КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"04" жовтня 2016 р. Справа№ 910/10018/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мартюк А.І.

суддів: Алданової С.О.

Зубець Л.П.

при секретарі Єременко К.Л.

за участю представників

від позивача: Маслакова І.Ю., дов. № 042/9/1/7-07 від 18.01.2016р.

від відповідача: Соколова Ю.К., дов. № 3 від 17.02.2014р.

розглянувши у відкритому

судовому засіданні

апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково-дослідний і

проектний інститут містобудування"

на рішення Господарського суду міста Києва

від 19.07.2016 року

у справі № 910/10018/16 (суддя Турчин С.О. )

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут

ефективних технологій"

до Державного підприємства "Науково-дослідний і

проектний інститут містобудування"

про стягнення 207 631,50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" про стягнення з відповідача втрати у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 193937,89 грн., а також три проценти річних від простроченої суми за час прострочення в сумі 13822,44 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі № 910/4393/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій" задоволено повністю: стягнуто з Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" заборгованість у розмірі 443728,30 грн. Оскільки частину грошового зобов'язання в сумі 411357,15 грн. на рахунок позивача було сплачено 14.01.2016, то позивачем за період з 31.12.2014 по 14.01.2016 на суму основного боргу, яка стягнута за вищевказаним рішенням, нараховані 3% річних у розмірі 13822,44 грн. та індекс інфляції у розмірі 193937,89 грн.

В процесі розгляду справи від позивача надійшов уточнюючий розрахунок втрат від рівня інфляції за час прострочення грошових зобов'язань та нарахування 3% річних від простроченої суми., в якому просить суд стягнути з відповідача втрати у зв'язку з порушенням грошових зобов'язань відповідно до встановленого індексу інфляції за весь час прострочення в сумі 193809,06 грн., а також три проценти річних від простроченої суми за час прострочення в сумі 13822,44 грн., а разом 207631,50 грн. Нарахування 3% річних та інфляційних втрат здійснено позивачем за період з 31.12.2014 по 13.01.2016.

Рішенням Господарського суду м. Києва від19.07.2016р. у справі № 910/10018/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій" інфляційні втрати в сумі 192191,99 грн., 3% річних у сумі 13822,44 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 3090,22 грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Державне підприємство "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 19.07.2016р. у справі № 910/10018/16 та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було неповно з'ясовано обставини, які мають значення для справи, а також невірно застосовано норми матеріального та процесуального права, що призвело до прийняття невірного рішення.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями від 17.08.2016 р. апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" у справі № 910/10018/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.08.2016 у справі № 910/10018/16 у складі колегії суддів: головуючий суддя Мартюк А.І., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П. апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 19.09.2016 р.

19.09.2016р. через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від представника позивач надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якій останній зазначає, що оскаржуване рішення прийнято з дотриманням норм чинного законодавства, тому просить суд апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 19.07.2016р. у справі № 910/10018/16 без змін.

В судовому засіданні 19.09.2016р. оголошено перерву до 04.10.2016р., відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

30.09.2016р. через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів від представника позивач надійшов уточнений відзив на апеляційну скаргу.

Представник апелянта підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд апеляційну скаргу задовольнити, а рішення Господарського суду м. Києва від 19.07.2016р. у справі № 910/10018/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив у її задоволенні відмовити, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія встановила наступне.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі 910/4393/15-г позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій" до Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" задоволено повністю. Стягнуто з Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" заборгованість у розмірі 443728, 30 грн. та судовий збір у розмірі 8874,57 грн.

Рішення суду обґрунтоване тим, що факт наявності заборгованості Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" за договором №2012-432 від 20.09.2012 на виконання топографічно-геодезичних робіт в сумі 443728,30 грн., право вимоги на яку Товариство з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій" набуло за договором про відступлення права вимоги № 2014-17 від 17.02.2014, належним чином доведений та документально підтверджений.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2015 рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 у справі №910/4393/15-г залишене без змін.

14.01.2016 на рахунок позивача була зарахована частина грошового зобов'язання в сумі 411357,15 грн. в рахунок сплати заборгованості за наказом суду у справі №910/4393/15-г, у зв'язку із чим позивачем за період з 31.12.2014 по 13.01.2016 на суму 443728,30 грн. основного боргу, яка стягнута рішенням суду, нараховані 3% річних у розмірі 13822,44 грн. та індекс інфляції у розмірі 193809,06 грн. (в редакції заяви про зменшення позовних вимог).

Відповідно до ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Зазначеним рішенням встановлено факт наявності Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" заборгованості за договором №2012-432 від 20.09.2012 на виконання топографічно-геодезичних робіт в сумі 443728,30 грн.

03.07.2015 на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 06.04.2015 видано наказ про стягнення з Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій" 443728,30 грн. заборгованості та 8874,57 грн. судового збору.

Постановою Вищого господарського суду України від 07.10.2015 залишено без змін вказану вище постанову суду апеляційної інстанції у справі №910/4393/15-г.

Вищим господарським судом встановлено, що строк оплати виконаних робіт у договорі невизначений, у зв'язку із чим підлягає застосуванню ч. 2 ст. 530 ЦК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Зобов'язання припиняється виконанням проведеним належним чином (стаття 599 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статей 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора за відсутності реального виконання боржником свого зобов'язання не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє божника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 20.01.2011 у справі № 10/25 зазначено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України.

У постанові Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 року у справі №16/5/5022-103/2011 (2/43-654) зазначено, що приписи ст. 625 ЦК України не заперечують можливості звернення кредитора з вимогою про стягнення з боржника, який прострочив виконання грошового зобов'язання, суми, на яку заборгованість за грошовим зобов'язанням підвищено в порядку індексації та процентів річних від простроченої суми в період виконання судового рішення, оскільки право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Статтею 625 ЦК України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

За змістом статей 598 - 609 ЦК України рішення суду про стягнення боргу не є підставою для припинення грошового зобов'язання.

Таким чином, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних до повного виконання грошового зобов'язання.

Аналогічна правова позиція зазначена у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", постановах Верховного Суду України від 20 грудня 2010 року у справі № 3-57гс10, від 14 листопада 2011 року у справі № 3-116гс11, від 23 січня 2012 року у справі № 3-142гс11 та від 1 жовтня 2014 року у справі № 3-113цс14.

Судом встановлено, що з платіжного доручення № 575 та з банківської виписки по рахунку відповідача №401 від 08.12.2015, наданої відповідачем, вбачається, що відповідач 08.12.2015 перерахував на рахунок ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві 452602,87 грн. з призначенням платежу "сплата заборгованості на виконання постанови про відкриття виконавчого провадження № 48504537 від 21.08.2015".

Згідно з наказом Господарського суду міста Києва від 03.07.2015 у справі №910/4393/15-г сума заборгованості у розмірі 411357,15 грн. частково була перерахована ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві на рахунок позивача 14.01.2016, що підтверджується банківською випискою за період з 14.01.2016 по 14.01.2016.

Заборгованість у розмірі 41245,72 грн. (з яких 32371,15 грн. - сума основного боргу, яка стягнута рішенням суду та 8874,57 грн. судовий збір) у розмірі була перерахована ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві на рахунок позивача 11.02.2016, що підтверджується банківською випискою за період з 11.02.2016 по 11.02.2016.

Відповідно до п. 30.1. ст. 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" № 2346-III від 05.04.2001 переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

Пунктом 1.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження.

Враховуючи вищенаведене, відповідач, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, зобов'язаний сплатити нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3 % річних за весь час прострочення, тобто, по день надходження коштів на рахунок належного кредитора, а не на рахунок органу державної виконавчої служби, оскільки саме в цей день боржник вважається таким, що виконав зобов'язання належним чином, і це зобов'язання відповідно до ст. 599 ЦК України припинилося внаслідок його виконання.

Як вбачається з матеріалів справи, заборгованість у розмірі 411357,15 грн. на виконання наказу Господарського суду міста Києва від 03.07.2015 у справі №910/4393/15-г була перерахована ВДВС Печерського районного управління юстиції у м. Києві на рахунок позивача 14.01.2016, то саме з цієї дати грошове зобов'язання відповідача за договором №2012-432 від 20.09.2012 на виконання топографічно-геодезичних робіт на суму 411357,15 грн. є виконаним, та в силу приписів ст. 599 ЦК України припинилось.

Зі змісту ст. 625 ЦК України інфляційні втрати та 3% річних нараховуються незалежно від вини боржника, оскільки не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування грошовими коштами, що підлягають до сплати кредиторові.

Відповідно до ч. 4 ст. 612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Тобто, якщо боржник доведе, що несвоєчасне виконання грошового зобов'язання протягом певного строку мало місце через прострочення кредитора, він звільняється від відповідальності, яка передбачена ст. 625 ЦК України, оскільки порушення грошового зобов'язання у вигляді його прострочення боржником не настало і в такому разі вважається, що виконання зобов'язання відстрочено на час прострочення кредитора (ч. 2 ст. 613 ЦК України).

Відтак, боржник не буде вважатися таким, що прострочив, та не буде нести за це відповідальність згідно вимог ст. 625 ЦК України лише в одному випадку - доведення ним обставин прострочення кредитора. В усіх інших випадках боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, має сплатити кредитору ці кошти, в тому числі, коли порушення зобов'язання сталося з вини інших осіб, оскільки боржник залишається стороною зобов'язання та несе ризик настання несприятливих для нього наслідків внаслідок порушення ним грошового зобов'язання, навіть і ті, що настали випадково.

Аналогічна позиція викладена у постановах Вищого господарського суду України від 24.02.2016 у справі № 910/17619/15, від 12.08.2015 по справі 910/2680/15-г, від 13.07.2016 по справі № 910/20259/15.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат по 13.01.2016 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Як зазначено судом вище, постановою Вищого господарського суду України від 07.10.2015 встановлено, що строк оплати виконаних робіт у договорі невизначений, а тому підлягає застосуванню ч. 2 ст. 530 ЦК України.

З матеріалів свбачається, що 23 грудня 2014 року відповідачем було отримано лист позивача вих. № 1.712/14 від 17.12.2014 про повідомлення боржника про перехід прав у зобов'язанні до нового кредитора та вимогу сплатити заборгованість, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення №833.

Відповідно до ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно із п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Відлік семиденного строку починається з наступного дня після пред'явлення кредитором вимоги за загальним правилом обчислення строків (ст. 253 ЦК України).

Згідно із п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Оскільки вимога про сплату боргу була отримана відповідачем 23.12.2014, то відповідач є таким, що прострочив з 31.12.2014., таким чином, нарахування 3% річних здійснюється за період з 31.12.2014 по 13.01.2016 та нарахування інфляційних втрат за період з 01.01.2015 по 13.01.2016.

Колегія суддів погоджується з розрахунком позивача та вважає, що сума 3% річних становить 13822,44 грн. та підлягає задоволенню повністю.

Крім того, здійснивши перевірку суми нарахованих позивачем інфляційних втрат, колегія суддів вважає, що місцевий суд дійшов правомірного висновку, що вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню в сумі 192191,99 грн.

Щодо тверджень відповідача, що згідно із договором про відступлення права вимоги № 2014-17 від 17.02.2014 до Товариства з обмеженою відповідальністю "Інститут ефективних технологій" перейшли права вимоги тільки у сумі 443728,30 грн., суд зазначає наступне.

У відповідності з п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Відповідно до ч. 1 ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідно до укладеного між ДП "Севастопольський геодезичний центр" та ТОВ "Інститут ефективних технологій" договору про відступлення права вимоги № 2014-17 від 17.02.2014 та акту прийому-передачі документів від 17.02.2014, первісний кредитор (ДП "Севастопольський геодезичний центр") передав новому кредитору (ТОВ "Інститут ефективних технологій") належне йому право вимоги за субпідрядним договором № 2012-432 від 20.09.2012, укладеним між підрядником ДП "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" та субпідрядником ДП "Севастопольський геодезичний центр", який укладений відповідно до договору від 18.09.2012 року № 2012-112 між замовником Управлінням містобудівництва і архітектури Севастопольської міської державної адміністрації та підрядником ДП "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування".

Згідно з пунктом 1.2. договору про відступлення права вимоги новий кредитор (ТОВ "Інститут ефективних технологій") займає місце першого кредитора в зобов'язаннях, які виникли з основного договору в обсязі та на умовах, які існують на момент укладення цього договору і до нього переходять права вимоги боргу у сумі 443 728,30 грн.

Водночас, як зазначено судом вище, інфляційні втрати пов'язані з інфляційними процесами в державі за своєю правовою природою є компенсацією за понесені збитки, спричинені знеціненням грошових коштів, а три проценти річних платою за користування коштами, що не були своєчасно сплачені боржником, а отже їх не можна розцінювати як штрафні санкції.

Відповідач отримав вимогу про сплату заборгованості (лист вих. № 2014-17 від 17.02.2014) та прострочив виконання грошового зобов'язання з 31.12.2014. Таким чином, у зв'язку із отриманням вимоги про сплату боргу та наявності прострочення виконання грошового зобов'язання, позивач, в силу приписів ст. 625 ЦК України, отримав право вимагати від відповідач сплати інфляційних втрат та 3% річних.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які ґрунтуються на належних та допустимих доказах.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України (надалі - ГПК України) доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини, викладені скаржником в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження під час розгляду даної справи.

Зважаючи на вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про те, що рішення Господарського суду м. Києва від 19.07.2016р. у справі № 910/10018/16 прийнято з повним та всебічним дослідженням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга скаржника задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 32-34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Державного підприємства "Науково-дослідний і проектний інститут містобудування" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду м. Києва від 19.07.2016р. у справі № 910/10018/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/10018/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

3. Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до касаційного суду протягом двадцяти днів у встановленому законом порядку.

Головуючий суддя А.І. Мартюк

Судді С.О. Алданова

Л.П. Зубець