РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"03" жовтня 2016 р. Справа № 924/328/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючий суддя Мельник О.В.

суддя Грязнов В.В. ,

суддя Розізнана І.В.

при секретарі судового засідання Клімук Л.Р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рівненського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро" на рішення господарського суду Хмельницької області від 21.06.2016 року у справі № 924/328/16

за позовом заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України

до 1) ОСОБА_1 професійного аграрного ліцею

2) товариства з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро"

про 1) визнання недійсним і припинення на майбутнє договору про виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції від 01.09.2015 року, укладеного між ОСОБА_1 професійним аграрним ліцеєм та товариством з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро"; 2) звільнення товариством з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро" земельної ділянки площею 90 га, яку воно займає на підставі договору про виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції

За участю представників:

позивача - не з'явився,

органу прокуратури - ОСОБА_2,

відповідача 1 - не з'явився,

відповідача 2 - ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 21.06.2016 року у справі №924/328/16 (суддя Заярнюк І.В.) позов заступника керівника Хмельницької місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України до відповідачів ОСОБА_1 професійного аграрного ліцею та товариства з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро" - задоволено. Визнано недійсним договір про виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції від 01.09.2015р., укладений між ОСОБА_1 професійним аграрним ліцеєм та товариством з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро". Зобовязано товариство з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро" звільнити земельну ділянку державної форми власності площею 90,0 га, яку воно займає на підставі договору про виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції від 01.09.2015 року.

В обґрунтування вказаного рішення суд першої інстанції, посилаючись на ст.ст.203, 215, 235, 1130, 1132-1134 Цивільного кодексу України, ст.ст.79-1, 92, 116, 122, 125 Земельного кодексу України, ст.ст. 4, 22 Закону України "Про оренду землі", вказав, що зі змісту договору від 01.09.2015 року про виробництво сільськогосподарської продукції вбачається, що відповідач-1 в якості вкладу в спільну діяльність передає земельну ділянку строком на 1 рік, а відповідач-2 сплачує грошові кошти в сумі 130000 грн., тобто фактично за оскаржуваним договором у строкове платне користування передається земельна ділянка, а тому правова оцінка оспорюваного договору свідчить про його недійсність як удаваного правочину, направленого на приховування фактично вчиненого сторонами договору оренди землі, внаслідок чого позовна вимога про звільнення відповідачем-2 займаної ним земельної ділянки державної форми власності площею 90,0 га, яку він займає на підставі спірного договору, також підлягає задоволенню.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням суду першої інстанції, відповідач товариство з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро" звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Хмельницької області від 21.06.2016 року у справі №924/328/16 скасувати, провадження у справі №924/328/16 припинити.

Апелянт, зокрема, зазначає, що при поданні позовної заяви у даній справі прокурором не дотримано вимог ч. 3, ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", а саме не обґрунтовано наявності підстав для представництва інтересів держави в суді. Також скаржник вказує, що суд першої інстанції дійшов до помилкових висновків про те, що оспорюваний правочин є удаваним та таким, що приховує договір оренди земельної ділянки, оскільки п.п.1.1., 2.1.-2.3. спірного договору визначено його предмет та мету. Вважає, що категорія договорів про спільне виробництво сільськогосподарської продукції підлягає укладенню без погодження Міністерства освіти і науки України, оскільки розпорядження земельною ділянкою не відбувається.

Прокуратура Хмельницької області подала відзив на апеляційну скаргу, у якому вказує, що на момент укладення спірного договору в ОСОБА_1 професійного аграрного ліцею були відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку, що посвідчують його речові права на неї, також вказана земельна ділянка не сформована як обєкт цивільних прав, а тому це є підставою для визнання спірного договору недійсним. З огляду на що, прокуратура просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду першої інстанції від 21.06.2016 р. без змін.

29.09.2016 р. на адресу суду надійшли пояснення прокуратури Хмельницької області, у яких додатково зазначається, що укладенням спірного договору порушено права Міністерства освіти і науки України, яке є засновником ОСОБА_1 професійного аграрного ліцею, здійснювати управління та розпорядження майном, у т.ч. земельними ділянками, що перебувають у користуванні ліцею. Таким чином, прокурором обґрунтовано подано позов в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України та відповідно дотримано вимоги ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

У судове засідання, відкладене на 03.10.2016 р., Міністерство освіти і науки України, ОСОБА_1 професійний аграрний ліцей не забезпечили явку своїх представників.

Зважаючи, що судом вжито необхідних заходів для завчасного повідомлення учасників судового процесу про дату, час і місце розгляду справи відповідно до статті 98 ГПК, що підтверджено повідомленнями про вручення поштових відправлень, явка представників в судове засідання обов'язковою не визнавалась, колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду апеляційної скарги без участі представників учасників судового процесу за наявними у справі матеріалами.

Розглянувши апеляційну скаргу та відзив на неї, вивчивши матеріали справи, наявні в ній докази, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла наступного висновку.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, рішенням десятої сесії Хмельницької районної ради народних депутатів від 18.08.1992 р. №18 ОСОБА_1 СПТУ-39 з земель запасу Захаровецької сільської ради відведено земельну ділянку в розмірі 91,7 га. для організації учбового господарства.

Правонаступником професійно-технічного училища №39 смт. Чорний Острів Хмельницького району Хмельницької області є ОСОБА_1 професійний аграрний ліцей (далі ліцей), який створено згідно з наказом Міністерства освіти і науки України від 13.06.2003 р. №377 "Про вдосконалення мережі професійно-технічних навчальних закладів Хмельницької області" шляхом реорганізації професійно-технічного училища №39 смт. Чорний Острів Хмельницького району Хмельницької області (п. 1.4 статуту ОСОБА_1 професійного аграрного ліцею, надалі статут).

ОСОБА_1 професійний аграрний ліцей є державним професійно-технічним навчальним закладом та є юридичною особою (п.1.1., п. 1.6 статуту).

Відповідно до п. 6.10. статуту об'єкти права власності: навчально-виробничі, побутові, культурно-освітні, оздоровчі, спортивні будівлі та споруди, житло, комунікації, обладнання, засоби навчання, транспортні засоби та інше майно ліцею є державною власністю закріпленою Міністерством освіти і науки України за ліцеєм і перебуває у користуванні ліцею. Функції управління майном, закріпленим за ліцеєм, контроль за ефективністю використання і збереження здійснює Міністерство освіти і науки України.

Із матеріалів справи вбачається, що за ОСОБА_1 професійним аграрним ліцеєм за межами населених пунктів Захаровецької сільської ради рахуються земельні ділянки для дослідних та навчальних цілей загальною площею 205,5 га, з них 178,2 га - землі сільськогосподарського призначення.

Предметом даного позову є, зокрема, недійсність договору про виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції.

Відповідно до частини 7 статті 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог ЦК, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (статей 626, 627 ЦК України).

Відповідно до статті 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об'єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об'єднання вкладів учасників.

У відповідності до статті 1131 Цивільного кодексу України умовами договору про спільну діяльність, який укладається у письмовій формі, визначається координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статут виділеного для спільної діяльності майна, їх участь у результатах спільних дій (в тому числі в розподіленні прибутку, отриманого в результаті такої діяльності та інше.

Відповідно до статті 1132 Цивільного кодексу України за договором простого товариства сторони (учасники) беруть зобов'язання об'єднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку або досягнення іншої мети.

Згідно з частиною 1 статті 1133 Цивільного кодексу України вкладом учасника вважається все те, що він вносить у спільну діяльність (спільне майно), в тому числі, грошові кошти, інше майно, професійні та інші знання, навички та вміння, а також ділова репутація та ділові зв'язки.

Укладаючи договір про спільну діяльність, сторони визначають обов'язок кожної з них щодо внесків, необхідних для досягнення мети спільної діяльності. Такими внесками можуть бути грошові суми, майно, трудова участь, надання послуг, розробка і забезпечення проектною документацією, тощо.

01.09.2015 року між ОСОБА_1 професійним аграрним ліцеєм та товариством з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро" був укладений договір про виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції (далі - договір), пунктом 1.1. якого визначається взаємна участь сторін у виробництві (вирощуванні) сільськогосподарської продукції на земельній ділянці сільськогосподарського призначення, яка перебуває в користуванні ОСОБА_1 професійного аграрного ліцею.

