КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"17" жовтня 2016 р. Справа№ 910/10472/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Яковлєва М.Л.

Майданевича А.Г.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників:

від позивача: не з'явились

від відповідача: Чеботарьова І.Г. - представник за довіреністю № 14-124 від 13.05.2014;

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація"

на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016

у справі № 910/10472/16 (суддя - Маринченко Я.В.)

за позовом Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація"

до Публічного акціонерного товариства "Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 Приватне підприємство «Херсонтеплогенерація» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України» про визнання недійсним договору №1805/14-ТЕ-33 від 09.12.2013 купівлі-продажу природного газу.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що умови спірного договору, а саме п.9.3, щодо строку позовної давності тривалістю у п'ять років є вкрай невигідними для нього, як покупця та спірний пункт був навмисно внесений в договір відповідачем з метою подальшого нарахування та стягнення пені у судовому порядку за період тривалістю 5 років. На даний час відповідач ініціював ряд судових позовів про стягнення з позивача штрафних санкцій, посилаючись саме на положення п. 9.3. договору. Стягнення штрафних санкцій за період тривалістю п'ять років призведе до зриву опалювального сезону. На підставі викладеного позивач просить визнати недійсним договір №1805/14-ТЕ-33 від 09.12.20113 купівлі-продажу природного газу, укладений між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» та ПП «Херсонтеплогенерація» .

Під час розгляду справи місцевим господарським судом, позивачем було подано заяву про зменшення розміру позовних вимог. В обґрунтування вказаної заяви позивач посилається на те, що визнанню недійсним підлягає не весь договір в цілому, який вже виконаний сторонами в повному обсязі, а лише пункт 9.3 спірного договору в якому зазначено, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав , за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, відсотків річних, інфляційних нарахувань встановлюється тривалість у п'ять років.

Судом першої інстанції вищевказана заява позивача була прийнята до розгляду.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 (повний текст рішення підписано 01.08.2016) у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Херсонтеплогенерація" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 апеляційну скаргу позивача у даній справі було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.09.2016.

Розгляд справи відкладався.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2016 розгляд апеляційної скарги у даній справі було відкладено на 17.10.2016.

В судове засідання 17.10.2016 представник апелянта не з'явився. Разом з цим, 17.10.2016 о 12:18 (після закінчення судового засідання у даній справі, яке було призначено на 17.10.2016 об 11:00) через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від апелянта надійшло клопотання про розгляд справи без його участі, обґрунтоване транспортними та фінансовими труднощами підприємства. В даному клопотанні також було зазначено, що позивач в повному обсязі підтримує апеляційну скаргу у даній справі.

Представник відповідача у судовому засіданні 17.10.2016 проти задоволення апеляційної скарги заперечив, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Дослідивши матеріали справи, докази по справі, розглянувши доводи апеляційної скарги, оглянувши оригінали документів, пов'язаних з предметом спору, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з`ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 09.12.2013 між Приватним підприємством «Херсонтеплогененація» (як покупцем) та Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (як продавцем) було укладено договір №1805/14-ТЕ-33 купівлі-продажу природного газу (надалі - договір), відповідно до якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за кодом згідно УКТ ЗЕД , а покупець - прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п.1.1. договору).

Згідно з п. 5.2 договору ціна за 1000 куб. м газу становить 1 118,97 грн. з урахуванням збору у вигляді цільової надбавки до діючого тарифу на природній газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу за регульованим тарифом та без урахування податку на додану вартість. До сплати за 1000 куб. м природного газу - 1 118,97 грн., крім того ПДВ - 17% - 190,22 грн., всього з ПДВ - 1 309,20 грн.

Відповідно до п.6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п.7.3 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору, продавець має право в односторонньому порядку розірвати цей договір.

Пунктом 9.3. договору сторони погодили, що строк у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав, за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, інфляційних нарахувань, відсотків річних, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Відповідно до п.11 договору, останній набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014, а в частині проведення розрахунків - до повного їх здійснення.

