КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2016 р. Справа№ 910/5698/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 27.09.2016,

розглянувши апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2016

по справі № 910/5698/16 (суддя: Мудрий С.М.)

за первісним позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 49 658,62 грн.

за зустрічним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

до товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд»

про визнання недійсним положення п.11.8 генерального договору № 2584 від 18.03.2015 року та стягнення 294 782,50 грн.,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 910/5698/16 первісні позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» заборгованість зі сплати лізингових платежів в розмірі 34 553 грн. 27 коп., пеню в розмірі 8 409 грн.. 18 коп., три проценти річних в розмірі 514 грн. 01 коп., індекс інфляції в розмірі 999 грн. 18 коп., штраф в розмірі 5 182 грн. 98 коп. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378 грн. 00 коп. В зустрічному позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач за первісним позовом (позивач за зустрічним) - фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 910/5698/16 повністю і прийняти нове рішення, яким в позові товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» до фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 відмовити, зустрічний позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» задовольнити повністю:

1) визнати недійсним положення пункту 11.8 Генерального договору № 3584 від 18 березня 2015 року щодо встановлення обов'язку для лізингоодержувача сплатити лізингодавцю частину невідшкодованої вартості предмета лізингу в разі вилучення предмета лізингу, припинення (відмови від договору та/або генерального договору) та пункту 11.9 генерального договору №3584 від 18 березня 2015 року;

2) стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 294 782,50 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 порушено апеляційне провадження у справі № 910/5698/16 та призначено до розгляду на 13.09.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Ільєнок Т.В.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2016 у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці та судді Ільєнок Т.В. у відрядженні для роботи у Національній школі суддів Україні, визначено новий склад суду: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 справу № 910/5698/16 прийнято до провадження у вказаному складі колегії суддів. В судовому засіданні 13.09.2016 оголошено перерву у розгляді справи до 27.09.2016.

У судових засіданнях 13.09.2016 та 27.09.2016 представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі, в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів, зазначених у ній, та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» в судових засіданнях 13.09.2016 та 27.09.2016 також надав свої пояснення по справі, в яких заперечив проти задоволення апеляційної скарги. Представник позивача за первісним позовом вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а оскаржуване рішення законним та обґрунтованим. Представник товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» просив апеляційний господарський суд залишити без задоволення апеляційну скаргу, та оскаржуване рішення місцевого господарського суду від 21.06.2016 залишити без змін.

Згідно зі статтею 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, що з'явилися у судове засідання, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.03.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий центр» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 укладено договір фінансового лізингу №3584-01/03/15-Н від 18.03.2015 року до генерального договору фінансового лізингу №3584 від 18.03.2015, відповідно до якого предметом лізингу є автомобіль Fiat Ducato, 2014 року випуску, загальна вартість включаючи ПДВ - 648 900,00 грн.

Відповідно до п. 1.1 Генерального договору, лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене лізингоодержувачем майно (далі по тексту «предмет лізингу»), найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, дана постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному договорі фінансового лізингу, що є невід'ємною частиною генерального договору (далі - «договір»), а лізингоодєржувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього генерального договору та відповідного договору, а в кінці строку дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному договорі.

Свої зобов'язання по договору позивач виконав в повному обсязі, зокрема придбав предмет лізингу, а саме автомобіль Fiat Ducato, реєстраційний № НОМЕР_1 та передав його у користування відповідачу на підставі акту приймання-передачі від 31.03.2015.

31.03.2015 між сторонами договору підписано акт прийому-передачі предмета лізингу до договору фінансового лізингу №3584-01/03/15-Н від 18 березня 2015. (генеральний договір фінансового лізингу №№3584 від 18 березня 2015), відповідно до умов якого позивач передав, а відповідач прийняв предмет лізингу: Fiat Ducato, 2014 року випуску, реєстраційний номер НОМЕР_2, № шасі/кузова НОМЕР_3.