Відповідно до п.п. 1.1.2, 2.1., 2.1.1 договору сторони погодились, що на умовах двосторонніх домовленостей - ліцей за взаємною згодою (участю) із товариством здійснює виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції. Виробництво сільськогосподарської продукції відбувається на земельній ділянці, яка знаходиться в користуванні ОСОБА_1 професійного аграрного ліцею, площею 90 га.

Виробництво (вирощування) сільськогосподарської продукції включає в себе посів насіння, обробіток земельної ділянки (оранка, дискування, тощо) внесення мінеральних добрив та засобів захисту рослин, збирання, перевезення та зберігання урожаю, використання техніки, паливно-мастильних матеріалів та працівників (персоналу) (п.2.2).

При цьому, сторони узгодили, що з усього комплексу вказаних вище робіт ліцей проводить дискування землі, надає для вирощування, обробітку та збирання врожаю (продукції) сільськогосподарську техніку та працівників, в той час, як товариство забезпечує виробничий процес насінням, мінеральним добривом, засобами захисту рослин, паливно-мастильними матеріалами, сільськогосподарським інвентарем, технікою та забезпечує збирання врожаю (п.2.1.2, п. 2.1.3, п. 3.2., п.3.3, п.3.5). За умовами договору товариство також має право безперешкодного та вільного доступу до виробництва сільськогосподарської продукції на земельних ділянках сільськогосподарського призначення, які перебувають у володінні ліцею (п. 4.3.1).

За наслідками збирання врожаю на земельній ділянці складається акт виробленої (зібраної) продукції, який підписується представниками обох сторін, зокрема, на підставі якого у сторін і виникає право власності на вирощену сільськогосподарську продукцію, що є прибутком та наслідками спільної діяльності, та є головною метою договору.

Крім того, додатковою метою спірного договору є також надання учням, слухачам, викладачам та майстрам ліцею можливостей для проходження виробничого навчання та виробничої практики, стажування, тощо (п. 2.3 договору).

Приписами частини 1 статті 1134 Цивільного кодексу України встановлено, що внесене учасниками майно, яким вони володіли на праві власності, а також вироблена у результаті спільної діяльності продукція та одержані від такої діяльності плоди і доходи є спільною частковою власністю учасників, якщо інше не встановлено договором простого товариства або законом.

Відповідно до п. 3.6. договору товариство набуває право власності на 90 % зібраної (виробленої) продукції, ліцей набуває прав власності на 10 % зібраної (виробленої) продукції, або в грошовому еквіваленті від вартості вирощеної продукції за ринковою ціною на момент збирання урожаю.

Отже, аналіз наведених умов спірного договору свідчить про те, що сторони взяли взаємні зобовязання обєднати свої вклади та спільно діяти з метою одержання прибутку та досягнення іншої мети, для чого, узгодивши взаємні права і обовязки, визначили розмір та види вкладів кожного, порядок ведення спільних справ учасників договору, порядок розподілу прибутку, що відповідає положенням ст. 1130 - ст. 1139 ЦК України, а тому колегія суддів дійшла висновку, що такий договір за своєю правовою природою є договором про спільну діяльність у формі простого товариства.

Наведене помилково не було прийнято до уваги судом першої інстанції, у звязку з чим суд на підставі ст. 235 ЦК України дійшов невірного висновку про удаваність спірного правочину, як такого, який насправді приховував договір оренди землі.

При цьому, при визначенні природи спірного правочину, як договору оренди землі, судом першої інстанції помилково не було прийнято до уваги відсутність в спірному договорі таких, визначених у ст. 15 Закону України " Про оренду землі" (в редакції чинній станом на день укладення спірного договору) істотних умов договору оренди землі, як обєкт оренди (кадастровий номер, місце розташування), орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату.

За удаваним правочином (ст. 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обовязки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або визнання недійсним (п. 25 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними").

Удаваним є правочин, що вчиняється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому, при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. При цьому, закон не передбачає недійсність удаваного правочину, а лише пропонує застосовувати до відносин сторін норми, що регулюють той правочин, який сторони дійсно мали на увазі.

