РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.10.2016Справа №910/13430/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс»

До Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації

Про стягнення 1 672 314,31 грн.

Суддя Ващенко Т.М.

Представники сторін:

Від позивача: Сайко Ю.В. представник за довіреністю № б/н від 15.07.16.

Від відповідача: Шуман С.І. представник за довіреністю № 01/21-44-1633 від 14.07.16.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (далі - відповідач) про стягнення 1 672 314,31 грн., з яких: 920 632,00 грн. - основного боргу, 680 347,03 грн. - інфляційних втрат, 71 335,28 грн. - 3% річних.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25.07.16. порушено провадження у справі № 910/13430/16 та призначено її до розгляду на 02.08.16.

02.08.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує та просить суд припинити провадження в даній справі.

В судовому засіданні 02.08.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 20.09.16.

20.09.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 20.09.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 27.09.16.

Крім того, ухвалою Господарського суду міст Києва від 22.09.16. було продовжено на підставі ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

26.09.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі та клопотання про витребування доказів, в задоволенні якого судом було відмовлено в судовому засіданні 27.09.16.

27.09.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 27.09.16. на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 12.10.16.

В судовому засіданні 12.10.16. позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 12.10.16. проти позову заперечував.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/13430/16.

В судовому засіданні 12.10.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

26.09.13. між позивачем (далі - Постачальник) та відповідачем (далі - Замовник) було укладено Договір № 110 на закупівлю товарів за державні кошти код 27.51.1 за ДКПП ДК 016-2010 "Холодильники та морозильники; машини пральні; електроковдри; вентилятори" (холодильні шафи - 53 шт., холодильники побутові - 63 шт., машини пральні - 34 шт., машини посудомийні - 9 шт.) (далі - Договір), за умовами якого (п. 1.1) Постачальник зобов'язується у 2013 році поставити замовнику товар: "Холодильники та морозильники; машини пральні; електроковдри; вентилятори" (холодильні шафи - 53 шт., холодильники побутові - 63 шт., машини пральні - 34 шт., машини посудомийні - 9 шт.), код 27.51.1 за ДКПП ДК 016-2010, а Замовник - прийняти і оплатити його.

Згідно п. 1.4 Договору, найменування, номенклатура, асортимент товару визначається в специфікації (Додаток 1), що є невід'ємною частиною Договору.

Додатком № 1 між сторонами було підписано і скріплено печатками Специфікацію до Договору.

Обсяги закупівлі товарів, що постачається відповідно до цього договору, можуть бути зменшені залежно від реального фінансування видатків (п. 1.5 Договору).

Строк дії Договору сторонами погоджено п. 10.1 з дня укладення і діє до 31.12.13.

Спір у справі виник в зв'язку з неоплатою відповідачем переданого за Договором товару на підставі видаткової накладної № 39 від 14.11.13..

При цьому, доводи відповідача про те, що провадження в даній справі підлягає припиненню оскільки рішенням Господарського суду міста Києва від 28.01.16. у справі № 910/29268/15 встановлено, що борг відповідача перед позивачем за Договором становить 322 906,00 грн. та вже стягнуто зазначену суму із Замовника на користь Постачальника, не приймаються судом до уваги з огляду на те, що вказаним рішенням з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації на користь позивача було стягнуто заборгованість за Договором на підставі видаткових накладних № 19 від 07.10.13. та № 20 від 14.10.13., в той час, як спір в даній виник в зв'язку з неоплатою відповідачем переданого за Договором товару на підставі видаткової накладної № 39 від 14.11.13.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.12. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд відзначає наступне.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Приписами ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що в силу зобов'язання одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

З матеріалів справи вбачається, що позивач передав, а відповідач прийняв товар на підставі Договору на загальну суму 920 632,00 грн., що підтверджується видатковою накладною № 39 від 14.11.13. на суму 920 632,00 грн., яка підписана сторонами та скріплена їх печатками.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Згідно з п. 1 Інформаційного листа № 01-06/928/2012 від 17.07.12. Вищого господарського суду України зазначено, що підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема статті 9 названого Закону та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

У п. 1 Оглядового листа № 06/767/2013 від 29.04.13. Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" зазначено, що факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар.

Тобто, з наведеного вбачається, що накладна, підписана представниками обох сторін та скріплена їх печатками є належним підтвердженням вчинення господарської операції.

Твердження відповідача про відсутність довіреності на отримання товарно-матеріальних цінностей у осіб, які приймали товар, не є належним спростуванням факту поставки продукції та не нівелює доказової сили видаткової накладної. Аналогічну позицію наведено у постанові від 22.11.13. Вищого господарського суду України по справі № 22/84.