Проте, відповідач з травня 2015 року припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору фінансового лізингу в повному обсязі.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивач за первісним позовом повідомив відповідача за первісним позовом про відмову від договору та повернення предмету лізингу.

Згідно з п. 11.6. Генерального договору фінансового лізингу (Змісту договору) датою розірвання Договору вважається дата фактичної передачі предмета лізингу лізингоодержувачем лізингодавцю (дата повернення) або дата вилучення предмета лізингу. Повернення/вилучення предмету лізингу оформлюється підписанням сторонами акта повернення предмета лізингу або підписанням акта вилучення предмету лізингу комісією у складі уповноважених осіб лізингодавця, в якому зазначаються фактичні показники пробігу предмету лізингу та всі дефекти.

На виконання п. 11.6 Генерального договору 25.10.2015 року був складений акт повернення (вилучення) майна з фінансового лізингу за Договором фінансового лізингу № 3584-01/03/15-Нвід 18.03.2015.

Відповідно до ч. 1 статті 292 ГК України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Згідно ч.1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідно до п. 1.2. Генерального договору лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу на строк, вказаний у відповідному договорі (далі - «строк лізингу»). Строк лізингу починається з дам підписання сторонами Акта прийому-передачі відповідного предмета лізингу, але в будь-якому разі не може бути менше одного року.

Пунктом 1.3 Генерального договору передбачено, що лізингоодєржувач самостійно на свій ризик обирає предмет лізингу та продавця (постачальника), найменування якого зазначається у відповідному договорі (далі - «продавець»). Відповідальність за ризики, пов'язані з вибором продавця, вартістю предмета лізингу, невиконанням або неналежним виконанням продавцем своїх зобов'язань за договором купівлі-продажу/поставки/комісії предмета лізингу, невідповідністю предмета лізингу цілям його використання, несе лізингоодержувач.

Згідно з положеннями п.3 ч.2 статті 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингоодержувач зобов'язаний своєчасно сплачувати лізингові платежі.

Відповідно до ч. 1 статті 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором.

Пунктом 8.1. договору фінансового лізингу передбачено, що загальна сума лізингових платежів на дату укладання цього договору становить 729 862,01 грн.

Пунктом 8 договору фінансового лізингу передбачено, що авансовий платіж - згідно з графіком лізингових платежів - додаток № 1 до договору; порядок проведення оплат - у відповідності з графіком внесення лізингових платежів - додаток №1 до договору та ст. 2 генерального договору фінансового лізингу.

Відповідно до п.2.1 Генерального договору, всі платежі за користування відповідним предметом лізингу лізингоодєржувач зобов'язаний здійснювати в національній валюті України (гривні) шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок лізингодавця. Лізингоодержувач зобов'язаний оплачувати лізингові платежі незалежно від виставляння та отримання рахунків лізингодавця. У разі необхідності рахунки на оплату можуть надаватися лізингодавцем по факсу та/або на е-mаіl лізингоодержувача.

Лізингові платежі включають платежі в погашення (компенсацію) вартості предмета лізингу і винагороду (комісію) лізингодавця за наданий в лізинг предмет лізингу та інші платежі, які встановлюються у додатках до цього генерального договору та/або до відповідного договору.

31.03.2015 між сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору фінансового №3584-01/03/15-Н від 18 березня 2015 року генерального договору фінансового лізингу №3584 від 18 березня 2015 року, в якій додаток №1 до договору (графік внесення лізингових платежів) викладено в новій редакції.

Згідно уточненого графіку, відповідач повинен був сплачувати авансовий платіж - 18.03.2015, а лізингові платежі щомісячно в останні день місяця.