Отже, відсутність визначених законом істотних умов договору, в силу ст. 638 ЦК України є підставою для висновку про неукладеність договору (в даному разі договору оренди землі), а тому спірний договір від 01.09.2015 року не є удаваним, тобто таким, який насправді приховує укладений договір оренди землі.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, прокурором заявлено позов про визнання недійсним спірного договору з підстав його удаваності, а також з підстав невідповідності його вимогам закону, а саме ст. 8 Закону України "Про професійно-технічну освіту", ст. 92, ст. 95 ЗК України, пп."л" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про управління обєктами державної власності", п. 4 постанови КМУ № 296 від 11.04.2012 року "Про порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном".

Досліджуючи наведені підстави позову, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Як вбачається із змісту п.1.1., п.1.6. статуту відповідача-1, ОСОБА_1 професійний аграрний ліцей є державним професійно-технічним навчальним закладом та є юридичною особою.

У відповідності до частини 2 статті 141 ГК України управління об'єктами державної власності відповідно до закону здійснюють Кабінет Міністрів України і, за його уповноваженням, центральні та місцеві органи виконавчої влади. У випадках, передбачених законом, управління державним майном здійснюють також інші суб'єкти.

Статтею 4 Закону України "Про управління об'єктами державної власності" визначено, що суб'єктами управління об'єктами державної власності є: Кабінет Міністрів України; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує реалізацію державної політики у сфері управління об'єктами державної власності; центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері економічного розвитку; міністерства, інші органи виконавчої влади та державні колегіальні органи (далі - уповноважені органи управління); Фонд державного майна України тощо.

Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає органи виконавчої влади та державні колегіальні органи, які здійснюють функції з управління об'єктами державної власності; встановлює порядок передачі об'єктів державної власності суб'єктам управління, визначеним цим Законом; визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності (ст. 5 Закону України "Про управління об'єктами державної власності").

Отже, Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 11.04.2012 р. № 296 затверджено Порядок укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків, договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Відповідно до пункту 1 вказаного порядку, цей порядок визначає механізм укладення державними підприємствами, установами, організаціями, а також господарськими товариствами, у статутному капіталі яких частка держави перевищує 50 відсотків (далі - суб'єкт господарювання), договорів про спільну діяльність, договорів комісії, доручення та управління майном.

Таким чином, вказаним Порядком встановлено безумовну вимогу про погодження договору про спільну діяльність державним учбовим закладом (установою) з Кабінетом Міністрів України та центральним органом виконавчої влади, у сфері управління якого знаходиться державна установа (Міністерство освіти і науки України).

Суб'єкт господарювання, що виявив намір укласти договір, подає центральному органові виконавчої влади, до сфери управління якого він належить, іншому суб'єкту управління об'єктами державної власності, зокрема, Національній або галузевій академії наук, звернення щодо погодження укладення договору разом з документами, обовязковий перелік яких міститься в п. 2 вказаного Порядку, в тому числі попередньо погоджений сторонами проект договору.

Орган управління готує протягом місяця з дня надходження від суб'єкта господарювання звернення щодо погодження укладення договору за погодженням з Мінекономрозвитку, Мінфіном, Фондом державного майна та Мін'юстом відповідний проект рішення Кабінету Міністрів України.

Зазначений проект повинен, зокрема, містити істотні умови договору, укладення якого пропонується погодити, щодо забезпечення підвищення ефективності використання державного майна, захисту майнових інтересів держави, унеможливлення відчуження державного майна, а також залежно від виду договору - розмір часток учасників, строк дії договору, порядок розподілу прибутку, покриття витрат та внесення додаткових вкладів.

У разі прийняття Кабінетом Міністрів України рішення про погодження укладення договору орган управління здійснює заходи щодо забезпечення його укладення суб'єктом господарювання відповідно до вимог законодавства (п.5 порядку).

Відповідно до статті 1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності" документ дозвільного характеру - дозвіл, висновок, рішення, погодження, свідоцтво, інший документ, який дозвільний орган зобов'язаний видати суб'єкту господарювання у разі надання йому права на провадження певних дій щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності та/або без наявності якого суб'єкт господарювання не може проваджувати певні дії щодо здійснення господарської діяльності або видів господарської діяльності.

Отже, погодження Кабінету Міністрів України є документом дозвільного характеру в розумінні статті 1 Закону України "Про дозвільну систему у сфері господарської діяльності".

Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України "Про професійно-технічну освіту", до повноважень міністерств та інших центральних органів виконавчої влади, яким підпорядковані професійно-технічні навчальні заклади, належать розпорядження державним майном, що перебуває у користуванні підпорядкованих професійно-технічних навчальних закладів. Згідно з п. 1 п.п.89 п. 4 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 року №630, Міністерство освіти і науки України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Вказане Міністерство відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління обєктами державної власності, що належать до сфери його управління.

Не дивлячись на те, що згідно з п. 3.1. договору визначено, що даний договір не передбачає переходу права власності чи права користування на земельні ділянки, техніку, насіння, матеріали та засоби виробництва (як тих прав, що існували до укладання договору так і тих, що виникнуть у майбутньому), аналіз змісту спірного договору з огляду на його наведені вище положення вказує, що такий договір фактично наділяє товариство правом користування земельною ділянкою сільськогосподарського призначення, що перебуває у фактичному користуванні ліцею. При цьому, колегія суддів приймає до уваги те, що за відсутності можливості використання земельної ділянки, сторони не змогли б виконувати договір, тобто реалізувати визначені в ньому взаємні права та обовязки у повному обсязі та не мали б змоги досягнути мету договору.

Разом з тим, спірний договір погоджений з Кабінетом Міністрів України не був. Доказів прийняття будь-якого рішення Міністерством освіти і науки України щодо розпорядження земельними ділянками, які перебувають у фактичному користуванні ліцею матеріали справи також не містять.

Отже, судом апеляційної інстанції встановлено, що уклавши спірний договір, не маючи необхідного обсягу цивільної дієздатності щодо земельної ділянки державної форми власності, ліцей фактично самостійно розпорядився нею, передавши її в користування іншим особам, як внесок в майно учасників за договором про спільну діяльність.

Положення частини 2 статті 16 ЦК України та стаття 20 ГК України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України.

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів апеляційної інстанції, не погоджуючись із висновком суду першої інстанції щодо підстав задоволення позову, погоджується із підставами позову, викладеними прокурором у позовній заяві про те, що при укладенні спірного договору про спільну діяльність не було дотримано загальних вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, які встановлені статтею 203 ЦК України.

Наведене вище, зрештою не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, оскільки за наслідками розгляду позовної заяви, судом першої інстанції хоча і з інших підстав, однак зроблено вірний висновок про визнання спірного договору недійсним.

Згідно з ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема, тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

У звязку з визнанням недійсним договору, судом першої інстанції зроблено вірний висновок про задоволення позовної вимоги про звільнення відповідачем-2 займаної ним земельної ділянки державної форми власності площею 90,0 га.

Розглядаючи доводи апелянта щодо недотримання прокурором у даній справі вимог ст. 23 Закону України "Про прокуратуру", колегія суддів приймає до уваги те, що з моменту порушення провадження у даній справі судом першої інстанції за позовом прокурора, поданим в інтересах держави в особі Міністерства освіти і науки України, відповідно до ч.4 ст. 23 вказаного Закону та ч. 2, ч. 4 ст. 29 ГПК України прокурор несе обовязки і користується процесуальними правами відповідної сторони процесу, в даному разі позивача. При цьому Міністерством освіти і науки України, як субєктом владних повноважень не було реалізоване його визначене ч. 4 ст. 23 Закону України "Про прокуратуру" право щодо оскарження наявності підстав для представництва його інтересів прокурором, а з урахуванням наведених вище положень ст. 8 Закону України "Про професійно-технічну освіту", п. 1 п.п. 89 п. 4 Положення про Міністерство освіти і науки України, затвердженого постановою КМУ від 16.10.2014 року №630, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність достатніх підстав представництва прокурором інтересів держави в особі вказаного Міністерства в суді під час розгляду даного спору.

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно зясувавши обставини справи, дав таким обставинам невірну юридичну оцінку, дійшовши помилкових висновків щодо підстав визнання договору недійсним, хоча зрештою прийняв правильне рішення щодо визнання його недійсним, що на думку колегії суддів не може бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення в цій частині.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Рівненський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Хмельницької області від 21.06.2016 року у справі №924/328/16 залишити без змін, апеляційну скаргу відповідача-2 товариства з обмеженою відповідальністю "Волочиськ-агро" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи №924/328/16 повернути до господарського суду Хмельницької області.

Головуючий суддя Мельник О.В.

Суддя Грязнов В.В.

Суддя Розізнана І.В.