ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016р. Справа№ 914/2188/16

Суддя господарського суду Львівської області Пазичев В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (м. Київ)

до відповідача: Комунального підприємства «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради (м. Дрогобич, Львівська обл.)

про: стягнення 627287,05 грн. інфляційних втрат, 53724,37 грн. 3 % річних

Суддя: Пазичев В.М

При секретарі: Черменєва В.С.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 довіреність № 14-167 від 11.06.2014 року.

від відповідача: ОСОБА_2 довіреність № 1175 від 01.07.2016 року.

Суть спору: На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради про стягнення 627287,05 грн. інфляційних втрат, 53724,37 грн. 3 % річних.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 26.08.2016 року порушено провадження у справі і призначено до розгляду на 01.09.2016 року. Ухвалою суду від 01.09.2016 року розгляд справи відкладено до 21.09.2016 року, в звязку з відсутністю представників сторін. Ухвалою суду від 21.09.2016 року розгляд справи відкладено до 29.09.2016 року, для надання доказів. Ухвалою суду від 29.09.2016 року розгляд справи відкладено до 11.10.2016 року, згідно клопотання позивача та для надання доказів.

Позивач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 26.08.2016 року, про відкладення від 01.09.2016 року, від 21.09.2016 року, від 29.09.2016 року не виконав, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

29.09.2016 року за вх. № 4695/16 позивач подав клопотання про продовження строку розгляду справи понад такий, що встановлений ст. 69 ГПК України та відкладення розгляду справи. Клопотання позивача задоволено. Продовжено строк розгляду справи на 15 днів.

11.10.2016 року за вх. № 40723/16 позивач подав заяву про виправлення описки в позовній заяві, згідно якої просить суд вважати позовними вимогами стягнення 627287,05 грн. інфляційних втрат, 53724,37 грн. 3 % річних.

11.10.2016 року за вх. № 40721/16 позивач подав пояснення по справі.

11.10.2016 року за вх. № 40722/16 позивач подав заперечення на відзив.

Відповідач вимог ухвали суду про порушення провадження у справі від 26.08.2016 року, про відкладення від 01.09.2016 року, від 21.09.2016 року, від 29.09.2016 року виконав частково, явку повноважного представника в судове засідання забезпечив.

01.09.2016 року за вх. № 35256/16 відповідач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

21.09.2016 року за вх. № 37554/16 відповідач подав відзив на позовну заяву.

29.09.2016 року за вх. № 39029/16 відповідач подав доповнення до відзиву.

11.10.2016 року за вх. № 40525/16 відповідач подав пояснення по справі.

Відповідно до ст. 85 ГПК України, вступну і резолютивну частини рішення виготовлено, підписано та оголошено 11.10.2016 року.

Розглянувши матеріали і документи, подані сторонами, заслухавши пояснення представників сторін, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, сукупно оцінивши докази, які мають значення для справи, суд встановив наступне:

Як зазначено у позовній заяві, 28 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі Продавець, позивач) та Комунальним підприємством «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради (надалі Покупець, відповідач) був укладений Договір № 13/2936-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу (надалі -Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору, Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2013 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, ввезений на митну територію України Продавцем, далі - газ), виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності), а Покупець зобов'язався прийняти та оплачувати газ на умовах цього Договору.

На виконання умов Договору позивач поставив протягом січня-квітня 2013 року та жовтня-грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 8 899,011 тис. куб. м. на загальну суму 11650585,18 грн., що підтверджуються актами приймання-передачі природного газу:

- від 22.01.2014 р. за січень 2013 р. на суму 2631299,56 грн.;

- від 31.01.2013 р. за січень 2013 р. на суму 1770,03 грн.;

- від 22.01.2014 р. за лютий 2013 р. на суму 2139,261,60 грн.;

- від 28.02.2013 р. за лютий 2013 р. на суму 1550,09 грн.;

- від 22.01.2014 р. за березень 2013 р. на суму 2352735,83 грн.;

- від 31.03.2013 р. за березень 2013 р. на суму 1669,24 грн.;

- від 22.01.2014 р. за квітень 2013 р. на суму 786046,30 грн.;

- від 30.04.2013 р. за квітень 2013 р. на суму 555,09 грн.;

- від 22.01.2014 р. за жовтень 2013 р. на суму 410997,15 грн.;

- від 22.01.2014 р. за жовтень 2013 р. на суму 323,36 грн.;

- від 22.01.2014 р. за листопад 2013 р. на суму 1338383,37 грн.;

- від 22.01.2014 р. за листопад 2013 р. на суму 881,09 грн.;

- від 22.01.2014 р. за грудень 2013 р. на суму 1983834,69 грн.;

- від 22.01.2014 р. за грудень 2013 р. на суму 1277,78 грн.

Таким чином, позивачем передано відповідачу природний газ на загальну суму 11650585,18 грн.