Пунктом 2.3 Генерального договору передбачено, що авансовий платіж оплачується лізингоодержувачем до передачі предмета лізингу по акту прийому-передачі у володіння та користування і є частиною компенсації вартості предмета лізингу. Оплата авансового платежу здійснюється не пізніше за дату та в сумі, які встановлені для його оплати відповідно до графіка платежів відповідного договору. Після прийому-передачі предмету лізингу за актом у тимчасове володіння та користування лізингоодержувачем авансовий платіж зараховується сторонами як лізинговий платіж.

Позивачем за первісним позовом зазначено, що відповідач за первісним позовом оплатив авансовий та черговий лізинговий платежі належним чином, але згодом порушив умови договору щодо своєчасної оплати згідно договору фінансового лізингу та з травня 2015 року відповідач взагалі припинив виконувати зобов'язання по оплаті згідно договору.

У зв'язку з чим, позивачем на адресу відповідача направлено лист-вимогу №1733-УПК від 31.05.2015, в якому просив негайно погасити заборгованість за договором ДФЛ №3584-01/03/15-Н від 18 березня 2015р. в розмірі 203 682,19 грн. з яких: сума заборгованості з лізингових платежів - 184 668,37 грн., пеня - 4 900,00 грн., та штраф - 14 113,58 грн.

Відповідно до п.3, 4 ч.1 статті 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право: відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

28.07.2015 позивачем за первісним позовом на адресу відповідача направлено повідомлення про відмову (розірвання) від договору фінансового лізингу № 1918-УПК від 28.07.2015, в якому вимагав протягом 7 днів, з моменту направлення даного повідомлення, повернути предмет лізингу, а також надати документи та приналежності, отримані відповідно до акту приймання-передачі.

Факт прострочення сплати платежів та розірвання (припинення) договору відповідачем за первісним позовом не заперечується.

Як правильно встановлено судом першої інстанції, відповідачем за первісним позовом не сплачено лізингові платежі за період з травня по вересень 2015 року включно на загальну суму 34 553,27 грн.

Таким чином, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що факт наявності основної заборгованості відповідача за первісним позовом перед позивачем за первісним позовом в сумі 34 553,27 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і відповідачем не спростований, тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

Судова колегія, перевіривши розрахунки пені, штрафу, інфляційних втрат та 3% річних, проведених судом першої інстанції, вважає вказані розрахунки обґрунтованими, а вимоги такими, що підлягають задоволенню.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 910/5698/16 в задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні зустрічного позову, виходячи з наступного.

Згідно з п. 11.8 Генерального договору, вилучення предмета лізингу, припинення (відмова від договору та/або генерального договору) не звільняє лізингоодержувача від сплати всіх нарахованих та несплачених платежів згідно з відповідним договором та/або генеральним договором. Сторони досягли згоди, що у разі односторонньої відмови лізингодавця від відповідного договору - генерального договору (розірвання генерального договору) лізингоодержувач зобов'язаний сплатити лізингодавцю належні до сплати та несплачені лізингові платежі згідно з графіком платежів відповідного(их) договору(ів); витрати понесені лізингодавцем у зв'язку з виконанням договору(ів) (у тому числі у зв'язку з вилученням та подальшою реалізацією предмета(ів) лізингу, транспортуванням, зберіганням, витрати на здійснення виконавчого напису нотаріусу, судові витрати, витрати у зв'язку з оплатою юридичних послуг, витрати, пов'язані із залученням будь-яких третіх осіб, які надають послуги, пов'язані з вилученням предмета лізингу, тощо, а також передбачені генеральним договором та чинним законодавством України.

У разі вилучення предмету лізингу, розірвання відповідного договору з причин, зазначених у генеральному договорі та/або законодавстві України, всі раніше сплачені лізингоодержувачем лізингові платежі поверненню не підлягають, оскільки є платою за володіння і користування предметом лізингу за відповідним договором.

В апеляційній скарзі скаржник зазначає, що положення пункту 11.8. Генерального договору щодо встановлення обов'язку для лізингоодержувача сплатити частину невідшкодованої вартості предмета лізингу в разі вилучення предмета лізингу, припинення (відмови від Договору та/або Генерального договору) та пункт 11.9. Генерального договору мають бути визнані недійсними, оскільки передбачають позбавлення права лізингоодержувача на повернення коштів, сплачених за вартість товару, який йому не передано у власність.