Місцевий господарський суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження обставин, які в силу вимог ст.233 Цивільного кодексу України, є підставами для визнання недійсним спірного договору, а саме не надано суду належних та допустимих доказів, що даний договір був укладений проти волі позивача та здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, а саме підписати договір на вкрай невигідних умовах.

Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції з урахуванням наступного.

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб (ч. 2 ст. 207 Господарського кодексу України).

Як вказувалось раніше, відповідно до п. 9.3 договору купівлі-продажу природного газу від 09.12.2013 року № 1805/14-ТЕ-33 строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 5 (п'ять) років.

Приписами статті 256 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 258 Цивільного кодексу України встановлено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

З приписів частини 1 статті 259 цього Кодексу вбачається, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Позовна давність, встановлена законом, не може бути скорочена за домовленістю сторін. Отже, сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Приписами частини 1 статті 260 Кодексу встановлено, що для визначення строків позовної давності застосовуються правила статей 253 - 255 цього Кодексу, тобто календарний порядок обчислення цих строків, починаючи з наступного дня після відповідної календарної дати, або настання події, з якою пов'язано початок перебігу строку (частина 1 статті 253 Кодексу). Частиною 2 статті 260 Кодексу заборонено змінювати порядок обчислення строків позовної давності, за домовленістю сторін. Початок перебігу позовної давності встановлений приписами частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України, відповідно до якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Отже, виходячи з приписів наведених норм строк позовної давності починає свій перебіг від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та закінчується у строк, визначений законодавством або договором, який має бути укладений у письмовій формі та відповідати загальним вимогам до договорів, які підлягають укладанню у письмовій формі.

При цьому в ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України вказано, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін.

З наведеного вбачається, що пункт 9.3 договору відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки збільшив до 5 років строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за спірним договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, а не строк, упродовж якого може нараховуватись неустойка та не встановлює строк, з якого починається перебіг позовної давності. (Аналогічна правова позиція зазначена в постанові Вищого господарського суду України від 04 червня 2015 року у справі № 917/2343/14).

Суд апеляційної інстанції також погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позивачем не надано жодних належних доказів на підтвердження обставин, що даний договір був укладений проти волі позивача та здійснювався під тиском тяжких обставин, які змусили позивача вчинити правочин, а саме підписати договір на вкрай невигідних умовах з урахуванням наступного.

Виходячи зі змісту ст.233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 Цивільного кодексу України. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Разом з тим, відповідно до п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 Цивільного кодексу України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах, під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Натомість жодних доказів даної обставини позивачем ані до суду першої, ані до суду апеляційної інстанції надано не було.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Під час перегляду в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, судом апеляційної інстанції було встановлено, що при звернення з апеляційною скаргою позивачем було сплачено судовий збір не в повному розмірі, зокрема, з платіжного доручення № 1303 від 03.08.2016 вбачається, що апелянтом було сплачено судовий збір у розмірі 1 387,00 грн., тоді як необхідно було сплатити судовий збір у розмірі 1 515,80 грн.

Відповідно до п. 2.23 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року № 7 № "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може, зокрема, у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК.

А тому суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність стягнення в доход Державного бюджету України суму недоплаченого судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції у розмірі 137,80 грн. з апелянта та у зв`язку з відмовою у задоволенні апеляційної скарги.

Керуючись статтями 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 у справі № 910/10472/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 у справі № 910/10472/16 - залишити без змін.

3. Стягнути з Приватного підприємства "Херсонтеплогенерація" (73000, Херсонська обл., місто Херсон, вул. Кутузова, буд. 2-А, ) в доход Державного бюджету України (отримувач коштів: ГУ ДКСУ у м. Києві; код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783; банк отримувача: ГУ ДКСУ у м. Києві; код банку отримувача (МФО): 820019; рахунок отримувача: 2001; код класифікації доходів бюджету: 22030101) 137 грн. (сто тридцять сім) грн. 80 коп. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/10472/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді М.Л. Яковлєв

А.Г. Майданевич