донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

10.10.2016 справа №905/1227/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді Склярук О.І. Геза Т.Д., Мартюхіна Н.О.

При секретарі: Поляковій А.О.
за участю представників сторін:
від позивача: від відповідача: від третьої особи:Мастепанов О.В., за довіреністю Юдін О.С., за довіреністю Харитонова І.І., за довіреністю не з'явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуМаріупольської міської ради Донецької області, м.Маріуполь Донецької області
на рішення господарського суду Донецької області
від07.06.2016р.
у справі№ 905/1227/16 /суддя Говорун О.В./
за позовом Приватного підприємства "Автоелемент", м. Маріуполь Донецької області
до Маріупольської міської ради Донецької області, м.Маріуполь Донецької області
третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Управління державної казначейської служби України у м.Маріуполі Донецької області, м. Маріуполь Донецької області
простягнення 2 076 483,18 грн. У судовому засіданні 06.10.2016р. оголошено перерву на 10.10.2016р. 11 год. 15 хв.
В С Т А Н О В И В:

Приватне підприємство «Автоелемент», м. Маріуполь звернулося до господарського суду Донецької області з позовною заявою до Маріупольської міської ради, м. Маріуполь про стягнення грошових коштів у сумі 2 076 483,18 грн.

Господарський суд Донецької області прийняв рішення по справі № 905/1227/16 від 07.06.2016р. про задоволення позовних вимог в повному обсязі. Рішення обґрунтовано доведеністю позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Маріупольська міська рада звернулася до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просила рішення по справі скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Заявник апеляційної скарги вважає, що рішення по справі прийнято з порушенням норм матеріального права, без врахування усіх обставин справи.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 29.06.2016р. порушено апеляційне провадження по справі № 905/1227/16.

В судових засіданнях представники заявника апеляційної скарги підтримали свої вимоги.

Представник позивача проти задоволення позовних вимог заперечував, просив рішення по справі залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, було залучено Управління державної казначейської служби України у м.Маріуполі, представник якого в судовому засіданні, яке відбулося 06.10.2016р. надав відповідні пояснення, в яких просив рішення по справі скасувати та прийняти нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач по цій справі не має відповідних рахунків і рішення виконати не можливо.

Згідно приписів ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд в процесі перегляду справи за наявними у справі документами та додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання до суду першої інстанції з незалежних від нього причин. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу, вислухав пояснення представників сторін, що з'явилися в судове засідання, судова колегія зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 26.09.2006р. Маріупольська міська рада прийняла рішення за №5/5-582 «Про затвердження Детального плану території прибережної зони Приморського району м.Маріуполь». Пунктом 1, зазначеного рішення затверджено Детальний план території прибережної зони Приморського району м. Маріуполя.

Рішенням Маріупольської міської ради від 23.10.2007р. за №5/15-2888 «Про узгодження переможцю конкурсу місця розміщення торгівельно-розважального комплексу та дозволу розробки проекту відводу земельної ділянки по пр. Нахімова Приморського району міста» було вирішено виставити на конкурс земельну ділянку із земель рекреаційного призначення площею 0,35га для розміщення торгівельно-розважального комплексу по пр. Нахімова Приморського району міста. Зазначеним рішенням дозволено переможцю конкурсу розробку проекту відводу земельної ділянки для будівництва торгово-розважального комплексу.

Рішенням відповідача «Про надання земельної ділянки по пр. Нахімова в Приморському районі м. Маріуполь від 23.02.2010р. за №5/41-6400 позивачу затверджено проект землеустрою та надано із земель рекреаційного призначення земельну ділянку площею 0,35га для будівництва та обслуговування торгівельно-розважального комплексу за зазначеною адресою, на підставі якого 23.03.2010 р. було укладено договір оренди.

Не погодившись з прийнятим рішенням відповідача за № 5/5-582 від 26.09.2006р., прокурор м. Маріуполь звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з вимогою про скасування цього рішення. Постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполь від 06.09.2009р. позовні вимоги прокурора задоволено.

Постановою Донецького апеляційного адміністративного суду України від 30.07.2009р. постанову Жовтневого районного суду м. Маріуполь Донецької області від 06.04.2009р. у справі № 2а-13/09/0519 скасовано. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.03.2011р. було залишено в силі постанову Жовтневого районного суду від 06.04.2009 , якою було скасовано рішення відповідача № 5/5-582.

В подальшому прокурор звернувся до суду з вимогами про скасування рішень відповідача № 5/15-2888 та № 5/41-6400.

Постановою Жовтневого районного суду від 22.10.2012р. у справі №2а/0519/317/2012 залишеною без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012р. та Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 27.11.2014р. позовні вимоги прокурора задоволено. Зазначені рішення були скасовані, оскільки були прийняті на підставі рішення відповідача за №5/5-582, яке було скасовано у судовому порядку.

