КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" жовтня 2016 р. Справа№ 910/6242/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Зеленіна В.О.

Руденко М.А.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від прокуратури: Волошенюк О.Г. - посвідчення № 042019 від 12.03.2016 року;

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Литвин В.В. - представник за довіреністю від 12.07.2016 року;

Музика М.В. - представник за довіреністю від 03.07.2016 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року

у справі № 910/6242/16 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Заступника Генерального прокурора України - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО"

про стягнення 1 000 849, 98 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заступник Генерального прокурора України - Головного військового прокурора в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" про стягнення 1 000 849, 98 грн.

В обґрунтування позовних вимог заступник прокурора зазначає, що відповідач здійснив поставку товару передбачену договором про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти державного бюджету України) № 286/3/15/255 від 11.06.2015 з порушенням строків, у зв'язку з чим прокурор просить суд стягнути з відповідача 377 821, 97 грн. пені та 623 028, 00 грн. штрафу.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 у справі № 910/6242/16 позовні вимоги задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою з урахуванням пояснень до апеляційної скарги, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що до моменту затвердження зразку-еталогу відповідач не міг закінчити виробництво і розпочати поставку товару. Крім того, відповідач не вчинив дії, що встановлені договором та не прийняв у відповідача виготовлений товар після письмового повідомлення відповідача про готовність поставити товар.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" по справі № 910/6242/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Зеленін В.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016 року апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Зеленін В.О. та призначено до розгляду на 14.09.2016 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року у зв'язку із перебуванням судді Пономаренка Є. Ю., який не є головуючим суддею, у відпустці, справу № 910/6242/16 передано на повторний атоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматизованого розподілу справ від 14.09.2016 року, справу № 910/6242/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Зеленін В. О., Руденко М. А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 року, справу № 910/6242/16 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Зеленін В. О., Руденко М. А.

Представник позивача та представник прокуратури у судовому засіданні 14.09.2016 року заперечували проти задоволення апеляційної скарги, просили рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні 14.09.2016 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд, рішення суду першої інстанції скасувати. Крім того, представник відповідача надав суду письмові пояснення, відповідно до яких просив визнати недійсним п. 7.3.4 договору, зменшити розмір неустойки та розстрочити виконання рішення суду на рік шляхом встановлення щомісячної сплати рівними частинами.

У судовому засіданні 14.09.2016 року оголошено перерву до 05.10.2016 року.

У судовому засіданні 05.10.2016 року оголошено перерву до 12.10.2016 року.

Представники сторін у судовому засіданні 12.10.2016 року підтримали свої правові позиції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 11.06.2015 року між Міністерством оборони України (далі - позивач, замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ІСО" (далі - відповідач, постачальник) було укладено договір про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України) (далі - договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язується у 2015 році поставити замовнику одяг верхній, інший, чоловічий і хлопчачий (лот 10. костюм літній польовий) (далі - товар), а замовник забезпечити приймання та оплату в асортименті, кількості, у строки (терміни), вказані у цьому договорі.

Відповідно до п. 1.2 договору номенклатура товару, передбаченого до поставки за договором, вимоги згідно яких виготовляється товар, строки (терміни) виконання договору, визначаються нижчевикладеною специфікацією: найменування товару: костюм літній польовий; стандарти, технічні умови на товар, зразок: відповідність ТУ У 14.1-1:2014 та зразку-еталону; строки (терміни) постачання: до 30.06.2015 (включно); загальна кількість, яку необхідно постачати (к-тів) - 10 000; ціна за одиницю товару в грн. з врахув. марк., тари (упак.), вант. робіт у місцях завантаження та трансп. витрат (без ПДВ): до 30.06.2016 - 741,70 грн, всього за рік: 741,70 грн; ціна товару в грн з врахув. марк., тари (упак) вант. робіт у місцях завантаження та трансп. витрат (без ПДВ): 7 417 000,00 грн, всього за рік - 7 417 000,00 грн; ціна товару без ПДВ - 7 417 000,00 грн, крім того, ПДВ - 1 483 400,00 грн, ціна товару з ПДВ - 8 900 400,00 грн.

