ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

12 жовтня 2016 р.

Справа № 902/704/16

за позовом:Селянсько (Фермерського) господарства "Конкурент" ( с. Спичинці, Погребищенського р-н, Вінницька обл., 22250)

до:Товариства з обмеженою відповідальністю "АВІС" (вул. Пирогова, б. 150, м. Вінниця, 21037)

про повернення майна, ціна позову 528 080,00 грн.

Головуючий суддя Яремчук Ю.О.

Cекретар судового засідання Кузьменко В.В.

Представники

позивача : ОСОБА_1

відповідача : ОСОБА_2

ВСТАНОВИВ :

Cелянське (фермерське) господарство "Конкурент" звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю - підприємства "Авіс" про повернення безпідставно набутого майна вартістю 528 080,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано наступним: 07.11.2014р. між селянським (фермерським) господарством "Конкурент" (постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю - підприємства "Авіс" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №ДА-142, відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених договором, зобов'язується прийняти й оплатити замовлену ним кукурудзу (в подальшому товар). Позивачем на виконання умов договору було поставлено товар, що стверджується відповідними доказами, які містяться в матеріалах справи. Натомість відповідач розрахунки за поставлений товар не здійснив, в зв'язку із чим позивач звернувся з позовом до суду про повернення поставленого неоплаченого товару у кількості 128,800 тонн кукурудзи 3-го класу, вартість якого складає 528 080,00 грн.

Ухвалою суду від 18.08.2016 року порушено провадження у справі №902/704/16 з призначенням її до розгляду в судовому засіданні на 13.09.2016 року.

Ухвалою суду від 13.09.2016 року розгляд справи було відкладено на 28.09.2016 року, з об'єктивних причин.

В судове засідання призначене на 12.10.2016 року з'явився представник позивача, який позов підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позові.

Присутній представник відповідача проти позову заперечив, з підстав зазначених у відзиві на позовну заяву вих. №966 від 23.09.2016р., де зокрема зазначив, що по перше, пунктом 4.3. договору передбачено, що покупець (відповідач) здійснює оплату за товар протягом трьох банківських днів від дати отримання позитивних результатів лабораторного дослідження ТОВ «Вапнярський Елеватор» за заліковою вагою. Проте, відповідач не отримував від позивача результатів лабораторного дослідження товару ТОВ «Вапнярський Елеватор» за заліковою вагою та не отримував відповідач від позивача й інших вимог щодо оплати товару. По друге, відповідач вважає, що у нього не виникло обов'язку оплати вартості товару, так як: пунктом 3.3. договору передбачено, що разом із кожною партією товару постачальник (позивач) передає покупцю видаткову накладну, податкову накладну, документ, що посвідчує якість товару; якість товару повинна відповідати умовам пункту 2.1. договору, де закріплена вимога про те, що постачальник (Позивач) гарантує поставку товару такої якості, де його показники не повинні перевищувати граничні норми: вологість: не більше 14%; сміттєва домішка: не більше 2,5%; зернова домішка: не більше 15%; зараженість шкідниками: не допускається; умовами пункту 2.2. договору якість товару перевіряється лабораторією ТОВ «Вапнярський Елеватор», що підтверджується результатами такого дослідження. Як результат, беззаперечним є той факт, що за умовами договору саме Постачальник повинен був здійснити дії щодо отримання документу, який би підтверджував якість товару і надати його Покупцю (відповідачу), так як саме із настанням цієї події, яка неминуче повинна була настати, і пов'язаний у договорі обов'язок Покупця (відповідача) з оплати товару. Зокрема відповідач зазначає, що беззаперечним є той факт, що укладений договір не суперечить нормам діючого законодавства, а відповідач володіє спірним майном на законних підставах. Отже, у Позивача відсутнє право власності на спірне майно, а також відсутній факт протиправного вибуття майна із володіння позивача, оскільки договір, на підставі якого відповідач придбав у позивача спірне майно, є дійсними, а відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та представника відповідача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

07.11.2014р. між селянським (фермерським) господарством "Конкурент" (постачальник, позивач) та товариством з обмеженою відповідальністю - підприємства "Авіс" (покупець, відповідач) укладено договір поставки №ДА-142, відповідно до п. 1.1. якого в порядку та на умовах, визначених договором, постачальник зобов'язується передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених договором, зобов'язується прийняти й оплатити замовлену ним кукурудзу (в подальшому товар).

Згідно із п. 1.4. Договору найменування, кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниці виміру товару, ціна одиниці виміру товару та загальна сума відповідної партії товару визначається сторонами у специфікаціях, видаткових накладних, рахунках та/або інших документах, які стосуються предмету даного договору, являються невід'ємною частиною договору та надаються постачальником покупцю разом із кожною партією товару.

