РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2016Справа №910/11136/16

За позовом Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк»

До Приватного підприємства «Раритет»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача фізична особа ОСОБА_1

Про визнання недійсним нікчемного договору та застосування наслідків недійсності правочину

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Кошарський О.В. представник за довіреністю № 484/03 від 01.06.16.

від відповідача: не з'явився

від третьої особи на стороні позивача: Фурман Р.В. представник за довіреністю № 27-29172/16 від 06.07.16.

від третьої особи на стороні відповідача: ОСОБА_4 представник за довіреністю № б/н від 30.08.16.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства «Раритет» (далі - відповідач) про:

- визнання недійсним нікчемного Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13., укладеного між позивачем та відповідачем;

- застосування наслідків недійсності нікчемного Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13., укладеного між позивачем та відповідачем, шляхом визнання права вимоги за Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» по кредитним договорам: № 07Ф-143 від 22.08.08., № 07Ф-149 від 22.08.08., № 07Ф-158 від 22.08.08., № 08Ф-188 від 06.10.08., № 08Ф-216 від 30.12.08.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 16.06.16. порушено провадження у справі № 910/11136/16 та призначено її до розгляду на 19.07.16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.16. на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі у розгляді справи № 910/11136/16 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та відкладено розгляд справи на 28.07.16.

27.07.16. позивачем через відділ діловодства суду було подано клопотання, відповідно до якого Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» просить суд вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивача.

28.07.16. третьою особою через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по суті спору.

За результатами судового засідання 28.07.16. розгляд справи було відкладено на 13.09.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.08.16. на підставі ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

В судовому засіданні 13.09.16. позивачем було подано письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.16. розгляд справи було відкладено на 22.09.16. та залучено до участі у розгляді справи № 910/11136/16 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - фізичну особу ОСОБА_1

21.09.16. через відділ діловодства суду позивачем було подано письмові пояснення по справі.

За результатами судового засідання 22.09.16. розгляд справи було відкладено на 11.10.16.

07.10.16. третьою особою через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

Позивачем в судовому засіданні 11.10.16. підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Третя особа на стороні позивача в судовому засіданні 11.10.16. підтримала позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Брокбізнесбанк».

Третя особа на стороні відповідача в судовому засіданні 11.10.16. проти позову заперечувала.

Відповідач в судове засідання 11.10.16. вкотре не з'явився, письмового відзиву на позов не надав, заяв чи клопотань не подав і не надіслав, вимоги попередніх ухвал суду в даній справі не виконав, про причини неявки суд не повідомив, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, враховуючи предмет спору, а також доказове наповнення матеріалів справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд в нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 ГПК України, ухвалив рішення у справі № 910/11136/16.

В судовому засіданні 11.10.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та третіх осіб, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.10.13. між позивачем (Цедент) та відповідачем (Цесіонарій) було укладено Договір про відступлення права вимоги № 3-2013 (далі - Договір), відповідно до якого (п. п. 1.1-13, п. 2.2) у випадку настання відкладальної обставини (несплата Позичальником заборгованості за Кредитом та або нарахованими процентами за Кредитним договором до 16.01.14.) в день, наступним за днем настання відкладальної обставини, Цедент передає, а Цесіонарій приймає всі права за наступними кредитними договорами:

- № 07Ф-143 від 22.08.08. (Кредитний договір 1), який укладений між Цедентом та ОСОБА_1 (Позичальник), згідно якого Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 17 000 000,00 грн. (Кредит 1) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.18.;

- № 07Ф-149 від 22.08.08. (Кредитний договір 2), який укладений між Цедентом та Позичальником, згідно якого Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 18 000 000,00 грн. (Кредит 2) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.18.;

- № 07Ф-158 від 22.08.08. (Кредитний договір 3), який укладений між Цедентом та Позичальником, згідно якого Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 6 800 000,00 грн. (Кредит 3) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 22.08.18.;