Надана відповідачем зворотна накладна від покупця № б/н від 14.11.13. не приймається судом до уваги, як така, що видана не на підставі Договору та не підписана і не скріплена підписом і печаткою відповідача.

Таким чином, судом встановлено, що позивачем поставлено товар, а відповідачем його прийнято на суму 920 632,00 грн.

15.11.13. позивач надіслав на адресу відповідача рахунок № 34 від 14.11.13. для оплати поставленого товару, а також копію видаткової накладної, що підтверджується описом вкладення у цінний лист, який наявний в матеріалах справи.

Вказане спростовує викладені в письмовому відзиві доводи відповідача про те, що позивач на його адресу документів доля оплати не направив.

При цьому, на противагу твердженням відповідача про те, що за вказаним в описі кодом в системі Укрпошти відправлень не зареєстровано, судом враховано, що за інформацією, розміщеною на Інтернет порталі http://services.ukrposhta.ua/bardcodesingle/ інформація про наявність та стан пересилання поштових відправлень постійно оновлюється й зберігається в системі протягом 6 місяців з моменту реєстрації

Умовами п. 4.2 Договору передбачено, що оплата здійснюється на умовах відтермінування платежу за поставлений товар на два тижні (14 календарних днів), після пред'явлення Постачальником рахунку на оплату товару та видаткової накладної, підписаної уповноваженою особою замовника.

Отже, враховуючи викладене, строк оплати поставленого за видатковою накладною № 39 від 14.11.13. товару є таким, що настав.

Статтею 688 Цивільного кодексу України на покупця покладено обов'язок повідомити продавця про порушення умов договору щодо кількості, асортименту, якості, комплектності товару в розумний строк після того, як порушення могло бути виявлене відповідно до характеру і призначення товару.

Жодних заперечень з приводу отримання продукції відповідачем суду надано не було.

Отже, суд при розгляді справи приймає до уваги відсутність у відповідача, як Замовника за Договором, будь-яких заперечень та претензій щодо належного виконання Постачальником прийнятих за Договором зобов'язань з передання товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу приписів ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Разом з тим, відповідач не сплатив позивачу грошових коштів за накладною № 39 від 14.11.13.

Доводи відповідача, викладені в письмовому відзиві, не приймаються судом до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до приписів статті 617 ЦК України та частини другої статті 218 ГК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів. Така правова позиція відповідає статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини та основних свобод та рішенням Європейського суду з прав людини зі справи "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 та зі справи "Бакалов проти України" від 30.11.04.

Аналогічної правової позиції Вищий господарський суд України висловлює у своєму інформаційному листі від 13.07.12. № 01-06/908/2012.

Оскільки відповідач прийняв замовлений ним товар, однак в обумовлені строки не сплатив позивачеві його вартості, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню повністю в розмірі 920 632,00 грн., що складає борг відповідача станом на момент прийняття даного рішення.

Щодо вимог позивача про стягнення 680 347,03 грн. - інфляційних втрат, 71 335,28 грн. - 3% річних, суд відзначає наступне.

Згідно зі статтею 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних в порядку ст. 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. (Відповідної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові № 48/23 від 18.10.2011 р. та Верховний Суд України у постанові № 3-12г10 від 08.11.2010 р.).

Суд відзначає, що прострочене грошове зобов'язання визначено у гривні, а тому нарахування 3% річних та збитків від інфляції є правомірним.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

При цьому судом враховано, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань (п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»).

Після здійснення власного розрахунку суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 680 347,03 грн. інфляційних втрат та 69 160,90 грн. 3% річних.

3% річних в розмірі 2 174,38 грн. нараховано безпідставно, а тому суд відмовляє в позові в цій частині.

Відповідно до положень ст. 49 ГПК України витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Управління освіти Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації (02105, м. Київ, проспект Миру, б. 6-А; ідентифікаційний код 37397216) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Інкомрайс» (73025, м. Херсон, вул. Михайлівська, б. 18; ідентифікаційний код 38648705) 920 632 (дев'ятсот двадцять тисяч шістсот тридцять дві) грн. 00 коп. - основного боргу, 680 347 (шістсот вісімдесят тисяч триста сорок сім) грн. 03 коп. - інфляційних втрат, 69 160 (шістдесят дев'ять тисяч сто шістдесят) грн. 90 коп. - 3% річних, 25 052 (двадцять п'ять тисяч п'ятдесят дві) грн. 10 коп. - судового збору.

3. В іншій частині в позові відмовити.

4. Після вступу рішення в законну силу видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.16.

Суддя Т.М. Ващенко