РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2016Справа №910/13712/16

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/13712/16

за позовом Заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави

в особі Київської міської ради

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про повернення земельної ділянки.

Представники учасників судового процесу:

від прокуратури: Греськів І.І., посвідчення № 041072 від 03.02.2016р.;

від позивача: Візір А.С., довіреність № 225-КМГ-2921 від 12.09.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність № 1374 від 30.08.2016р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2016р. порушено провадження у справі №910/13712/16 за позовом заступника керівника Київської місцевої прокуратури №3 в інтересах держави в особі Київської міської ради до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про повернення земельної ділянки.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2016р. розгляд справи №910/13712/16 призначено на 01.09.2016р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.09.2016р. розгляд справи відкладено на 22.09.2016р., у зв'язку з неподанням усіх витребуваних доказів.

У судовому засіданні 22.09.2016р. представник прокуратури заявив усне клопотання про оголошення перерви для надання можливості надати нові докази та подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Враховуючи обставини справи та мотиви клопотання, господарський суд задовольнив клопотання та продовжив строк розгляду спору на п'ятнадцять днів. У судовому засіданні 22.09.2016 судом було оголошено перерву до 06.10.2016.

05.10.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником прокуратури було подано письмові пояснення.

Представники позивача та прокуратури у судовому засіданні 06.10.2016 надали усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримали.

Представник відповідача у судовому засіданні 06.10.2016 надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив, з підстав викладених у відзиві.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судового засідання, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 06.10.2016, відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як зазначає прокуратура у позовній заяві, згідно бази даних міського земельного кадастру, земельна ділянка (код НОМЕР_2) площею 0,4212 га обліковується на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування, як ліс.

23.06.2016 посадовою особою Департаменту земельних ресурсів виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) було складено Акт обстеження земельної ділянки № 16-1146-03, відповідно до якого за результатами обстеження земельної ділянки НОМЕР_2 було встановлено, що на території вказаної земельної ділянки Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - відповідач), влаштована автостоянка «Миропільська» (на території розміщені металеві навіси). Територія автостоянки обмежена трамвайними коліями та парканом.

У позовній заяві, прокуратура зазначає, що рішення щодо передачі будь-яким юридичним чи фізичним особам земельної ділянки у власність (користування) Київська міська рада за поданням Департаменту земельних ресурсів, не приймала. Інформації про оформлення речових прав на земельну ділянку, передбачених ст. 126 Земельного кодексу України, в Департаменті земельних ресурсів відсутня, що підтверджується листом Департаменту ресурсів від 02.06.2016 № 8.

Прокурор зазначає, що будь-які рішення про передачу вказаної земельної ділянки відповідачу для розміщення та експлуатації автостоянки Київською міською радою не приймалися, документи що посвідчують право користування нею, у відповідача відсутні, що свідчить про її зайняття без правовстановлюючих документів.

Крім того, за інформацією КП «Київтранспарксервіс» від 15.07.2016 № 2168 між ним та відповідачем договори про надання права на експлуатацію фіксованих місць паркування не укладались.

З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за вказаною адресою нежитлові приміщення/будівлі на праві власності за відповідачем не зареєстровані.

Пунктом 5 статті 121 Конституції України на прокуратуру України покладається представництво інтересів громадян або держави в суді у випадках, встановлених законом.

Частиною 1 ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Відповідно до ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 20 Цивільного кодексу України, право на захист особа здійснює на свій розсуд.

З огляду на положення зазначеної норми та принцип диспозитивності у господарському судочинстві, позивач має право вільно обирати способи захисту порушеного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 2 ГПК України, господарський суд порушує справи, зокрема, за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру". Невиконання прокурором вимог щодо надання господарському суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів держави в господарському суді має наслідком повернення поданої ним позовної заяви в порядку, встановленому статтею 63 цього Кодексу.

Статтею 23 Закону України "Про прокуратуру" визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Конституційний суд у рішенні від 08.04.1999 у справі №3-рн/99 (далі рішення Конституційного суду) вказав, що прокурор або його заступник самостійно визначає і обґрунтовує в позовній заяві, в чому полягає порушення інтересів держави чи в чому існує загроза інтересам держави, і ця заява, за статтею 2 Арбітражного процесуального кодексу України (зараз ГПК), є підставою для порушення справи в арбітражному суді.

Із врахуванням того, що "інтереси держави" є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах.

Відповідно до ст.13 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об'єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Відповідно до ст. 84 Земельного кодексу України у державній власності перебувають усі землі України, за винятком комунальної та приватної власності.