- № 08Ф-188 від 06.10.08. (Кредитний договір 4), який укладений між Цедентом та Позичальником, згідно якого Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 85 557 064,68 грн. (Кредит 4) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 07.10.19.;

- № 08Ф-216 від 30.12.08. (Кредитний договір 5), який укладений між Цедентом та Позичальником, згідно якого Цедент передав Позичальнику кредит в сумі 125 000 000,00 грн. (Кредит 5) зі сплатою процентів в розмірі 5% річних терміном користування до 28.12.18. (Кредитні договори 1, 2, 3, 4, 5 разом іменуються Кредитний договір; Кредити 1, 2, 3, 4, 5 разом іменуються Кредит). Відступлення права вимоги за Кредитним договором розповсюджується в повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. Загальна вартість права вимоги за Кредитним договором в момент на момент відступлення кредитної заборгованості буде дорівнювати сумі заборгованості за Кредитним договором, а саме заборгованості Позичальника по поверненню основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за Кредитом станом на 17.01.14. У випадку якщо Позичальником з моменту укладення цього Договору не буде проведено часткове погашення Кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за Кредитним договором станом на 17.01.14. становитиме 403 836 486,63 грн., з них: загальна заборгованість за Кредитним договором 1 становить 25 394 121,15 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 2 становить 26 887 893,06 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 3 становить 25 095 366,99 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 4 становить 134 421 715,01 грн.; загальна заборгованість за Кредитним договором 5 становить 192 037 390,42 грн.

Згідно акту приймання-передачі оригіналів документів, на виконання умов Договору позивач передав (відступив), а відповідач в свою чергу прийняв права вимоги за Договором.

Крім того, 22.12.08. між ОСОБА_5 та ОСОБА_1 було укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-149-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_5 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-149 від 22.08.08. на ОСОБА_1

22.12.08. між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 було укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-143-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_6 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-143 від 22.08.08. на ОСОБА_1

22.12.08. між ОСОБА_7 та ОСОБА_1 було укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-158-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_7 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-158 від 22.08.08. на ОСОБА_1

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28.02.14. № 107 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Брокбізнесбанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28.02.14. № 9 "Про запровадження тимчасової адміністрації ПАТ «Брокбізнесбанк», згідно з яким з 03.03.14. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ "Брокбізнесбанк". Тимчасову адміністрацію в ПАТ "Брокбізнесбанк" запроваджено строком на 3 місяці з 03.03.14. по 02.06.14. включно. Рішенням від 03.06.14. № 42 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб продовжено повноваження уповноваженої особи Фонду на тимчасову адміністрацію з 03.06.14. до дня отримання Фондом рішення Національного банку України про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк». Рішенням від 11.06.14. № 45 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» з 11.06.14., яку відповідним рішенням було продовжено до 10.06.18. включно.

Вказана інформація розміщена на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у мережі інтернет (www.fg.gov.ua) та є загальновідомою, а тому відповідно до норм статті 35 Господарського процесуального кодексу України не потребують доказування.

Позивач вказує на те, що станом на 01.12.14. на виконання ЗУ «Про гарантування вкладів фізичних осіб», уповноваженою особою Фонду під час перевірки договорів був виявлений Договір відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13., який було визнано нікчемним на підставі п. 3 ч. 3 ст. 38 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з огляду на що відповідачу було направлено повідомлення № 202 від 06.01.16., № 12066 від 29.12.14. про нікчемність Договору, в якому викладено вимогу повернути протягом семи календарних днів право вимоги за кредитними договорами відповідно до Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13.

Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає, що умови Договору суперечать ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та зазначає, що Договором надано пільгу у вигляді відкладальної обставини, яка не настала; відповідачем порушено права позивача, а правовідносини є спірними; а укладення Договору спричинило погіршення фінансового стану позивача, оскільки вказаний Договір передбачає надання клієнту пільг і який банк не укладав би за звичайних ринкових умов; було здійснено подовження терміну кредитування; загальна вартість права вимоги розрахована без врахування штрафних санкцій.

