіянні шкоди - ВКЖРЕП Малинської міської ради, яка полягає в бездіяльності стосовно утримання в належному технічному стані даху будинку за вказаною адресою. Разом з тим, просить здійснювати розгляд справи без участі уповноваженого представника.

Представник відповідача в засіданні суду надала доповнення до відзиву, в яких зазначає, що в даному випадку мають місце відносини суброгації відповідно до ст. 993 ЦК України та ст. 27 ЗУ "Про страхування", а не регресу. При цьому, перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку, а не з моменту страхового відшкодування. У зв'язку з просить відмовити в задоволенні позову через пропуск позивачем строку позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами у відповідності до ст. 75 ГПК України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

23.07.12р. між Приватним акціонерним товариством "АХА Страхування" (позивач, страховик) та ОСОБА_2 (страхувальник) було укладено договір добровільного комплексного страхування майна, відповідальності та від нещасного випадку НОМЕР_1 (а.с.9-14).

Предметом даного договору є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону та пов'язані з:

- володінням, користуванням, розпорядженням застрахованим майном - АДРЕСА_1;

- відшкодування страхувальником заподіяної ним шкоди життю, здоров'ю, та/або майну третіх осіб внаслідок володіння, користування або розпорядження страхувальником застрахованим майном;

- життям, здоров'ям та працездатністю застрахованої особи (п.4 договору).

Пунктом 14.1 зазначеного договору страхування визначено, що при страхуванні майна страховими ризиками за цим договором визнаються втрата (загибель) або пошкодження застрахованого майна в результаті, зокрема, дії води - аварії водопровідних, каналізаційних, опалювальних, протипожежних (спринклерних) систем або інших гідравлічних, систем, проникнення води або інших рідин із сусідніх помешкань (які не належать страхувальнику), раптових (не викликаних необхідністю їхнього вмикання) спрацювань протипожежних (спринклерних) систем.

Згідно з п. 14.2 договору, страховий випадок - подія, передбачена цим договором, яка відбулася після набуття чинності цим договором і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхового відшкодування страхувальнику внаслідок втрати (загибелі) або пошкодження застрахованого майна в результаті дії будь-якого з ризиків, передбачених п.14.1 цього договору.

31.03.13р. із застрахованим майном страхувальника по договору від 23.07.12р. відбулася страхова подія.

Відповідно до акту від 03.04.13р. в результаті обстеження, проведеного комісією у складі повноважних представників ВК ЖРЕП, виявлено затоплення квартири АДРЕСА_1, квартиронаймач ОСОБА_3 При цьому, пошкоджено 5 м.кв. стелі, стіни 3,5 м. кв., обої. Встановлено, що причиною затоплення являється протікання покрівлі (а.с.21).

В результаті страхової події, власнику застрахованого майна - квартири АДРЕСА_1, ОСОБА_2 завдано матеріальної шкоди, вартість якої згідно з розрахунком від 22.04.13р. складає 6662,90 грн (а.с.19) .

На виконання умов договору добровільного комплексного страхування майна, відповідальності та від нещасного випадку НОМЕР_1 від 23.07.12р. позивач, згідно страхового акту №180/13/07/11 від 28.01.14р. (а.с.18) на підставі платіжного доручення №86335 від 29.01.14р. (а.с.40), сплатив на користь страхувальника - ОСОБА_2 суму страхового відшкодування в розмірі 6662,90 грн.

В обґрунтування заявленого позову позивач зазначає, що відповідач відповідно до Закону України "Про житлово-комунальні послуги" є виконавцем послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій у АДРЕСА_1.

Таким чином, позивач вказує, що протікання покрівлі, в результаті чого відбулося затоплення квартири і, як наслідок, заподіяння шкоди страхувальнику, відбулось з вини відповідача - Виробничого комунального житлово-ремонтного експлуатаційного підприємства Малинської міської ради.

Посилаючись на вищевикладені обставини, на підставі ст. ст. 993, 1191, 1192 ЦК України, ст. 24 Закону України "Про страхування", позивач звернувся з даним позовом до суду, в якому просить стягнути з відповідача 6662,90 грн. сплаченого страхового відшкодування.

Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно вимог ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Статтею 993 ЦК України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Як зазначено в Узагальненнях Верховного Суду України судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування, якщо дії третьої особи, якими страхувальнику спричинені збитки є страховим випадком, то у такого потерпілого (страхувальника за договором страхування) є дві можливості відшкодування шкоди: за рахунок безпосереднього заподіювача шкоди або за рахунок страховика шляхом отримання страхового відшкодування. Право вибору належить самому потерпілому.

Перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

В даному випадку позивач на виконання умов договору добровільного комплексного страхування майна, відповідальності та від нещасного випадку від 23.07.12р. сплатив на користь страхувальника - ОСОБА_2 суму страхового відшкодування в розмірі 6662,90 грн.

Таким чином, позивач набув право вимоги про відшкодування страхової виплати до винної особи від потерпілого (страхувальника).

В Узагальненнях Верховного Суду України судової практики розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування визначено, що страхова компанія, виплативши потерпілому страхове відшкодування за договором майнового страхування не має права регресної вимоги до особи, яка заподіяла шкоду. В даному випадку регресні вимоги не виникають, а існує перехід права вимоги від потерпілого до страхової компанії.

Положення ч.1 ст. 1191 ЦК України, де визначено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом, не застосовується до вимог майнового страхування.

Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються ст. 993 ЦК України (суброгація).

Відповідно до п. 27 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.13р. №4 "Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки" при вирішенні спорів про право зворотної вимоги страховика суди повинні розрізняти поняття "регрес" та "суброгація". Наприклад, у випадку суброгації відбувається лише заміна осіб у вже наявному зобов'язанні (заміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. У такому разі страхувальник передає свої права страховикові на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. У випадку регресу одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

При цьому регрес регулюється загальними нормами цивільного права (статтею 1191 ЦК), а для суброгації відповідно до статті 993 ЦК і статті 27 Закону України "Про страхування" встановлено особливий правовий режим.

Оскільки при суброгації відбувається заміна особи в зобов'язанні, тому з урахуванням положення статті 515 ЦК суброгація застосовується лише до майнового страхування.

При суброгації перебіг строку позовної давності починає обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку, а при регресі - з того моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування.

Отже, оскільки в даному випадку мають місце відносини суброгації, перебіг строку позовної давності починає обчислюватись з моменту виникнення страхового випадку, тобто з 31.03.13р.

Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України).

Відповідно до п.1.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.13р. №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Згідно приписів ч.1 ст. 261 ЦК України, перебіг строку позовної давності починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.

Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно вимог п.2.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013р. №10, перш ніж застосовувати позовну давність, суду слід з'ясувати чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 ЦК України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму ЦК України) (п. 2.3 зазначеної постанови).

Відповідно до ст. 262 ЦК України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності.

Як було зазначено вище, страховий випадок виник 31.03.13р. і з даного терміну почався перебіг строку загальної позовної давності тривалістю у три роки.

Таким чином, позивач повинен був звернутись з даним позовом до суду до 31.03.16р.

Однак, позивач звернувся з позовом до суду 15.08.16р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції діловодної служби (канцелярії) господарського суду Житомирської області, вх. №950/16.

Отже, позивач пропустив строк позовної давності для звернення до суду з даним позовом.

Згідно з ч.3 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

В доповненні до відзиву №128 від 10.10.16р. відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу строків позовної давності для звернення з даним позовом до суду.

Слід зазначити, що пунктом 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" від 29.05.2013р. №10 визначено, що законом не встановлено вимог щодо форми заяви сторони про сплив позовної давності. Відтак її може бути викладено у відзиві на позов або у вигляді окремого клопотання, письмового чи усного. В останньому випадку воно обов'язково має бути зазначене в протоколі судового засідання.

З врахуванням вимог ч.4 ст.267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Позивач не довів ті обставини, на які посилався в позовній заяві.

Враховуючи вищевикладені обставини та заяву відповідача щодо пропуску строку позовної давності позивачем, господарський суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову у зв'язку зі спливом строку позовної давності.

У відповідності до ст. 49 ГПК України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 ГПК України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів з дня його оголошення. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Суддя Давидюк В.К.

Віддрукувати:

1 - в справу

2 - позивачу (рек.)

3 - відповідачу