Право державної власності на землю набувається і реалізується державою через органи виконавчої влади відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом.

Згідно зі ст. 9 Земельного кодексу України передача земельних ділянок у власність чи користування громадян чи юридичних осіб відноситься до повноважень Ради.

Відповідно до статті 6 Закону України "Про столицю України місто-герой Київ", місцеве самоврядування у місті Києві здійснюється територіальною громадою міста як безпосередньо, так і через Київську міську раду, районні в місті ради (у разі їх утворення) та їх виконавчі органи.

За вказаних підстав суд вважає, що прокурор вірно визначив Київську міську раду в якості органу, уповноважених державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, які є предметом розгляду.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об'єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу.

Статтею 9 Земельного кодексу України встановлено, що розпорядження землями територіальної громади міста, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу відноситься до повноважень Київської і Севастопольської міських рад.

Відповідно до ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини.

Згідно п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до статті 187 Земельного кодексу України Контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України.

Згідно з статтею 2 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель", серед основних завдань державного контролю за використанням та охороною земель є забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України.

Відповідно до статті 123 Земельного кодексу України, особа, зацікавлена в одержанні у користування земельної ділянки із земель державної або комунальної власності за проектом землеустрою щодо її відведення, звертається з клопотанням про надання дозволу на його розробку до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, які відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, передають у власність або користування такі земельні ділянки.

Відповідно до ст. 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно з ч. 2 ст. 152 Земельного Кодексу України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.

Статтею 212 Земельного кодексу України визначено, що самовільно зайняті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними.

Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки.

Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає про відсутність факту самовільного зайняття саме відповідачем спірної земельної ділянки НОМЕР_2.

Проте, відповідно до інформації ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві від 13.09.2016 № 3194/26-52-13-05-30 ФОП ОСОБА_1, починаючи з 1999 року по теперішній час перебуває на обліку в ДПІ у Деснянському районі ГУ ДФС у м. Києві, як платник земельного податку за фактичне використання земельної ділянки під автостоянку, що знаходиться по АДРЕСА_2, площею 8 459,62 кв.м.

Податковою інспекцією відповідача взято на облік, як платника земельного податку на підставі поданого ним розрахунку земельного податку за 1999 рік № 4622 від 15.02.1999 та Технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування 6202337 від 08.07.1998.

Відповідно до інформації Департаменту земельних ресурсів від 04.10.2016 № 5, спірна земельна ділянка площею 0,4212 га з кодом НОМЕР_2 по АДРЕСА_2 входить до складу земельної ділянки, за яку на підставі технічного звіту по встановленню зовнішніх меж землекористування 6202337 від 08.07.1998 сплачується відповідачем плата за землю.

Однак, вказаний звіт по встановленню зовнішніх меж землекористування в базі міського земельного кадастру не зареєстровано.

Крім того, відповідно до інформації ПАТ «Київенерго» від 29.09.2016 № 42АУ/84Б/10475 по АДРЕСА_2, між ПАТ «Київенерго» та відповідачем укладено договір про користування електричною енергією від 10.04.2000 № 3560515.

Як вбачається з акту обстеження земельної ділянки Департаменту земельних ресурсів № 8 від 02.06.2016, спірна земельна ділянка у власність чи користування не надавалась, в зв'язку з чим, поштова адреса їй не присвоювалась, тобто при укладанні договору між ПАТ «Київенерго» та відповідачем, зроблено прив'язку до найближчої адреси, а саме до АДРЕСА_2.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Згідно статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не доведено суду факту наявності правовстановлюючих документів на підтвердження наявності прав на користування спірною земельною ділянкою, в свою чергу, прокурором належними доказами доведено факт зайняття спірної земельної ділянки без правовстановлюючих документів, саме відповідачем, в зв'язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про повернення земельної ділянки підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України, судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 (02166, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер картки платника податків: НОМЕР_1) повернути Київській міські раді (01044, м. Київ, вулиця Хрещатик, будинок 36; ідентифікаційний код: 22883141) земельну ділянку площею 0,4212 га, що розташована по АДРЕСА_2 (код ділянки НОМЕР_2), яка використовується під розміщення автостоянки, металевих навісів, привівши земельну ділянку у придатний для використання стан.

3. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02166, АДРЕСА_1; ідентифікаційний номер картки платника податків: НОМЕР_1) на користь Прокуратури міста Києва (ідентифікаційний код: 02910019, ДКСУ, м. Київ, код банку: 820172, р/р 1062) судовий збір в розмірі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн. 00 коп.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 11.10.2016.

Суддя А.І. Привалов