Вказані обставини у сукупності і стали підставою для звернення до суду з розглядуваним позовом.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Внаслідок укладення Договору про відступлення права вимоги від 24.10.13. № 3-2013 між сторонами згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, виникли цивільні права та обов'язки.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Відповідно до абзацу 2 пункту 1 статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. ч. 1 та 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків. Метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Частинами 1, 2, 4, 5 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Уповноважена особа Фонду: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням. У разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину.

Відповідно до ч.3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав:

1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог;

2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим;

3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору;

4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна;

5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність";

6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку;

8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України.

Пунктом 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ч.5 ст.34 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації Фонд має повне і виняткове право управляти банком відповідно до цього Закону, нормативно-правових актів Фонду та вживати дії, передбачені планом врегулювання.

Згідно з ч.1 ст.36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" з дня початку процедури виведення Фондом банку з ринку призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Фонд набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Фонд зобов'язаний забезпечити збереження активів та документації банку; протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Як роз'яснено у п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" відповідно до статей 215 та 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За таких обставин, оскільки правочин, перевірка якого здійснюється в порядку ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", може вважатись нікчемним лише з підстав, передбачених цим законом, в справі про застосування наслідків нікчемних правочинів суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує їх нікчемність і настання певних юридичних наслідків.

За приписом статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За змістом п.2.9 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Одночасно, за змістом п.2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписів ст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Такої саме позиції дотримується Вищий господарський суд України і у п.18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України", за змістом вимога про визнання недійсним правочину та застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Цивільний кодекс України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Згідно із статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами статті 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, Позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Відповідно до постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої позовні вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до п.п. 1, 2, 7 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", за яким правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

За своєю правовою природою Договір року є оплатним, оскільки сторони спірного правочину встановили вартість, яку відповідач повинен сплатити позивачу за відступлення права вимоги, тобто не є договором про безоплатне відчуження майнових прав.

При цьому, заявником також не представлено до матеріалів справи доказів того, що внаслідок укладання спірного правочину банк став неплатоспроможним та фактично не міг виконувати зобов'язання перед іншими кредиторами.

Частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" містить вичерпний перелік підстав нікчемності правочинів.

З вказаного випливає, що у випадку коли тимчасовий адміністратор/ліквідатор неплатоспроможного банку вважає правочин нікчемним та бажає визнати його нікчемним або застосувати наслідки нікчемності цього правочину, він повинен чітко навести посилання на конкретні приписи ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та обґрунтувати в чому саме полягає нікчемність конкретного договору, проте останнім не надано належних обґрунтувань нікчемності Договору.

При цьому, згідно з п.п.14.1.71.Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Крім того, згідно з п.2.14 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги. З доказів, які були надані на розгляд суду позивачем, неможливо зробити висновок щодо рівня звичайних цін на подібне право вимоги, що діяли протягом жовтня 2013 року, відповідно, неможливо встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартість права вимоги, визначену позивачем та відповідачем у договорі відступлення права вимоги.

Доводи позивача, щодо не врахування штрафних санкцій при розрахунку загальної вартості права вимоги є безпідставними, оскільки нарахування штрафних санкцій є виключно правом сторони, а не обов'язком, який ставиться в залежність від належного чи неналежного виконання умов договору.

Щодо доводів позивача, про те, що Договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів недійсними" У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Проте, на обґрунтування своїх доводів про те, що оскаржуваний договір укладено внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів позивачем суду не надано.

Посилання позивача на ст. 228 Цивільного кодексу України, як на підставу визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги, є також безпідставними, з огляду на наступне.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що статтею 228 Цивільного Кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок а саме:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

У зв'язку з чим, суд дійшов до висновку, що оскаржуваний договір не підпадає під ознаки публічного договору, тому посилання позивача в цій частині відхиляються.