Звертаючись до суду першої інстанції прокурор та позивач зазначають, що відповідач свої зобов'язання щодо поставки товару у визначений договором строк належним чином не виконав, а саме, 3 000 комплектів костюмів відповідач поставив із простроченням на 36 діб, 2 000 комплектів - із простроченням на 38 діб; 2 000 комплектів - із простроченням на 43 доби; 1 500 комплектів - із простроченням на 50 діб та ще 1 500 комплектів - із простроченням на 53 доби.

Беручи до уваги зазначене, прокурор та позивач просять стягнути з відповідача пеню у розмірі 377 821, 98 грн та штраф у розмірі 623 028,00 грн.

Задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі суд першої інстанції виходив з того, що відповідачем було поставлено позивачу товар з простроченням, що підтверджується наступними наявними у матеріалах справи доказами, а саме:

- Актом приймання № 920 від 05.08.2015, видатковою накладною № 29 від 05.08.2015 на поставку товару у кількості 3 000 штук на загальну суму, з урахуванням ПДВ, 2 670 120,00 грн та рахунком-фактурою № 28 від 05.08.2015 на суму 2 670 120,00 грн;

- Актом приймання № 923 від 07.08.2015, видатковою накладною № 30 від 07.08.2015 на поставку товару у кількості 2 000 штук на загальну суму, з урахуванням ПДВ, 1 780 080,00 грн та рахунком-фактурою № 29 від 07.08.2015 на суму 1 780 080,00 грн;

- Актом приймання № 933 від 12.08.2015, видатковою накладною № 32 від 12.08.2015 на поставку товару у кількості 2 000 штук на загальну суму, з урахуванням ПДВ, 1 780 080,00 грн та рахунком-фактурою № 31 на суму 1 780 080,00 грн;

- Актом приймання № 961 від 19.08.2015, видатковою накладною № 33 від 19.08.2015 на поставку товару у кількості 1 500 штук на загальну суму, з урахуванням ПДВ, 1 335 060,00 грн та рахунком-фактурою № 32 на суму 1 335 060,00 грн;

- Актом приймання № 971 від 22.08.2015, видатковою накладною № 36 від 22.08.2015 на поставку товару у кількості 1 500 штук на загальну суму, з урахуванням ПДВ, 1 335 060,00 грн та рахунком-фактурою № 35 на суму 1 335 060,00 грн.

Тому, у відповідності до 7.3.4 договору повинен сплатити позивачу пеню та штраф.

Водночас, колегія суддів не повністю погшоджується із висновками суду першої інстанції враховуючи наступне.

Так, колегією суддів встановлено, що 24.05.2015 року від Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України до позивача надійшло запрошення на участь в переговорах щодо закупівлі одягу верхнього чоловічого (лист № 286/2/4737 від 24.04.2015).

30.04.2015 року відбулась переговорна процедура щодо закупівлі одягу верхнього чоловічого (костюм літній польовий).

Відповідач листом вих. № 238 від 20.05.2015 повідомив позивача про можливість поставки виробу по ціні 890,04 грн з ПДВ за одиницю товару і гарантував, що костюми будуть виготовлені з тканини арт. ТКН 260*150 виробництва ВАТ "Тернопільське об'єднання "Текстерно".

26.05.2015 пропозиція відповідача за лотом 10 була акцептована, про що свід чить повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів, або цінової пропозиції за результатами застосування переговорної процедури закупівлі від 26.05.2015 № 286/2/6070.

Листом № 250 від 28.05.2015 відповідач повідомив позивача про те, що на ринку України немає виробників та постачальників тканини, яка б відповідала характеристикам та властивостям тканини типу 2 класу 7 згідно ТУ У 13.2-00034022- 024:2015, і просив узгодити використання тканини костюмної набивної з маскувальним малюнком ММ-14 арт. К-2014 (ТКН 260*150), виробництва ВАТ "Тернопільське об'єднання "Текстерно", що відповідає типу 2 класу 8 ТУ У 13.2-4:2015.

