ВИЩИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД УКРАЇНИ
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року Справа № 2/592

Вищий господарський суд України у складі: суддя Селіваненко В.П. - головуючий (доповідач), судді Палій В.В. і Студенець В.І.

розглянув касаційну скаргу державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом", м. Київ (далі - Підприємство),

на ухвалу господарського суду міста Києва від 21.06.2016 та

постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016

за скаргою Підприємства на дії відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві, м. Київ (далі - Відділ ДВС),

зі справи № 2/592

за позовом публічного акціонерного товариства "Запорізький абразивний комбінат", м. Запоріжжя (далі - Товариство),

до Підприємства

про стягнення 30 450 570,30 грн.

Судове засідання проведено за участю представників:

Товариства - Суховій О.В.,

Підприємства - не з'яв.,

Відділу ДВС - Савчука К.П.

За результатами розгляду касаційної скарги Вищий господарський суд України

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.06.2016 (суддя Домнічева І.О.), залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 (колегія суддів у складі: Тарасенко К.В. - головуючий, Іоннікова І.А. і Гончаров С.А.), відмовлено у задоволенні скарги Підприємства (про визнання незаконними дій Відділу ДВС та визнання недійсною постанови від 01.04.2016 ВП № 40460410 про стягнення з боржника виконавчого збору).

У касаційній скарзі до Вищого господарського суду України Підприємство просить скасувати оскаржувані ухвалу та постанову попередніх судових інстанцій з даної справи, прийняти нове рішення, яким скаргу Підприємства задовольнити, а саме: визнати незаконними дії Відділу ДВС щодо винесення постанови від 01.04.2016 ВП № 40460410 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 2 013 497,88 грн. (далі - Постанова від 01.04.2016); визнати Постанову від 01.04.2016 недійсною, а також стягнути з державного бюджету України на користь Підприємства 2 756 грн. судового збору за подання апеляційної та касаційної скарг. Касаційну скаргу з посиланням на положення Конституції України, Закону України "Про виконавче провадження", Інструкції про проведення виконавчих дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 15.12.1999 № 74/5, та Інструкції з організації примусового виконання рішення, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 №512/5, Рішення Конституційного Суду України мотивовано тим, що оскаржувані судові рішення є необґрунтованими та такими, що прийняті з порушенням норм матеріального і процесуального права.

У письмових запереченнях на касаційну скаргу Відділ ДВС зазначає про необґрунтованість та безпідставність доводів скаржника і просить у задоволенні скарги відмовити.

Від Товариства відзив на касаційну скаргу не надходив.

Учасників судового процесу відповідно до статті 1114 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) належним чином повідомлено про час і місце розгляду касаційної скарги.

За результатами цього розгляду Вищий господарський суд України дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги з урахуванням такого.

Судові інстанції у прийнятті оскаржуваних судових рішень виходили з таких обставин та висновків.

Рішенням господарського суду міста Києва від 12.12.2000 у даній справі: позов задоволено; стягнуто з відповідача на користь позивача 30 450 540,30 грн. заборгованості та 1 700 грн. державного мита.

01.09.2003 на виконання цього рішення видано наказ.

Підприємством подано скаргу на дії Відділу ДВС, мотивовану тим, що у виконавчому провадженні примусове виконання рішення господарського суду міста Києва зі справи № 2/592 не розпочалося та здійснене не було, матеріали виконавчого провадження не містять доказів примусового виконання судового рішення, тому стягнення виконавчого збору з боржника є незаконним.

03.11.2003 державний виконавець Відділу ДВС на підставі статей 3,18, 24 Закону України "Про виконавче провадження" (у чинній на той час редакції) виніс постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 01.09.2003 № 2/592 про стягнення з Підприємства на користь Товариства боргу в сумі 30 452 240,30 грн. (виконавче провадження № 40460410).

У добровільному порядку виконавчий документ боржником виконано не було.

18.10.2013 державний виконавець, керуючись статтею 33 Закону України "Про виконавче провадження", приєднав виконавче провадження № 40460410 до зведеного виконавчого провадження № 39832110, за яким Підприємство було боржником.

Постановою Окружного адміністративного суду міста Києва від 01.09.2014 № 826/11797/14 (залишеною без змін судом апеляційної інстанції) Відділ ДВС зобов'язано зупинити зведене виконавче провадження № 39832110 у зв'язку із внесенням Підприємства до реєстру підприємств паливно - енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості відповідно до Закону України "Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу" (далі - Реєстр).

12.12.2014 державний виконавець, керуючись статтею 37 Закону України "Про виконавче провадження", виніс постанову про зупинення зведеного виконавчого провадження № 39832110.

Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 28.04.2015 № К/800/64264/14 частково задоволено касаційну скаргу Відділу ДВС та скасовано згадану постанову окружного адміністративного суду міста Києва № 826/11797/14 і, відповідно, ухвалу суду апеляційної інстанції, а зазначену справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції.

08.05.2015 державний виконавець, керуючись статтею 37 Закону України "Про виконавче провадження", виніс постанову про поновлення зведеного виконавчого провадження № 39832110.