21.07.2015р. позивач звернувся до господарського суду з позовними вимогами про визнання недійсним договору щодо набуття права оренди земельної ділянки від 29.12.2007р., який було укладено між сторонами на підставі вище зазначених рішень відповідача, які, в подальшому, рішенням суду було визнано протиправними та скасовано.

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.09.2015р у справі №905/1004/15 задоволено позовні вимоги позивача про визнання недійсним договору щодо набуття права оренди земельної ділянки від 29.12.2007р. укладеного між сторонами у справі та застосована реституція, внаслідок чого, стягнуто з відповідача грошові кошти у розмірі 1 200 000грн. Рішення не оскаржувалося та набуло чинності.

На виконання цього рішення, 08.04.2016р. відповідачем було перераховано позивачу грошові кошти, що підтверджується меморіальним ордером № 33/1024.

Позивач звернувся до суду з відповідним позовом наполягаючи, що він поніс збитки у зв'язку з прийняттям відповідачем незаконних рішень.

Як зазначалося вище, позовні вимоги задоволено повністю з посиланням на їх обґрунтованість.

Відповідно до приписів ст.101 ГПК України, повторно розглядаючи справу, судова колегія зазначає наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи позивач по цій справі набув право на оренду земельної ділянки із земель рекреаційного призначення площею 0,35 га для розміщення торгово-розважального комплексу по пр. Нахимова у Приморському районі м. Маріуполь на підставі договору щодо набуття права оренди земельної ділянки від 29.12.2007р., який було підписано між ним та відповідачем по цій справі.

Згідно п.1.4 договору, остаточна ціна за отримання права на оренду вищезазначеної земельної ділянки складала один мільйон двісті тисяч грн. Зазначена сума була перерахована позивачем відповідачу у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, а також встановлено при розгляді господарським судом Донецької області справи № 905/1004/15.

Підставою для укладання зазначеного вище договору стало засідання конкурсної комісії про проведення земельного конкурсу № 21 від 24.12.2007р., який проводився на підставі рішення Маріупольської міської ради від 23.10.2007р. №5/15-2888 «Про узгодження переможцю конкурсу місця розташування торгово-розважального комплексу та дозволу розробити проект відводу земельної ділянки по пр. Нахімова у Приморському районі міста».

В свою чергу, зазначене вище рішення, Маріупольська міська рада прийняла, враховуючи затверджений план територіальної прибережної зони Приморського району м. Маріуполя.

Матеріалами справи також встановлено, що рішення Маріупольської міської ради від 23.10.2007р. №5/15-2888 «Про узгодження переможцю конкурсу місця розташування торгово-розважального комплексу та дозволу розробити проект відводу земельної ділянки по пр. Нахімова у Приморському районі міста» та рішення Маріупольської міської ради від 23.02.2010р. №5/41-6400 «Про надання земельної ділянки по пр. Нахімова в Приморському районі м. Маріуполь» визнано незаконним та скасовано постановою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.10.2012р. Зазначена постанова залишена без змін ухвалою Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012р. Ухвалою Вищого адміністративного суду від 27.11.2014р. по справі №К/800/10729/13 постанова Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 22.10.2012р. та ухвала Донецького апеляційного адміністративного суду від 06.12.2012р. залишено без змін.

При цьому, Вищий адміністративний суд зазначив, що спірні рішення Маріупольської міської ради прийняті на підставі скасованого у судовому порядку рішення Маріупольської міської ради від 26.09.2006р. за №5/5-582, що є наслідком неправомірності оскаржуваних рішень органу місцевого самоврядування.

У зв'язку з визнанням незаконним і скасуванням у судовому порядку рішення Маріупольської міської ради від 23.102007р. №5/15-2888 «Про узгодження переможцю конкурсу місця розташування торгово-розважального комплексу та дозволу розробити проект відводу земельної ділянки по пр. Нахімова у Приморському районі міста» та рішення Маріупольської міської ради від 23.02.2010р. №5/41-6400 «Про надання земельної ділянки по пр. Нахімова в Приморському районі м. Маріуполь», рішенням господарського суду Донецької області по справі № 905/1004/15 від 03.09.2015р. було визнано недійсним договір щодо набуття права оренди земельної ділянки від 29 грудня 2007р., який було підписано між позивачем та відповідачем по цій справі.

Нікчемний правочин або правочин, який визнано судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення (ч.1 ст.236 ЦК України).

Відповідно до ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Якщо у зв'язку із вчиненням недійсного правочину другій стороні або третій особі завдано збитків та моральної шкоди, вони підлягають відшкодуванню винною стороною.

Стаття 16 ЦК України встановлює, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до приписів ч.2 ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Збитками є:

- втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, яка особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (ч.2 ст.22 ЦК України).

