ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Справа № 921/151/16-г/11

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Кравчук Н.М.

суддів Бойко С.М.

Бонк Т.Б.

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Микулинецький Бровар" (надалі ТзОВ "Микулинецький Бровар"), за вих. № 570 від 17.06.2016р. (вх. № ЛАГС 01-05/3439/16 від 12.07.2016р.)

на рішення господарського суду Тернопільської області від 01.06.2016р.

у справі № 921/151/16-г/11

за позовом: приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" (надалі ПАТ "Райз-Максимко"), с. Заводське, Лохвицький район, Полтавська область

до відповідача: ТзОВ "Микулинецький Бровар", смт. Микулинці, Теребовлянський район, Тернопільська область

про стягнення заборгованості в сумі 86 834,85 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Гарагуц І.Ф. - представник (довіреність № 27 від 04.01.2016р.)

від відповідача: не з'явився

Представнику позивача роз'яснено права та обов'язки передбаченні ст.ст.20, 22, 28 ГПК України. Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу та заяв про відвід суддів від учасників судового процесу не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 01.06.2016р. у справі № 921/151/16-г/11 (суддя А.М. Сидорук) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з ТзОВ "Микулинецький Бровар" на користь ПАТ "Райз-Максимко" 85 600,10 грн. - суму основного боргу, 428,00 грн. - інфляційні нарахування, 464,35 грн. - 3 % річних та 1 372,57 грн. в повернення сплаченого судового збору. В решті частини позову відмовлено.

Приймаючи рішення, місцевий господарський суд виходив з того, що сума основного боргу в розмірі 85 600,10 грн. підтверджується матеріалами справи, в свою чергу належними та допустимими доказами відповідачем не спростована. Здійснивши перерахунок заявлених позивачем до стягнення річних та інфляційний, суд дійшов висновку про задоволення 428,00 грн. інфляційних втрат та 464,35 грн. 3% річних. В решті стягнення 342,40 грн. інфляційних втрат відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТзОВ "Микулинецький Бровар" подало апеляційну скаргу, в якій вказує, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, не враховано надані ним докази та аргументи, а відтак, винесено незаконне рішення, просить його скасувати, прийняти нове рішення, яким в задоволенні позову відмовити. Зокрема, скаржник зазначає, що спірні послуги позивачем не надавалися, акти виконаних робіт (надання послуг) від 30.09.2014р. директором ТзОВ "Микулинецький Бровар" Троян С.М. не підписувалися, оскільки у відповідача ні у власності, ні в користуванні немає земельної ділянки.

Згідно протоколу про автоматичний розподіл справ між суддями від 12.07.2016р. дану справу розподілено до розгляду судді-доповідачу Кравчук Н.М., склад колегії сформований з суддів: Кравчук Н.М. - головуючий суддя, Бойко С.М. та Мирутенко О.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 15.07.2016р. прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 09.08.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 13.09.2016р.

У зв'язку з перебуванням члена колегії суддів по розгляду справи № 921/151/16-г/11 судді Мирутенка О.Л. у відпустці, 12.09.2016р. здійснено автоматичну заміну складу колегії суддів, суддю Мирутенка О.Л. замінено на суддю Бонк Т.Б.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 13.09.2016р. розгляд апеляційної скарги відкладено на 04.10.2016р.

Позивач відзиву на апеляційну скаргу не подав, представник в судовому засіданні в усному порядку проти доводів скаржника заперечив, рішення суду першої інстанції вважає законним та обґрунтованим, відтак просить суд залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідач участі уповноважено представника в судові засідання жодного разу не забезпечив, причини неявки не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи.

Розглянувши апеляційну скаргу, матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Львівський апеляційний господарський суд встановив наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 30.09.2014р. між ПАТ "Райз-Максимко" (виконавець) та ТзОВ "Микулинецький Бровар"(замовник) підписано та скріплено печатками акти виконаних робіт (надання послуг) № 1565 на загальну суму 57 211,12 грн. та № 1589 на загальну суму 42 788,98 грн. (а.с. 6-7).

23.03.2015р. між ТзОВ "Микулинецький Бровар" та ПАТ "Райз-Максимко" було підписано акт звірки взаємних розрахунків за період з 02.01.2014р по 31.12.2014р., згідно якого заборгованість ТзОВ "Микулинецький Бровар" становить 100 000,10 грн. Даний акт підписаний уповноваженими представниками сторін та скріплений печатками товариств (а.с. 8).

Позивачем до матеріалів справи також долучено ряд накладних, які підтверджують отримання позивачем ПрАТ " Райз-Максимко" в особі Тернопільської філії від ТзОВ "Микулинецький бровар" пивної дробини на загальну суму 14 400,00 грн., зокрема: № 579 від 25.09.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №580 від 26.09.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №548 від 01.10.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №549 від 01.10.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №554 від 02.10.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №577 від 08.10.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №578 від 08.10.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №580 від 10.10.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №585 від 16.10.2014р. на суму 1 440,00 грн.; №587 від 17.10.2014р. на суму 1 440,00 грн. (а.с. 83-92).