Оскільки при укладанні оспорюваного Договору було дотримано всіх вимог, встановлених чинним законодавством України, жодна з підстав нікчемності правочину, передбачена ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" за цим Договором не настала.

За таких обставин, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, враховуючи, що твердження позивача стосовно недійсності Договору є доказово необґрунтованими та юридично неспроможними, господарський суд дійшов висновку, що не підлягають задоволенню позовні вимоги про визнання недійсним нікчемного Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13., укладеного між позивачем та відповідачем та застосування наслідків недійсності нікчемного Договору відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13., укладеного між позивачем та відповідачем, шляхом визнання права вимоги за Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» по кредитним договорам: № 07Ф-143 від 22.08.08., № 07Ф-149 від 22.08.08., № 07Ф-158 від 22.08.08., № 08Ф-188 від 06.10.08., № 08Ф-216 від 30.12.08.

Додатково суд відзначає наступне.

Подані учасниками процесу докази підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Належними визнаються докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Згідно з приписами статті 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до стаття 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Подані сторонами копії документів, виготовлені з використанням технічних засобів (фотокопії тощо), засвідчуються підписом особи, яка їх виготовила або яка перевірила їх на відповідність оригіналам, із зазначенням її прізвища, ініціалів та посади, якщо вона є посадовою особою, та з прикладенням печатки, за її наявності.

Відповідно до пункту 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.03 №55, "ДСТУ 4163-2003" "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів", відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Згідно з п 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.11. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Для перевірки достовірності поданих суду документів може бути призначено судову експертизу.

У разі неподання оригіналів документів на вимогу суду справа розглядається за наявними доказами, оцінка яких здійснюється відповідно до вимог статей 32, 33, 43 Господарського процесуального кодексу України.

(Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 17.07.14. у справі № 910/21639/15).

Звертаючись з даним позовом до суду позивач наголошує на тому, що оригіналу Договору про відступлення права вимоги № 3-2013 від 24.10.13. та оригіналів документів кредитних справ Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» надати суду не має змоги, оскільки вказані документи у внутрішніх документах банку не виявлені.

Ні позивачем ні відповідачем не подано було оригіналів вказаних документів для огляду судом.

У відповідності до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12. № 6 «Про судове рішення», рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Подання сторонами доказів необхідне для безпосереднього сповіщення останніми про знані їм відомості та докази у справі, з'ясування наявності чи відсутності обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги в їх сукупності, вирішення інших питань.

Згідно з частиною третьою статті 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

При цьому судом враховано, що доведення належними засобами доказування певних обставин по справі, ГПК України покладається саме на особу, яка на ці обставини посилається (аналогічної позиції дотримується Вищий господарський суд України в постанові № 30/5009/2733/11 від 02.04.12.).

Втім матеріали справи не містять оригіналів Договору та документів кредитних справ, факт відсутності яких підтверджений повноважним представником позивача в судових засіданнях по розгляду даної справи.

Стосовно клопотання позивача про вихід за межі позовних вимог, суд відзначає наступне.

Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Тобто, вихід за межі позовних вимог є правом, а не обов'язком суду.

В свою чергу, вихід за межі позовних вимог означає лише збільшення кількісного показника розміру заявленої позивачем вимоги.

В постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 20.05.02. у справі за позовом науково-виробничої дослідної агрофірми "Наукова" до ЗАТ КБ "ПриватБанк" про визнання недійсним договору застави зазначалося, що вихід суду за межі позовних вимог без обґрунтування такої дії необхідністю захисту прав і законних інтересів сторін порушує визначений ст. 129 Конституції України принцип диспозитивності, а тому є підставою для скасування відповідного судового рішення.

Разом з тим, суд не вбачає необхідності захисту прав і законних інтересів сторін шляхом виходу за межі позовних вимог.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Згідно приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 17.10.16.

Суддя Т.М. Ващенко