Позивач зазначає, що пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа, наступного за місяцем поставки газу.

Позивач звертає увагу на те, що стягнення заборгованості за природний газ, спожитий відповідачем протягом січня-квітня 2013 року та жовтня-грудня 2013 року, а також штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих до 31.07.2014 року, вже було предметом розгляду Господарського суду Львівської області по справі № 914/3841/14.

Згідно Інформаційного листа ВГСУ від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). При цьому чинне законодавство не пов'язує припинення грошового зобов'язання з наявністю судового рішення про стягнення боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних від простроченої суми чи відкриттям виконавчого провадження з примусового виконання такого рішення.

Враховуючи вищенаведене, позивачем було донараховано за період з 01.08.2014 року по 17.10.2014 року суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, розмір яких складає 627 287,05 грн. (інфляційні) та 53 724,37 грн. (3% річних).

Підсумовуючи наведе, на думку позивача, Комунальне підприємство «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради зобов'язано сплатити Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» за природний газ, спожитий відповідачем протягом січня-квітня 2013 року та жовтня-грудня 2013 року, суму, на яку збільшився борг в наслідок інфляційних процесів за весь час прострочення, що складає 627287,05 грн., та три відсотки річних у розмірі 53724,37 грн., загалом 681011,42 грн.

У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області (сторона перша), Департаментом фінансів Львівської облдержадміністрації (сторона друга), Фінансовим управлінням Дрогобицької міської ради (сторона третя), Комунальним підприємством «Дрогобичтеплоенерго» (сторона четверта) та Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (сторона остання) укладено Договір № 567/30 про організацію взаєморозрахунків від 02.10.2014 р., предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 р.» та Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 р. № 30.

Пунктом 7 Договору № 567/30 сторони визначили, що Сторона четверта перераховує на рахунок Сторони останньої кошти в сумі 8380083,79 грн., у т.ч. ПДВ -1396680,63 грн., для погашення заборгованості за спожитий природний газ 2014 року згідно з Договором від 28.12.2013 року № 13/2936-ТЕ-21 з таким додатковим зазначенням у графі "призначення платежу": пункт 24 статті 14 та пункт 2 статті 16 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 р.» Договір № 13/2936-ТЕ-21 від 28.12.2013 року.

Відповідач наголошує, що підписавши Договір, їх сторони змінили порядок і строк виконання основного Договору № 13/2936-ТЕ-21, що виключає підстави застосування положень ч. 2 ст. 625 ГПК України та нарахування пені, передбаченої основним договором.

Отже, за твердженням відповідача, для застосування такої міри відповідальності як стягнення штрафних санкцій необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених Договорами про організацію взаєморозрахунків, втім, враховуючи, що вказані Договори виконані належним чином, підстави для нарахування і стягнення санкцій відсутні.

Згідно ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у договорі про організацію взаєморозрахунків. Отже, строки виконання зобов'язання відповідачем було дотримано, а тому підстав для застосування положень ч.2 ст. 625 ЦК України немає.

Відповідно до Договору № 567/30 про організацію взаєморозрахунків від 02.10.2014 р., сторони зобов'язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Таким чином, за твердженням відповідача, з моменту укладення Договору, у відповідача не було підстав самостійно здійснювати оплати, без отримання коштів Держави за умовами Договору.

Згідно з Договором № 567/30 про організацію взаєморозрахунків від 02.10.2014 р., сторони засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета Договору.

Таким чином, за твердженням відповідача, у позивача відсутні підстави вимагати з відповідача сплати 3% річних, інфляційних або інших коштів, не передбачених умовами Договору № 567/30 про організацію взаєморозрахунків від 02.10.2014 р.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного:

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В силу статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно із вимогами ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Пунктом 3 ст. 611 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 230 ГК України, штрафними санкціями в цьому Кодексі визначаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції, зокрема, у вигляді пені, за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно ч. 2 ст. 549 ЦК України, штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобовязання.

Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. Реалізація суб'єктами господарювання товарів негосподарюючим суб'єктам здійснюється за правилами про договори купівлі-продажу. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Законом можуть бути передбачені особливості регулювання укладення та виконання договорів поставки, у тому числі договору поставки товару для державних потреб.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Згідно ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як встановлено в ході судового розгляду справи, 28 грудня 2012 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (надалі Продавець, позивач) та Комунальним підприємством «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради (надалі Покупець, відповідач) був укладений Договір № 13/2936-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу (надалі -Договір).

Відповідно до розділу 1 Договору, Продавець зобов'язався передати у власність Покупцю у 2013 році імпортований природний газ (за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, що ввезений на митну територію України Продавцем, далі - газ), виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями та національними творчими спілками і їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо-комерційної діяльності), а Покупець зобов'язався прийняти та оплачувати газ на умовах цього Договору.