З метою врегулювання спору 23.12.2015р. на адресу відповідача була направлена вимога № 172 про оплату заборгованості в сумі 85 600,10 грн. (а.с. 9-10).

30.12.2015р. ТзОВ "Микулинецький бровар" надало позивачу відповідь за № 1371, в якому зазначено, що станом на 30.09.2014р. у нього не було ні у власності, ні у користуванні земельних ділянок, відтак такі послуги по обробітку ґрунту не могли бути замовлені. Натомість на підставі усної домовленості від 30.09.2014р. ПрАТ "Райз-Максимко" зобов'язувалося отримати та вивезти пивну дробину на суму 100 000,10 грн. (а.с. 18). Однак, в матеріалах справи відсутні докази надіслання даного листа позивачу.

Враховуючи, що вимога позивача була залишена без задоволення, ПрАТ "Райз-Максимко" звернувся до суду про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 86 834,85 грн., в тому числі 85 600,10 грн. основного боргу, 770,40 грн. інфляційних втрат та 464,35 грн. 3% річних.

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

В ст.11 ЦК України зазначено, що, однією з підстав виникнення зобов'язань, є зокрема договори та інші правочини.

Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч.1 ст. 202 ЦК України).

Приписами ч.1, ч.2 ст. 205 ЦК України встановлено, що правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

У ч.1 ст. 181 ГК України зазначено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладений договір про надання послуг у спрощений спосіб, шляхом підписання актів виконаних робіт.

Відтак, вказаний правочин є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України, що визначено ст. 175 ГК України.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання (ст. 901 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як зазначалося вище, позивачем, як доказ вчинення між сторонами правочину в усній формі долучено до матеріалів справи акти виконаних робіт (надання послуг) № 1565 від 30.09.2014р. на суму 57 211,12 грн., № 1589 від 30.09.2014р. на суму 42 788,98 грн. та акт звірки взаєморозрахунків від 23.03.2015р. на суму 100 000,10 грн., які підписані та скріплені печатками сторін (а.с. 6-8).

Однак, відповідач заперечує наявність заборгованості перед позивачем у розмірі 85 600,10 грн. та зазначає, що акти виконаних робіт про надання послуг від 30.09.2014р. № 1565 та № 1589 не підписані директором ТзОВ "Микулинецький Бровар" Троян С.М., як доказ, долучив до матеріалів справи нотаріально засвідчені пояснення директора Троян С.М. (а.с. 101).

Крім того, відповідач звертає увагу суду на те, що в спірних актах не зазначено, які саме послуги були надані, є лише посилання на послуги (71-4119 та 70-4097), натомість у вимозі № 172 від 23.12.2015р. про оплату заборгованості позивачем вказано, що послуги були надані по обробітку ґрунту. Однак, у відповідача у наявності земельних ділянок станом на 30.09.2014р. не було, доказом чого є довідка Микуленецької селищної ради № 217 від 24.03.2016о. та копії бухгалтерських звітів по землі (а.с. 19-65). Згідно витягу з ЄДРЮОФОП (долученого відповідачем до матеріалів апеляційного провадження) такого виду діяльності як 71-4119 та 70-4097 ПрАТ «Райз-Максимко» не здійснює.

Для з'ясування дійсних обставин справи, місцевий господарський суд ухвалою від 20.08.2016р. зобов'язав позивача подати письмові пояснення, в яких висвітлити, які саме послуги були надані ПАТ "Райз-Максимко" відповідачу - ТзОВ "Микулинецький Бровар" із розшифруванням номенклатури (70-4097, 71-4119) та посиланням на нормативні документи; податкові декларації (при наявності), що підтверджують факт здійснення господарської операції між ПАТ "Райз-Максимко" та ТзОВ "Микулинецький Бровар", а саме надання послуг згідно актів виконаних робіт (№1565 від 30.09.2014р. та №1589 від 30.09.2014р.) (а.с. 104).

Однак позивачем, було надано лише суду податкову декларацію за вересень 2014р. (а.с. 107-112), письмових пояснень щодо наданих послуг суду не надано.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує кожну сторону довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ч.1 ст. 32 ГПК України).

Згідно ст.1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 вказаного Закону України підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Первинні документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Зі змісту актів виконаних робіт №1565 від 30.09.2014р. та 1589 від 30.09.2014р. вбачається, що ПАТ "Райз Максимко" надало послуги ТОВ "Микулинецький Бровар" на загальну суму 100 000,10 грн., про що свідчить підпис на актах, завірені печаткою відповідача.

Відповідач зазначає, що акти виконаних робіт /надані послуги/ від 30.09.2014р. №1565 та №1589 не підписані директором ТОВ "Микулинецький Бровар" Троян С.М., а підпис поставлено не уповноваженою особою. Разом з тим, матеріали справи не містять даних про проведення відповідачем службового розслідування щодо підписання актів виконаних робіт/надання послуги/ від 30.09.2014р. № 1565 та № 1589 не уповноваженою особою.