- доходи, які особа могла б реально одержати на звичайних обставинах, якби її право не було порушено ( упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому розмірі або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів,одержаних особою, яка порушила право.

Таким чином, внаслідок неправомірних дій з боку відповідача при прийнятті рішень від 23.10. 2007р. №5/15-2888 «Про узгодження переможцю конкурсу місця розташування торгово-розважального комплексу та дозволу розробити проект відводу земельної ділянки по пр. Нахімова у Приморському районі міста» та рішення Маріупольської міської ради від 23.02.2010р. №5/41-6400 «Про надання земельної ділянки по пр. Нахімова в Приморському районі м. Маріуполь» позивач був позбавлений (втратив) спочатку право на набуття в оренду земельної ділянки, яке було придбано ним за 1 200 000 грн., а в подальшому і право на оренду земельної ділянки.

Тобто зазнав збитків в розумінні ст.22 ЦК України.

Як зазначалося вище, тільки 08.04.2016р. відповідач перерахував позивачу, перераховані 23.01.2008р. останнім за недійсним правочином грошові кошти у розмірі 1 200 000 грн., купівельна спроможність яких, на цей час зменшилася.

Тобто, в порушення ст. 22 та ст.216 ЦК України, в даному випадку не відбулося повного відшкодування збитків.

Відповідно до ст.1173 ЦК України, шкода завдана фізичній або юридичній особі незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю органу державної влади або органом місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень відшкодовується державою або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів.

Судова колегія також бере до уваги усні та письмові пояснення представника позивача щодо визначення ним розміру заявлених ним збитків, які він надав до апеляційної інстанції під час розгляду апеляційною скарги у зв'язку з з'ясуванням наявності або відсутності необхідного складу правопорушення.

Так, збитки, які поніс позивач могли бути обчислені ним двома підходами:

- витратним підходом, як втрати, які особа мусить зробити для відновлення свого порушеного права, шляхом індексації суми коштів на відповідний коефіцієнт інфляції - індекс споживчих цін,

- дохідним підходом, як дохід, який могла отримати особа, за звичайних обставин, якби її право не було порушено, шляхом, зокрема, розрахунку доходу від розміщення депозиту в комерційному банку.

На підтвердження правомірності застосування, в даному випадку, зазначених вище підходів, позивач за власною ініціативою звернувся до судового експерта, який у своєму висновку за № 169/26 експертного економічного дослідження за листом зверненням від 19.09.2016р. Приватного підприємства «Автоелемент», складений 05.10.2016р. підтвердив можливість застосування в даному випадку двох підходів щодо визначення збитків, а також перевірив правильність розрахунку збитків внаслідок втрати можливості активного комерційного використання грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та втратою частини реальної вартості грошей в часі, витратним підходом, яка складає 2 209 215,28 грн., а не 2 076 483,18 грн., як розрахував позивач. При цьому експерт зазначив, що розбіжності даних дослідження з даними розрахунку збитків наведений у розрахунку до позовної заяви у бік збільшення на суму 32 732,10 грн. виникли в результаті арифметичного підрахунку.

Заявник апеляційної скарги, наполягає, що у нього відсутній обов'язок сплатити суму боргу з врахуванням індексу інфляції оскільки між ним та позивачем по справі , на час розгляду справи у місцевому господарському суді, взагалі відсутні грошові зобов'язання.

В обґрунтування своєї позиції, зокрема посилається, на чисельну практику суду щодо застосування приписів ст.625 ЦК України, а також на п.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» у якому зазначено, що обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилися від прийняття зобов'язання за договором (ст.612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (ст.1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав.

Про те, в даному випадку, позивач ставить питання не про сплату суму боргу з врахуванням індексу інфляції, що передбачено ст.625 ЦК України, а про відшкодування збитків, які виникли у нього у зв'язку з неможливістю користування своїм майном (грошовими коштами), оскільки зазначені кошти було передано відповідачу на виконання недійсних правочинів, які, в свою чергу, було укладено на підставі прийнятих відповідачем незаконних рішень, і знецінення цього майна (грошових коштів) за весь період, коли відповідач неправомірно користувався цими коштами.

Про це, він наголошував, як в позовній заяві, так і в додаткових поясненнях по справі (а.с.30).

Посилання заявника апеляційної скарги на відсутність доказів, що збитки були заподіяні саме з вини відповідача в даному випадку судовою колегією не можуть бути прийняти до уваги, оскільки наявність або відсутність вини для застосування приписів ст.1173 ЦК України не має значення. В той же час, матеріалами справи доведено, що саме прийняття відповідачем неправомірних рішень призвело до втрати (знецінення) позивачем його майна в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР.

Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (п.21 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Федоренко проти України", заява №25921/02 від 01.06.2006).