Відповідно до ч.2 статті 2 Закону України «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Статтею 806 ЦК України встановлено, що за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до п. 1.1 Генерального договору, лізингодавець набуває у свою власність і передає на умовах фінансового лізингу у платне володіння та користування замовлене лізингоодержувачем майно (далі по тексту «предмет лізингу»), найменування, марка, модель, комплектація, рік випуску, дана постачальника, строк лізингу, лізингові платежі та інші суттєві умови користування якого зазначаються у відповідному договорі фінансового лізингу, що є невід'ємною частиною генерального договору (далі - «договір»), а лізингоодєржувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі відповідно до умов цього генерального договору та відповідного договору, а в кінці строку дії договору має право придбати предмет лізингу у власність за викупною вартістю, визначеною у відповідному договорі.

Відповідно до п. 8.3 Генерального договору право власності на предмет лізингу переходить до лізингоодержувача лише за умови відсутності заборгованості за лізинговими платежами (в т.ч. неоплаченої викупної вартості предмета лізингу), неоплачених витрат лізингодавця, а також неоплачених штрафних санкцій та невідшкодованих підтверджених збитків лізингодавця за відповідним договором або за будь-якими іншими договорами, які були або будуть укладені між лізингодавцем та лізингоодержувачем, що підтверджується актом звіряння розрахунків, підписаним сторонами.

Судова колегія зазначає, що на відміну від договору купівлі-продажу, у лізингоодержувача відсутній обов'язок прийняти по закінченню дії договору фінансового лізингу у власність предмет лізингу, та виникає лише право набути предмет лізингу у власність. Тому, оскільки перехід права власності може відбутися лише за певних умов, визначених у Генеральному договорі, оспорювані положення п. 11.8, 11.9 Генерального договору не можна розглядати як позбавлення права лізингоодержувача на повернення коштів, сплачених за вартість товару.

Тобто, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що обставин невідповідності спірних умов договору змісту чи суті правовідносин сторін позивачем за зустрічним позовом не наведено.

Також, скаржник стверджує, що відмова лізингодавця від договору лізингу є відмовою продавця від договору купівлі-продажу речі та припиненням відносин. Відтак, на думку апелянта, вимога лізингодавця в частині відшкодування вартості предмета лізингу після припинення договірних відносин та повернення предмета лізингу суперечить приписам ст. 665 Цивільного кодексу України.

Однак, судова колегія не погоджується з вказаним твердженням скаржника, оскільки вимоги позивача не зводяться до відшкодування вартості предмета лізингу; вимогою позивача є стягнення з відповідача не оплачених винагороди лізингодавцю за передане у лізинг майно (комісія), а також нараховані штрафні санкції.

Враховуючи вищезазначене, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що вимога позивача за зустрічним позовом щодо повернення сплачених коштів за договором фінансового лізингу в розмірі 294 782,50 грн. є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.

Таким чином, з урахуванням вищезазначеного, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції правомірно задовольнив первісні позовні вимоги та стягнув з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Український лізинговий фонд» заборгованість зі сплати лізингових платежів в розмірі 34 553,27 грн., пеню в розмірі 8 409,18 грн., три проценти річних в розмірі 514,01 грн., інфляційні втрати в розмірі 999,18 грн., штраф в розмірі 5 182,98 грн. та витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн.; та відмовив в задоволенні зустрічного позову повністю.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції відповідачем за первісним позовом не було подано належних та переконливих доказів в заперечення первісного позову та доказів на підтвердження заявленого зустрічного позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення, викладені у апеляційній скарзі фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2016 прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким, що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2016 залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 910/5698/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 21.06.2016 у справі № 910/5698/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/5698/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров