ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"10" жовтня 2016 р.Справа № 922/2685/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Новікової Н.А.

при секретарі судового засідання Самсоновій М.М.

розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут", 61004, м. Харків, вул. Москалівська, 57/59; ;

до Територіального управління державної судової адміністрації в Харківській області, 61050, м. Харків, м-н. Героїв Небесної Сотні, 36; ;

про стягнення 5354,81 грн.

за участю представників сторін:

позивача - Зубрич Д.О. (довіреність № 245 від 09.02.2016 р.);

відповідача - Бабенко А.О. (дов. № 0627/6/16 від 15.06.2016 р.);

За відсутності клопотання сторін технічна фіксація судового процесу не здійснювалась.

Суть сору:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" звернулось до господарського суду Харківської області з позовом до Територіального управління державної судової адміністрації в Харківській області про стягнення 5354,81 грн., з яких: 4146,13 грн. - сума основного боргу, 929,25 грн. - пеня, 67,98 грн. - 3 % річних, 211,45 грн. - інфляційні втрати.

Свої вимоги позивач обґрунтовує неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань відповідно до умов договору на постачання природного газу за регульованим тарифом № 2015/ТП-БО-310165 від 02.12..2015 р. щодо повної та своєчасної оплати отриманого природного газу. В якості правових підстав позивач посилається на ст. ст. 193, 222 ГК України, ст. ст. 625, 526, 256, 257, 258, 527, 611 ЦК України.

Суд перейшов до розгляду справи по суті 12.09.2016 року.

В порядку ст. 77 ГПК України в судовому засіданні 28.09.2016 оголошувалась перерва до 10.10.2016 р.

Представник позивача підтримав позовні вимоги в повному обсязі та просив суд задовольнити позов повністю.

Представник відповідача у судовому засіданні та у наданому до канцелярії суду відзиві на позов (вх. 26689), визнає позовні вимоги в частині суми основного боргу у розмірі 4146,13 грн. та заперечує проти стягнення з Територіального управління державної судової адміністрації в Харківській області пені, 3 % річних та інфляційних втрати, посилаючись на ч. 1 ст. 3 Бюджетного кодексу України та наголошуючи, що станом на 01 січня 2016 року фінансові зобов'язання відповідача перед позивачем були повністю виконані на підставі всіх пред'явлених позивачем актів приймання-передачі в межах дії бюджетного періоду та укладеного між сторонами договору. Акт № ХО300017094 приймання-передачі природного газу від 02.12.2015 р. до договору на постачання природного газу № 2015/ТП-БО-310165, датований 31.12.2015 року надійшов на адресу відповідача у 2016 році, тобто на момент коли бюджетний період вже закінчився, а отже сформувати платіжне доручення для оплати зазначеного акту було неможливо, так як відповідач не має права покладати на себе фінансові зобов'язання минулих років. Таким чином, спірна ситуація виникла у зв'язку з неналежними діями позивача щодо несвоєчасного направлення актів приймання-передачі, що і спричинило виникнення заборгованості, тобто вина відповідача у цьому відсутні, а отже пеня за перевищення обсягу постачання газу, 3% річних та інфляційні втрати не можуть бути застосовані.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. З ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, атому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

Розглянувши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

02.12.2015 р. між позивачем (як постачальником) та відповідачем (як споживачем) було укладено договір на постачання природного газу за регульованим тарифом №2015/ТП-БО-10165 (далі - договір на постачання природного газу).

Відповідно до п. 1.1 договору на постачання природного газу, постачальник постачає природний газ споживачеві в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Згідно з п. 1.2 договору на постачання природного газу, передача газу за договором здійснюється в межах балансової належності об'єктів споживача відповідно до актів розмежування ділянок обслуговування (далі - пункти призначення).

В пункті 2.3 договору на постачання природного газу сторони дійшли згоди, що обсяг спожитого (протранспортованого) газу за розрахунковий період, що підлягає оплаті споживачем, визначається за підсумками розрахункового періоду на межі балансової належності об'єктів споживача за даними комерційних вузлів обліку, визначених у додатку 1 до договору.

Відповідно до п. 2.5 договору на постачання природного газу, за підсумками розрахункового періоду споживач протягом двох робочих днів погоджує з газорозподільним підприємством акт про фактичний обсяг спожитого (протранспортованого) газу за розрахунковий період (технічний акт приймання-передачі природного газу), який є підставою для оформлення актів приймання-передачі між відповідними суб'єктами ринку природного газу.

Зі змісту п.п. 3.6, 3.9 договору на постачання природного газу вбачається, що послуги з постачання газу підтверджуються підписаними постачальником та споживачем актом приймання-передачі газу. Акти приймання-передачі газу є підставою для остаточних розрахунків споживача з постачальником.

Як свідчать наявні в матеріалах справи акти приймання-передачі природного газу, в період за листопад-грудень 2015 року позивач поставив, а відповідач прийняв газ на загальну суму 28331,92 грн., а саме згідно акту № ХО300010553 від 26.11.2015 р. за листопад 2015 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 1.847 тис.куб.м всього на суму 16575,56 грн.; згідно акту № ХО300016037 від 21.12.2015 р. за грудень 2015 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 0.848 тис.куб.м всього на суму 7610,23 грн.; згідно акту № ХО300017094 від 31.12.2015 р., яким було уточнено кількість спожитого відповідачем газу, за грудень 2015 року позивач передав, а відповідач прийняв природний газ обсягом 0.462 тис.куб.м всього на суму 4146,13 грн.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, відповідач частково розрахувався за спожитий протягом листопада-грудня 2015 року природний газ, що не заперечується відповідачем, у зв'язку з чим станом на 05.08.2016 року сума заборгованості відповідача перед позивачем складає 4146,13 грн., у зв'язку з чим позивач і звернувся з даним позовом до суду.

При цьому, відповідач не заперечує проти суми заборгованості, проте вказує що заборгованість виникла не з вини відповідача, а за результатами прострочення самого позивача, оскільки акт №ХО300017094 приймання-передачі природного газу від 02.12.2015 року № 2015/ТП-БО-310165 датований 31.12.2015 надійшов на адресу відповідача у 2016 році, тобто на момент коли бюджетний період вже закінчився, що позбавило відповідача можливості сформувати платіжне доручення для оплати зазначеного акту, так як відповідач не має можливості покладати на себе фінансові зобов'язання минулих років.

Відповідно до п. 4.1 договору на постачання природного газу, розрахунки за реалізований споживачеві газ здійснюються за цінами та тарифами, що встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг.

Згідно з п. 4.5 договору на постачання природного газу, розрахунковий період за договором становить один місяць - з 9.00 години першого дня місяця до 9.00 години першого дня наступного місяця включно.

Зі змісту п. 4.6 договору на постачання природного газу вбачається, що оплата вартості послуг з постачання газу здійснюється споживачем на умовах щомісячної/щодекадної 100% попередньої оплати договірного обсягу постачання газу. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. До дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці. У випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 10 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Позивач стверджує, що відповідач свої грошові зобов'язання з оплати спожитого газу за період з листопада по грудень 2015 року виконував не у повному обсязі, сума основного боргу складає 4146,13 грн., що зумовило звернення до суду з відповідним позовом та нарахування на підставі п.6.2.2 договору на постачання природного газу пені у розмірі 929,25 грн. а на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України - 3% річних у розмірі 67,98 грн. та інфляційних втрат у розмірі 211,45 грн..

Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.

Частиною 1 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що на виконання умов договору на постачання природного газу в період з листопада по грудень 2015 року позивач поставив, а відповідач прийняв газ на загальну суму 28331,92 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи актом прийому-передачі газу, а також визнається відповідачем.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідно до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення строку є перший за ним робочий день (ч. 5 ст. 254 ЦК України).

Строк оплати отриманого відповідачем з жовтня по грудень 2015 року газу, з огляду на положення п.п. 4.5, 4.6 договору на постачання природного газу, настав.

Позивач стверджує, що відповідач за отриманий з листопада по грудень 2015 року природний газ розрахувався не у повному обсязі, що призвело до виникнення заборгованості за договором на постачання природного газу № 2015/ТП-БО-310165 в сумі 4146,13 грн.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів, які б свідчили про оплату отриманого природного газу в повному обсязі. Окрім того, факт заборгованості перед позивачем з оплати отриманого природного газу на суму 4146,13 грн. визнається відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що відповідач є таким, що прострочив виконання грошових зобов'язань за договором на постачання природного газу на суму 4146,13 грн., а отже позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором на постачання природного газу № 2015/ТП-БО-310165 в сумі 4146,13 грн. підлягають задоволенню в повному обсязі.

Розглядаючи позовні вимоги в частині стягнення пені, інфляційних втрат та 3% річних, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. З ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В пункті п. 6.2. договору на постачання природного газу сторони домовились, що у разі порушення споживачем строків оплати, із споживача стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок пені, інфляційних втрат та 3% річних на предмет відповідності вимогам договору поставки та чинного законодавства, зокрема, ст.ст. 253-255, 549, 625 ЦК України, ст.ст. 231-232 ГК України, ст.ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення за період з 11.12.2015 р. по 08.07.2016 р. пені в сумі 929,25 грн., інфляційних втрат в сумі 211,45 грн. та 3% річних в сумі 67,98 грн. за період з 11.01.2016 по 08.07.2016 р. - підлягають задоволенню в повному обсязі.

Твердження відповідача про відсутність його вини в простроченні оплати спожитого газу на суму 4146,13 грн. у зв'язку з невчасним отриманням від позивача акту приймання-передачі від 31.12.2015 р., як підстава для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат - є безпідставними та необґрунтованими.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

В матеріалах справи відсутні, а відповідачем, в порушення ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України, не надано доказів вжиття ним всіх залежних від нього заходів щодо належного виконання своїх грошових зобов'язань за договором, а також доказів неможливості вчасної оплати коштів згідно акту приймання-передачі від 31.12.2015 р. після його отримання в 2016 році.

В той же час, умови договору (зокрема, вказаний вище п. 2.5) свідчать про завчасну обізнаність відповідача щодо обсягів та вартості спожитого газу у розрахунковому періоді. Відповідні обставини відповідачем не заперечується та не спростовано. Розрахунки за договором здійснюються на умовах попередньої оплати.

За таких обставин, факт отримання відповідачем акту приймання-передачі від 31.12.2015 р. у 2016 році не свідчить про відсутність вини відповідача у простроченні виконання зобов'язання з оплати вартості спожитого газу відповідно до даного акта.

Вказані відповідачем підстави для відмови в задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат також не свідчать про виникнення обставин непереборної сили, як підстави для звільнення сторони від відповідальності за неналежно виконане зобов'язання.

Окрім того, суд зазначає, що нарахування інфляційних втрат та 3% річних в порядку ст. 625 ЦК України не пов'язано з наявністю чи відсутністю вини боржника у простроченні виконання грошового зобов'язання.

Доводи відповідача про відсутність можливості виконання своїх зобов'язань у зв'язку з недофінансування з державного бюджету не заслуговують на увагу, оскільки відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України на черговий рік, не виправдовує неналежне виконання договірних зобов'язань установи, що фінансується з державного бюджету, і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення договірного зобов'язання. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 р. № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 р.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходить з положень ст. 49 ГПК України, відповідно до якої при задоволенні позовних вимог судові витрати покладаються на відповідача. Таким чином, витрати по сплаті судового збору в сумі 1378,00 грн. покладаються на відповідача в повному обсязі.

З огляду на наведене, та керуючись ст.ст. 1, 4, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити.

Стягнути з Територіального управління Державної судової адміністрації України в Харківській області (61050, м. Харків, м-н Героїв Небесної Сотні, 36; ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Харківгаз Збут" (61004, м. Харків, вул. Москалівська,57/59, ) 4146,13 грн. суми основного боргу; 929,25 грн. пені; 67,98 грн. 3% річних, 211,45 грн. інфляційних втрат, 1378,00 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, а прокурор апеляційне подання протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 17.10.2016 р.

Суддя Н.А. Новікова