Судова колегія також вважає, що позбавлення позивача права оренди внаслідок скасування незаконних рішень відповідача з ініціативи прокурора, розглядається судом як позбавлення позивача певного майна в розумінні ст.1 першого протоколу Конвенції. До такого ж висновку прийшов і місцевий господарський суд розглядаючи даний спір.

В п.70 рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України", заява №29979/04 від 20.10.2011р. (остаточне 20.01.2012), суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява №33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

В п. 71 цього ж рішення зазначається, що принцип "належного урядування", як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу "помилку" не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі "Ґаші проти Хорватії" (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі "Трґо проти Хорватії" (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип "належного урядування" може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах "Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки" (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), п. 38).

Відповідно до ст.144 Конституції України (в редакції чинній на час прийняття відповідачем рішення №5/41-6400), органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території. Рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються у встановленому законом порядку з одночасним зверненням до суду.

Згідно з ч.3,4 ст.21 Закону України "Про прокуратуру" (в редакції чинній на час прийняття відповідачем рішення №5/41-6400), протест прокурора зупиняє дію опротестованого акта і підлягає обов'язковому розгляду відповідним органом або посадовою особою у десятиденний строк після його надходження. Про наслідки розгляду протесту в цей же строк повідомляється прокурору. У разі відхилення протесту або ухилення від його розгляду прокурор може звернутися з заявою до суду про визнання акта незаконним. Заяву до суду може бути подано протягом п'ятнадцяти днів з моменту одержання повідомлення про відхилення протесту або закінчення передбаченого законом строку для його розгляду. Подача такої заяви зупиняє дію правового акта.

В рішенні Конституційного суду України від 16.04.2009р. у справі №1-9/2009 за конституційним поданням Харківської міської ради щодо офіційного тлумачення положень частини другої статті 19, статті 144 Конституції України, статті 25, частини чотирнадцятої статті 46, частин першої, десятої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) Конституційний Суд України дійшов висновку, що за змістом частини другої статті 144 Конституції України, частини десятої статті 59 Закону рішення органів місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції чи законам України зупиняються прокурором у встановленому Законом України "Про прокуратуру" порядку з одночасним зверненням до суду.

Судова колегія також приходить до висновків, що відповідач не довів, що він діяв вчасно та в найпослідовніший спосіб, оскільки після прийняття остаточного рішення у справі та скасування рішення відповідача № 5/5-582, на підставі якого були прийняті рішення відповідача №5/15-2888 та №5/41-6400, обґрунтовано можна було припустити про подальше скасування рішень відповідача №5/15-2888 та №5/41-6400 (які і були в подальшому скасовані).

В той же час, відповідач не повідомив позивача про скасування рішення №5/5-582 та не провів відповідних процедур направлених на усунення недоліків встановлених судом під час вирішення справи щодо оскарження рішення №5/5-582 або на повернення грошових коштів позивачу.

Крім того, відповідач, будучи обізнаним про наявність спору щодо законності рішення №5/5-582 та дія якого була зупинена, у зв'язку із зверненням прокурора до суду, не повідомивши позивача про наявність зазначених обставин, прийняв інше рішення про затвердження проекту землеустрою та надання земельної ділянки в користування від 23.02.2010р. №5/41-6400 на підставі рішення №5/5-582.

Позивач, в свою чергу, не міг піддати сумніву правомірність прийнятих рішень відповідачем, оскільки цілком обґрунтовано розраховував на законність їх прийняття органом місцевого самоврядування з чітким дотриманням вимог законодавства.

Враховуючи вище викладене, судова колегія вважає, що позовні вимоги позивача є такими, що підлягають задоволенню, а рішення по справі прийнято місцевим господарським судом з врахуванням усіх обставин справи з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини справи на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Заявник апеляційної скарги не довів наявність обставин з якими ГПК України, пов'язує зміну або скасування рішення місцевого господарського суду, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Посилання третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на неможливість в подальшому виконати зазначене рішення у зв'язку з відсутністю у відповідача по справі відповідних рахунків, не є тією обставиною, з якою закон пов'язує скасування або зміну рішення місцевого суду.

Судові витрати покласти на заявника апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 98, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд , -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Маріупольської міської ради Донецької області, м. Маріуполь на рішення господарського суду Донецької області по справі № 905/1227/16 від 07.06.2016р. - залишити без задоволення

Рішення господарського суду Донецької області по справі № 905/1227/16 від 07.06.2016р. - залишити без змін.

Постанова набирає чинності з моменту її прийняття та може бути оскаржена на адресу Вищого господарського суду України через Донецький апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Головуючий суддя О.І. Склярук

Судді: Т.Д. Геза

Н.О. Мартюхіна

Надруковано: 6 прим.:

1 позивачу, 1 відповідачу

1 третій особі, 1. ДАГС

1. до справи, 1. ГСДО