Як зазначалося вище, в подальшому 11.06.2015 року між сторонами було укладено договір № 286/3/15/255 про поставку для державних потреб матеріально-технічних засобів речової служби (за кошти Державного бюджету України), відповідно до якого відповідач повинен був виготовити та поставити позивачу костюми літні польові у кількості 10 000 штук у строк до 30.06.2015 року, а позивач прийняти та оплатити товар.

При цьому, відповідно до п. 1.2 договору позивач погодив виготовлення костюму літнього польового з тканини верху типу 2 класу 8 згідно ТУ У 13.2-4:2015.

Як вбачається із матеріалів справи, дійсно відповідач у строк до 30.06.2015 року костюми літні польові позивачу не поставив.

Однак, згідно із п. 2.1 договору вбачається, що товар поставляється 1 сортом згідно ГОСТу 11259-79. Якість товару, маркування, тара та упаковка повинні відповідати вимогам ГОСТу 19159, ТУ У 14.1-1:2014, а також затвердженому зразку.

Відповідно до п. 2.3 договору приймальний контроль (якості) товару у постачальника проводиться військовим представництвом Міністерства оборони України в присутності представника підприємства, відповідального за якість з перевіркою сертифікату відповідності, висновків державної санітарно-епідеміологічної експертизи Міністерства охорони здоров'я України, кількості, комплектності та ростовк, відповідності затвердженому зразку, наявності іншої супровідної документації.

З матеріалів справи вбачається, що відповідач 30.04.2015 року передав позивачу, зокрема, зразок костюму літнього польового, що підтверджується видатковою накладною № 20 від 30.04.2015 року, наявною в матеріалах справи.

Умовами договору не встановлений строк затвердження позивачем зразку, який наданий відповідачем, однак колегія суддів зазначає, що враховуючи те, що якість костюмів повинна відповідати затвердженому замовником зразку, апеляційний суд приходить до висновку, що він повинен бути затверджений позивачем в день укладення договору, оскільки відповідач повинен виготовляти товар у його відповідності.

Натомість, колегією суддів встановлено, що зразок товару був затверджений позивачем лише 10.07.2015 року, тобто після спливу встановленого договором строку поставки відповідачем товару, що унеможливлює виготовлення та поставлення останнім костюмів у передбачений договором термін.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що у даному випадку відбулося прострочення позивачем своїх зобов'язань передбачених договором.

Частиною 2 статтею 613 ЦК України передбачено, що якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Беручи до уваги те, що відповідач не міг виготовити та поставити костюми без затвердженого зразку товару, колегія суддів приходить до висновку, що виконання відповідачем своїх зобов'язань відстрочується на час прострочення позивача.

Так, як зазначалося вище, зразок товару був затверджений позивачем 10.07.2015 року. Зважаючи на те, що згідно умов договору, відповідач повинен був виготовити та поставити товар за 19 днів (11.06.2015 року - дата укладення договору, 30.06.2015 року - строк поставки товару, який встановлений договором), колегія суддів зазначає, що з врахуванням прострочення кредитора, ТОВ «ІСО» повинно було поставити костюми у строк до 29.07.2015 року.

При цьому, відповідно до п. 6.3.3 договору встановлено, що постачальник зобов'язаний письмово, не пізніше ніж за 2 (два) робочі дні, повідомити представника замовника, про дату коли товар буде наданий для приймання по якості.

Колегією суддів встановлено та не заперечується позивачем, що листом № 370 від 20.07.2015 року, який був отриманий останнім 21.07.2015 року, відповідач повідомив позивача про забезпечення приймання готової продукції по договору № 286/3/15/255 від 11.06.2015 року.