Крім того, щодо належної оцінки наявному на актах виконаних робіт №1565 від 30.09.2014р. та 1589 від 30.09.2014р. відтиску печатки підприємства відповідача, то слід зазначити наступне:

Відповідно до п. 64 Постанови Кабінету Міністрів України №1893 від 27.11.1998р. "Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію", яка є обов'язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно п. 65 зазначеної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не заперечує проти автентичності відтиску печатки, здійсненого на актах виконаних робіт № 1565 від 30.09.2014р. та 1589 від 30.09.2014р., а матеріали справи не містять документів, які б свідчили про втрату зазначеної печатки, її підробку чи інше незаконне використання третіми особами всупереч волі ТОВ "Микулинецький Бровар".

Згідно зі ст. 62 ГК України, підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органами місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Таким чином, відтиск печатки підприємства, наявний зокрема на первинних документах, є свідченням участі такого підприємства, як юридичної особи, у здійсненні певної господарської операції.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що акти виконаних робіт № 1565 від 30.09.2014р. та 1589 від 30.09.2014р. є належним доказом здійснення господарської операції та свідчать про вчинення контрагентами правочину, який містить ознаки договору про надання послуг.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк виконання боржником зобов'язання не встановлений, кредитор має право його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк з від дня пред'явлення вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, сторони не узгодили строк (термін) оплати за надання послуг.

Судом встановлено, що 23.12.2015р. позивач звернувся до відповідача з вимогою №172 про виконання грошового зобов'язання, що підтверджується фіскальним чеком №8372 від 24/12/2015р. та описом вкладення у цінний лист від 24.12.2013р. Вказана вимога була отримана відповідачем 29.12.2015р.

Таким чином, обов'язок оплатити вартість отриманих послуг відповідно до актів виконаних робіт №1565 від 30.09.2014р. та 1589 від 30.09.2014р., відповідач повинен був виконати у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, тобто до 06.01.2016р. включно.

Враховуючи, що в рахунок оплати заборгованості за надані послуги ПрАТ "Райз-Максимко" в особі Тернопільської філії отримано від ТзОВ "Микулинецький бровар" пивну дробину на загальну суму 14 400,00 грн., то заборгованість відповідача перед позивачем за спірні послуги становить 85 600,10 грн.

Доказів оплати даної заборгованості в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 85 600,10 грн. боргу є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем, за порушення відповідачем грошового зобов'язання, нараховано інфляційні втрати в розмірі 770,40 грн. та 3% річних в розмірі 464,35 грн. за період з 06.01.2016р. по 11.03.2016р.

Інфляційні збитки є наслідком інфляційних процесів в економіці, а тому їх слід вважати складовою частиною основного боргу, а нарахування 3% річних по грошових розрахунках є визначеною законом платою боржника за користування грошовими коштами кредитора.

Передбачене законом право позивача вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Суд першої інстанції, задовольняючи частково вимогу про стягнення інфляційних втрат в розмірі 464,35 грн., здійснив власний перерахунок та прийшов до висновку про часткове її задоволення на загальну суму 428,00 грн. в решті - 342,40 грн. відмовив, як безпідставно заявлені. Щодо стягнення 464,35 грн. 3% річних, то дана сума задоволена в повному обсязі.

Суд апеляційної інстанції, перевіривши правильність нарахування позивачем інфляційних втрат та 3% річних, погоджується з висновком суду першої інстанції щодо задоволення вимоги про стягнення 464,35 грн. 3% річних та стягнення частково інфляційних втрат на суму 428,00 грн., в решті - 342,40 грн. слід відмовити.

З урахуванням зазначеного, а також враховуючи те, що матеріалами справи підтверджено несвоєчасне виконання відповідачем зобов'язань з оплати за надані послуги, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача на користь позивача 85 600,10 грн. основного боргу, 464,35 грн. 3% річних та 428,00 грн. інфляційних втрат, в решті стягнення 342,40 грн. інфляційних втрат правомірно відмовлено в зв'язку з безпідставністю.

Відповідно до ч.3 ст. 43 ГПК України господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Статтею 32 ГПК України встановлено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Частиною 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Однак, скаржником всупереч вищенаведеній нормі права, не подано доказів, які б спростували факти, наведені в позовній заяві, а доводи, зазначені в апеляційній скарзі не спростовують правомірність висновків, викладених в оспорюваному рішенні суду першої інстанції.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції вважає, що рішення місцевого господарського суду є законним, обґрунтованим, прийнятим з дотриманням норм матеріального та процесуального права, а тому його слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись, ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ :

1. Рішення господарського суду Тернопільської області від 01.06.2016р. у справі № 921/151/16-г/11 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з розділом ХІІ-1 ГПК України.

3. Справу передати до господарського суду Тернопільської області.

Головуючий суддя Кравчук Н.М.

судді Бойко С.М.

Бонк Т.Б.