У подальшому постановою окружного адміністративного суду міста Києва від 07.07.2015 № 826/11797/14 (залишеною без змін апеляційною інстанцією) відмовлено в задоволенні адміністративного позову Підприємства до Відділу ДВС про зупинення зведеного виконавчого провадження № 39832110 у зв'язку із внесенням Підприємства до Реєстру.

Рішення суду боржником у строк, наданий для його добровільного виконання, не виконане та залишається невиконаним більше ніж протягом 13 років.

03.02.2016 державним виконавцем винесено постанову № 40460410 про стягнення з боржника виконавчого збору в сумі 3 045 224,03 грн.

Постановою начальника Відділу ДВС від 01.04.2016 про перевірку виконавчого провадження скасовано зазначену постанову державного виконавця, оскільки останнім не було враховано, що частина боргу в сумі 10 317 261,47 грн. була сплачена боржником ще до моменту відкриття виконавчого провадження, а тому залишок заборгованості на час відкриття такого провадження становив 20 134 978,83 грн.

Постановою від 01.04.2016 державний виконавець, керуючись статтею 28 Закону України "Про виконавче провадження", стягнув з боржника виконавчий збір в сумі 2 013 497,88 грн.

Підприємство посилалося на правові позиції, викладені в постанові Верховного Суду України від 28.01.2015 у справі № 3-217гс14 та ухвалі Вищого адміністративного суду України від 15.10.2015 у справі № К800/68286/14 (№ 826/14105/15), стосовно того, що виконавчий збір стягується з боржника лише у випадку, коли було розпочато примусове виконання рішення майнового характеру. Проте постанови державного виконавця про стягнення з боржника виконавчого збору, які скасовано зазначеними судовими рішеннями, було винесено до 12.02.2015, до внесення змін до, зокрема, статті 28 Закону України "Про виконавче провадження". Так, пунктом 34 Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення умов ведення бізнесу (дерегуляція)" 12.02.2015 внесено зміни, зокрема, до частини першої статті 28 Закону України "Про виконавче провадження", яку доповнено таким абзацом: "Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом".

Оскільки оскаржувана постанова про стягнення з боржника виконавчого збору винесена 01.04.2016, тобто після внесення змін до статті 28 Закону України "Про виконавче провадження", то правова позиція, викладена в згаданих судових рішеннях Верховного Суду України і Вищого адміністративного суду України, не може застосовуватися, бо базується на тих нормах закону, які після 12.02.2015 втратили чинність.

Крім того, державним виконавцем вживалися заходи примусового виконання в рамках зведеного виконавчого провадження № 39832110.

Так, 22.01.2016 державний виконавець, керуючись статтями 11, 33, 52 Закону України "Про виконавче провадження", виніс постанову № 39832110 про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно боржника.

04.02.2016 державний виконавець, керуючись тами ж нормами, виніс постанову № 39832110 про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на кошти боржника в сумі 60 403 910,40 грн., що знаходяться в банківських установах.

Крім того, на адресу Підприємства неодноразово надсилалися вимоги державного виконавця щодо виконання рішень судів та інших органів у межах зведеного виконавчого провадження № 39832110.

Причиною подання касаційної скарги в даній справі стала незгода скаржника з відмовою попередніх судових інстанцій в задоволенні його скарги на дії органу Державної виконавчої служби, поданої у порядку статті 1212 ГПК України.

Попередніми судовими інстанціями у розгляді згаданої скарги встановлено і скаржником не спростовано й не заперечується, що Відділом ДВС вчинялися дії на виконання рішення і наказу господарського суду міста Києва в даній справі. Відтак орган Державної виконавчої служби мав право і підстави для стягнення з боржника виконавчого збору у встановленому законом розмірі, безвідносно до того, яку б редакцію Закону України "Про виконавче провадження", зокрема статті 28 цього законодавчого акта, не застосовувати до спірних правовідносин.

Посилання скаржника на положення названого Закону та згаданих Інструкцій, затверджених наказом Міністерства юстиції України, щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору при першому надходженні виконавчого документа державному виконавцю після завершення строку, наданого для добровільного виконання, та встановлення, що рішення боржником у добровільному порядку не виконано, - наведеного не спростовує. Адже законодавство не визначає ніяких наслідків пізнішого, ніж вказано, винесення відповідної постанови, в тому числі у вигляді її недійсності.

Так само не приймається посилання скаржника на ненадання, на його думку, судами "оцінки тому факту, що заходи примусового виконання було вжито державним виконавцем на початку 2016 року, тобто більше ніж через 12 років з моменту відкриття виконавчого провадження". Сам по собі цей факт, звичайно, є прикрим і характеризує діяльність органу Державної виконавчої служби не з кращого боку, проте в чинному законодавстві відсутні норми, згідно з якими він міг би стати підставою для визнання недійсною Постанови від 01.04.2016 або для скасування оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 1119, 11111, 1212 ГПК України, Вищий господарський суд України

ПОСТАНОВИВ:

Ухвалу господарського суду міста Києва від 21.06.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 зі справи № 2/592 залишити без змін, а касаційну скаргу державного підприємства "Національна атомна енергогенеруюча компанія "Енергоатом" - без задоволення.

Суддя В. Селіваненко

Суддя В. Палій

Суддя В. Студенець