З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав товар:

- 05.08.2015 року, у кількості 3000 шт., що підтверджується актом приймального контролю по якості № 1 від 05.08.2015 року, видатковою накладною № 29 від 05.08.2015 року;

- 07.08.2015 року, у кількості 2000 шт., що підтверджується актом приймального контролю по якості № 2 від 07.08.2015 року, видатковою накладною № 30 від 07.08.2015 року;

- 12.08.2015 року, у кількості 2000 шт., що підтверджується актом приймального контролю по якості № 3 від 12.08.2015 року, видатковою накладною № 32 від 12.08.2015 року;

- 19.08.2015 року, у кількості 1500 шт., що підтверджується актом приймального контролю по якості № 4 від 19.08.2015 року, видатковою накладною № 33 від 19.08.2015 року;

- 21.08.2015 року, у кількості 1500 шт., що підтверджується актом приймального контролю по якості № 5 від 21.08.2015 року, видатковою накладною № 36 від 22.08.2015 року.

Водночас, колегія суддів зазначає, що з листа № 370 від 20.07.2015 року не вбачається чи була відповідачем готова на вказану дату вся продукція, чи лише частина.

Однак, із матеріалів справи вбачається, що частина тканини із якої виготовлялися костюми була отримана відповідачем від ТОВ «ТД «Альтаір» 21.07.2015 року (розхідна накладна № ТН-000812), отже після направлення відповідачем листа про готовність продукції.

Таким чином, зважаючи на викладене та беручи до уваги те, що позивач приймав продукцію частинами, колегія суддів приходить до висновку, що станом на 20.07.2015 року була готова лише перша частина товару, яка приймалася позивачем 05.08.2015 року.

Відповідно до п. 7.3.4. сторонами погоджено, що за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 0,1 відсотка від вартості непоставленого товару з кожну добу затримки, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф в розмірі 7 відсотків вказаної вартості договору.

Як зазначалося вище, з урахуванням прострочення позивача, відповідач повинен був поставити товар у строк до 29.07.2015 року.

Так, перша партія товару була у кількості 3000 шт. була готова 20.07.2015 року про, що позивач був повідомлений відповідачем листом № 370.

Зважаючи на приписи п. 6.3.3 договору позивач повинен був прийняти товар у строк до 23.07.2015 року включно.

Водночас, як зазначалося вище, позивач прийняв товар у кількості 3000 шт. лише 05.08.2015 року.

За таких обставин, колегія суддів вважає безпідставними вимоги позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу за прострочення поставки товару, який був поставлений згідно акту приймального контролю по якості № 1 від 05.08.2015 року та видаткової накладної № 29 від 05.08.2015 року.

Щодо поставки інших партій товару, то колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано суду доказів коли вказані партії товару були готові до поставки, а тому приходить до висновку, що залишок товару був готовий та поставлений позивачу у дати встановлені в актах приймального контролю по якості.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що відповідач прострочив поставку товару, поставленного згідно акту № 2, на 8 днів (з 30.07.2015 року по 06.08.2015 року), згідно акту № 3 на 13 днів (з 30.07.2015 року по 11.08.2015 року), згідно акту № 4 на 20 днів (з 30.07.2015 року по 18.08.2015 року) та згідно акту № 5 на 22 дні (з 30.07.2015 року по 20.08.2015 року).

Враховуючи зазначене, розмір пені за прострочення товару становить:

- 1 780 080, 00 грн. * 0,1 % * 8 днів = 14 240, 64 грн.;

- 1 780 080, 00 грн. * 0,1 % * 13 днів = 23 141, 04 грн.;

- 1 335 060, 00 грн. * 0,1 % * 20 днів = 26 701, 20 грн.;

- 1 335 060, 00 грн. * 0,1 % * 22 дні = 29 371, 32 грн.

Отже, загальний розмір пені за прострочення поставки товару становить 93 454, 20 грн. та підлягає стягненню з відповідача.

Щодо позовних вимог про стягнення штрафу, то колегія суддів приходить до висновку, що вказана вимога не підлягає задоволенню, оскільки прострочення поставки товару становило менше 30 днів.

Заперечуючи проти позову, відповідач в апеляційній інстанції просить суд визнати на підставі ст. 83 ГПК України, недійсним п. 7.3.4. договору, мотивуючи необгрунтованим одночасним стягненням за прострочення поставки товару суми пені та штрафу, а також безпідставним стягненням штрафу із розрахнку 7% від вартості договору.