Відповідно до п. 1.6. договору право власності на товар у Покупця виникає в момент фактичного передання партії товару від Постачальника Покупцю з одночасним підписанням та переданням відповідних товарно-супровідних документів на товар на складі Постачальника, який знаходиться за адресою: с. Спичинці, Погребищенський р-н, Вінницька обл..

Пунктом 4.2. договору встановлено, що загальна сума договору визначається шляхом простого арифметичного додавання грошових сум, зазначених у видаткових накладних, за всіма партіями товару поставленого за весь період дії договору.

Згідно із пунктом 4.3. договору покупець здійснює оплату за товар протягом трьох банківських днів від дати отримання позитивних результатів лабораторного дослідження ТОВ «Вапнярський Елеватор» за заліковою вагою.

Як видно з матеріалів справи, позивачем на виконання умов договору на підставі видаткових накладних, а саме № 1 від 11 листопада 2014 року; № 2 від 13 листопада 2014 року; № 3 від 15 листопада 2015 року; № 4 від 17 листопада 2014 року було поставлено 128,800 тонн кукурудзи 3-го класу. Також в матеріалах справи наявні товарно-транспортні накладні, відповідно до яких позивачем поставлено відповідачу кукурудзу.

Натомість, як зазначає позивач відповідач розрахунки за поставлений товар не здійснив.

10 лютого 2016 року позивачем направлено на адресу відповідача вимогу вих. № 19 про повернення неоплаченого товару (кукурудзу), на підставі ч.2 ст. 697 ЦК України.

Вказана вимога позивача, як слідує з матеріалів справи та стверджує селянське (фермерське) господарство "Конкурент" у позові, відповідачем залишені без відповіді, що стало підставою звернення позивача з даним позовом до суду.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, заперечень відповідача та щодо оцінки наявних у справі доказів, суд виходить із наступного.

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Предметом даного позову є матеріально-правова вимога позивача про повернення відповідачем безпідставно набутого майна вартістю 528080,00 грн. на підставі ст.ст. 1212, 1213 Цивільного кодексу України.

Загальні підстави для виникнення зобов'язання у зв'язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.

Стаття 1212 ЦК України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов:

а) набуття або збереження майна,

б) набуття або збереження за рахунок iншої особи,

в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).

Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Статтею 193 Господарського Кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як випливає з Договору, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що випливають з договору поставки.

Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно із статтею 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до статті 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 697 ЦК України встановлено, що договором може бути встановлено, що право власності на переданий покупцеві товар зберігається за продавцем до оплати товару або настання інших обставин. У цьому разі покупець не має права до переходу до нього права власності розпоряджатися товаром, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із призначення та властивостей товару. Якщо покупець прострочив оплату товару, продавець має право вимагати від нього повернення товару. Продавець має право вимагати від покупця повернення товару також у разі ненастання обставин, за яких право власності на товар мало перейти до покупця.

Згідно із статтею 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Суд, зазначає, що за загальним правилом, встановленим ч. 1 ст. 334 ЦК, право власності у набувача за договором виникає з моменту передання майна. Разом із тим сторони у договорі можуть передбачити й інший момент переходу права власності на майно.

При цьому, суд зазначає, що відповідно до п. 1.6. договору право власності на товар у Покупця виникає в момент фактичного передання партії товару від Постачальника Покупцю з одночасним підписанням та переданням відповідних товарно-супровідних документів на товар на складі Постачальника, який знаходиться за адресою: с. Спичинці, Погребищенський р-н, Вінницька обл..

Тому, з умов обопільно укладеного договору № ДА-142 від 07.11.2014 року, а саме п. 1.6. судом встановлено, що між сторонами було погоджено, що право власності на товар у Покупця виникає в момент фактичного передання партії товару від Постачальника Покупцю з одночасним підписанням та переданням відповідних товарно-супровідних документів на товар.

Тобто, суд робить висновок, що у позивача відсутні правові підстави вимагати повернення товару на підставі ч.2 ст. 697 ЦК України, оскільки у відповідача відповідно до умов договору право власності виникло в момент передання товару та обопільним підписання видаткових накладних.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Таким чином, підписавши видаткові накладні щодо прийняття та передачі товару сторони своїми підписами підтвердили виникнення між ними зобов'язань з поставки кукурудзи 3 класу, тобто своїм волевиявленням останні підтвердили й правомірність набуття відповідачем майна, що виключає в свою чергу можливість його повернення позивачем на підставі ст. 1212 ЦК України.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обов'язковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Суд за внутрішнім переконанням повно, всебічно та об'єктивно оцінивши належність та допустимість кожного у справі доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 17 жовтня 2016 р.

Суддя Яремчук Ю.О.

віддрук. прим.:

1 - до справи