На виконання умов Договору позивач поставив протягом січня-квітня 2013 року та жовтня-грудня 2013 року, а відповідач прийняв природний газ в обсязі 8899,011 тис. куб. м. на загальну суму 11650585,18 грн., що підтверджуються актами приймання-передачі природного газу:

- від 22.01.2014 р. за січень 2013 р. на суму 2631299,56 грн.;

- від 31.01.2013 р. за січень 2013 р. на суму 1770,03 грн.;

- від 22.01.2014 р. за лютий 2013 р. на суму 2139,261,60 грн.;

- від 28.02.2013 р. за лютий 2013 р. на суму 1550,09 грн.;

- від 22.01.2014 р. за березень 2013 р. на суму 2352735,83 грн.;

- від 31.03.2013 р. за березень 2013 р. на суму 1669,24 грн.;

- від 22.01.2014 р. за квітень 2013 р. на суму 786046,30 грн.;

- від 30.04.2013 р. за квітень 2013 р. на суму 555,09 грн.;

- від 22.01.2014 р. за жовтень 2013 р. на суму 410997,15 грн.;

- від 22.01.2014 р. за жовтень 2013 р. на суму 323,36 грн.;

- від 22.01.2014 р. за листопад 2013 р. на суму 1338383,37 грн.;

- від 22.01.2014 р. за листопад 2013 р. на суму 881,09 грн.;

- від 22.01.2014 р. за грудень 2013 р. на суму 1983834,69 грн.;

- від 22.01.2014 р. за грудень 2013 р. на суму 1277,78 грн.

Таким чином, позивачем передано відповідачу природний газ на загальну суму 11650585,18 грн.

Пунктом 6.1. Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа наступного за місяцем поставки газу.

Рішенням Господарського суду Львівської області по справі № 914/3841/14, що залишене без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 28.01.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 02.04.2015 року, встановлено, що на момент звернення позивача до суду 29.10.2014 р. та порушення провадження у справі (ухвала суду від 31.10.2014 р.) заборгованість відповідача за поставлений газ в сумі 8380083,79 грн. відсутня, оскільки 17.10.2014 р. відповідачем було оплачено 8380083,79 грн., що підтверджується платіжним дорученням від 17.10.2014 р. № 1327.

Відповідно до абзаців 1 та 3 п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції, Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Суд прийшов до висновку про відмову в позові у частині стягнення 8 380 083,79 грн. основного боргу по справі № 914/3841/14.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Як зазначено позивачем в позовній заяві, стягнення заборгованості за природний газ, спожитий відповідачем протягом січня-квітня 2013 року та жовтня-грудня 2013 року, а також штрафних санкцій, 3% річних та інфляційних втрат, нарахованих до 31.07.2014 року, вже було предметом розгляду Господарського суду Львівської області по справі № 914/3841/14, а предметом даного спору є донарахування позивачем за період з 01.08.2014 р. по 17.10.2014 р. суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 3% річних від простроченої суми.

Однак, в ході розгляду даної справи встановлено, що у зазначеній позовній заяві період донарахування 3% та втрат від інфляції мало місце тільки погашення заборгованості за природній газ на підставі Договору № 567/30 від 02.10.2014 р. про організацію взаєморозрахунків (відповідно до п. 2 ст. 16 Закону України «Про державний бюджет України на 2014 р.») в сумі 8380083,79 грн.

Доказів наявності (погашення) іншої заборгованості відповідачем перед позивачем за зазначений у позовній заяві період суду не надано.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до Договору № 567/30 про організацію взаєморозрахунків, Головним управлінням Державної казначейської служби України у Львівській області (сторона перша), Департаментом фінансів Львівської облдержадміністрації (сторона друга), Фінансовим управлінням Дрогобицької міської ради (сторона третя), Комунальним підприємством «Дрогобичтеплоенерго» (сторона четверта) та Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (сторона остання) укладено Договір № 567/30 про організацію взаєморозрахунків від 02.10.2014 р., предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2014 р.» та Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 р. № 30.

Предметом Договору є організація проведення сторонами взаєморозрахунків, відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з Державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку з невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 р. № 30.

Умовами зазначеного Договору передбачено не тільки надання Державою коштів на погашення заборгованості, але також змінено порядок і строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі Договору № 13/2936-ТЕ-21 купівлі-продажу природного газу, укладеного між позивачем та відповідачем.

Сторони погоджують перелік підприємств, установ та організацій, що беруть участь у проведенні взаєморозрахунків, та послідовність виконання сторонами умов Договору.

Так, зокрема, Казначейство перераховує кошти, які надійшли до спеціального фонду Державного бюджету від продажу облігацій внутрішньої державної позики згідно з пунктом 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік", Стороні першій у сумі 8380083,79 гривень на підставі рішення Мінфіну.