Відповідно до ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення має право визнати недійсним повністю чи у певній частині пов'язаний з предметом спору договір, який суперечить законодавству.

Так, колегія суддів зазначає, що право встановити в договорі розмір та порядок нарахування штрафу надано сторонам частиною четвертою статті 231 ГК України. Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 ГК України.

В інших випадках порушення виконання господарських зобов'язань чинне законодавство не встановлює для учасників господарських відносин обмежень передбачати в договорі одночасне стягнення пені та штрафу, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 ЦК України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 року у справі № 06/5026/1052/2011 та у постанові Вищого господарського суду від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Беручи до уваги викладене, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для визнання п. 7.3.4 договору недійсним.

Також, в суді апеляційної інстанції відповідач просить суд на підставі ст. 83 ГПК України зменшити розмір штрафних санкцій та розстрочити виконання рішенян суду на один рік.

В обгрунтування заявлених клопотань відповідач послався на скрутне фінансове становище.

Відповідно до ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання та відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (п. 3.17.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо (п.7.1, 7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року).

За змістом наведених норм вбачається, що зменшення розміру неустойки та розстрочка виконання рішення є правом, а не обов'язком суду, яке, до того ж, реалізується у будь-який час від набрання рішенням законної сили та до його фактичного повного виконання, але виключно у виняткових випадках та за наявністю підстав, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим.

З матеріалів справи вбачається, що в якості виняткових обставин, які ускладнюють виконання рішення у даній справі, відповідач посилається на відсутність коштів для погашення боргу одним платежем.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є джерелом права, "державний орган або інша юридична особа не може посилатися на відсутність коштів, щоб не виплачувати борг, підтверджений судовим рішенням. У такому випадку не може прийняти аргумент Уряду, що визначає таку відсутність як "виняткові обставини" (§ 40 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Півень проти України" від 29.06.2004).

Крім того, відповідно до ст. 42 Господарського кодексу України підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

Підприємництво здійснюється на основі, зокрема, комерційного розрахунку та власного комерційного ризику (п. 4 ч. 1 ст. 44 ГК України).

Отже, ризики при збитковій підприємницькій діяльності несе сам суб'єкт господарювання, а відповідно нерентабельність та неприбутковість відповідача стосується виключно діяльності самого відповідача, в зв'язку з чим наведені ризики не можуть бути ризиками іншої сторони, оскільки в протилежному випадку порушується принцип збалансованості інтересів сторін.

Враховуючи зазначене, колегія суддів зазначає, що відповідачем належними та допустимими доказами не доведено існування підстав та винятковості випадку для реалізації судом права на зменшення розміру неустойки та розстрочки виконання рішення суду, а тому відмовляє у задоволенні вищевказаних клопотань.

Відповідно до п.3 ч.1 ст. 104 ГПК України передбачено, що підставою для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є невідповідність висновків, викладених в рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" підлягає частковому задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року підлягає частковому скасуванню

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" на рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року задовольнити частково.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року у справі № 910/6242/16 скасувати частково.

3. Позовні вимоги задовольнити частково.

4. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" (01023, м. Київ, вул. Червоноармійська, будинок 139, офіс 345; ідентифікаційний код: 35920687) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, просп. Повітрофлотський, будинок 6; ідентифікаційний код: 00034022) пеню у розмірі 93 454, 20 грн.

5. В іншій частині позовних вимог відмовити.

6. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" (01023, м. Київ, вул. Червоноармійська, будинок 139, офіс 345; ідентифікаційний код: 35920687) на користь Генеральної прокуратури України (01011, м. Київ, вул. Різницька, будинок 13/15; ідентифікаційний код: 00034051) витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви у сумі 1 402, 19 грн.

7. Стягнути з Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр. Повітрофлотський, 6; ідентифікаційний код 00034022) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ІСО" (01023, м. Київ, вул. Червоноармійська, будинок 139, офіс 345; ідентифікаційний код: 35920687) витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги у сумі 14 971, 60 грн.

8. Доручити Господарському суду міста Києва видати відповідні накази.

9. Матеріали справи № 910/6242/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді В.О. Зеленін

М.А. Руденко