Сторона перша перераховує на рахунок Сторони другої кошти у сумі 8380083,79 гривень для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Сторона друга перераховує на рахунок Сторони третьої кошти у сумі 8380083,79 гривень для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Сторона третя перераховує на рахунок Сторони четвертої кошти у сумі 8380083,79 гривень для погашення заборгованості з різниці в тарифах на теплову енергію, що вироблялася, транспортувалася та постачалася населенню.

Сторона четверта перераховує на рахунок Сторони останньої кошти у сумі 8380083,79 гривень, у тому числі податок на додану вартість 1396680,63 гривень, для погашення заборгованості за спожитий природний газ за 2013 рік, згідно з Договором від 28 грудня 2012 р. № 13/2936-ТЕ-21,

Сторона остання перераховує кошти для погашення та обслуговування запозичень, залучених під Державні гарантії, сплату податкових зобов'язань і проведення розрахунків з постачальником імпортованого природного газу.

Сторони у графі платіжного доручення '"Призначення платежу" додатково зазначають «пункт 24 статті 14 та пункт 2 статті 16 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік», а також дату і номер Договору.

З подібних правовідносин Верховним Судом України було винесено постанови від 23.09.2014 року у справі № 5011-35/1271-2012, від 30.09.2014 року у справі № 5011-35/1534-2012-42/553-2012 та від 25.03.2015 року у справі № 924/1265/13. У вказаних постановах Верховного суду України викладена правова позиція, яка визначає, що за умовами Договору про організацію взаєморозрахунків передбачалося не тільки надання Державою коштів на погашення заборгованості, але і також змінювалися строки виконання боржником грошових зобов'язань перед кредитором, які виникли на підставі основного договору.

Отже, для застосування такої міри відповідальності як стягнення штрафних санкцій необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених Договором про організацію взаєморозрахунків, втім, враховуючи, що вказаний Договір виконано належним чином, підстави для нарахування і стягнення санкцій відсутні (аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду України від 09.09.2014 р. у справі № 5011-35/1272-2012-42/527-2012, від 25.03.2015 р. у справі № 924/1265/13, від 01.07.2015 р. у справі № 924/1230/14, від 16.09.2015 р. у справі № 917/2520/14).

Згідно ст. 111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Таким чином, Договір № 567/30 про організацію взаєморозрахунків набув чинності і Державою профінансовано погашення заборгованості. Договір не передбачав існування між сторонами інших грошових зобовязань і підстав для інших позовних вимог.

Розрахунок за поставлений природний газ відбувся у порядку та строки, передбачені у Договорі про організацію взаєморозрахунків, що підтверджується платіжним дорученням № 1327 від 17.10.2014 р. на суму 8380083,79 грн. Отже, строки виконання зобов'язання відповідачем було дотримано, а тому підстав для застосування положень ч. 2 ст. 625 ЦК України не було.

Відповідно до п. 10 Договору № 567/30 про організацію взаєморозрахунків від 02.10.2014 р., сторони зобов'язуються не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору.

Таким чином, в звязку з укладенням Договору № 567/30 про організацію взаєморозрахунків у відповідача не було підстав самостійно здійснювати оплати, без отримання коштів Держави за умовами Договору.

Також, згідно з п. 15 Договору № 567/30 про організацію взаєморозрахунків від 02.10.2014 р., сторони засвідчують, що після виконання договору вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета Договору.

Таким чином, у позивача відсутні підстави вимагати у відповідача сплати 3% річних, інфляційних втрат або інших коштів, не передбачених умовами Договору №567/30 про організацію взаєморозрахунків від 02.10.2014 р.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не представлено достатньо обєктивних та переконливих доказів в підтвердження своїх позовних вимог, а відповідач позовні вимоги заперечив та спростував, суд прийшов до висновку, що позов Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» до Комунального підприємства «Дрогобичтеплоенерго» Дрогобицької міської ради про стягнення 3627287,05 грн. інфляційних втрат, 53724,37 грн. 3 % річних не є обґрунтованим та не підлягає до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч.1 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється: за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством; за подання до суду апеляційної і касаційної скарг на судові рішення, заяви про перегляд судового рішення у зв'язку з нововиявленими обставинами, заяви про скасування рішення третейського суду, заяви про видачу виконавчого документа на примусове виконання рішення третейського суду та заяви про перегляд судових рішень Верховним Судом України; за видачу судами документів.

Згідно ч.1 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно п.2 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру 1,5 відсотки ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат.

Як доказ сплати судових витрат, позивач подав платіжне доручення № 4006038 від 02.08.2016 року на суму 10215,17 грн. про сплату судового збору.

Господарські витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід залишити за позивачем.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 82, 83, 84, 85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити.

Суддя Пазичев В.М.

Повний текст рішення виготовлено 13.10.2016 року.