КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Справа№ 910/5625/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Разіної Т.І.

суддів: Тищенко О.В.

Яковлєва М.Л.

представники сторін:

від позивача (апелянта): Слюсаренко О.А. -довіреність № б/н від 25.05.2016;

від відповідача: Собко О.В. - за довіреністю № 2-42 д від 08.12.2015;

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМФІНАНС ГРУП" на рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/5625/16 (суддя Селівон А.М.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП», м. Київ,

до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування», м. Київ

про визнання недійсним пункту договору

За результатами розгляду апеляційної скарги Київський апеляційний господарський суд

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» (далі-позивач/ апелянт) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» про визнання недійсним п. 11.2 договору поставки № УГВ11174/08-15 (закупівля товару за власні кошти) від 17.06.2015, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1 378,00 грн. (а.с. 5-7).

Звертаючись з даною позовною заявою позивач зазначає, що між ним та публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (відповідачем у даній справі) укладено договір поставки №УГВ11174/08-15 (закупівля товару за власні кошти) від 17.06.2015, зокрема п. 11.2 вказаного договору, не відповідає засадам добросовісності, розумності та справедливості, які закріплені у ст. 509 Цивільного кодексу України, тобто, правочин в оскаржуваній частині суперечить вказаній нормі матеріального права, у зв'язку з чим позивач, керуючись ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, просить визнати такий пункт договору поставки №УГВ11174/08-15 (закупівля товару за власні кошти) від 17.06.2015 недійсним.

Рішенням господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/5625/16 (суддя Селівон А.М.) в задоволенні позовних вимог відмовлено. (а.с. 120-128).

Рішення місцевого господарського обґрунтоване недоведеністю позивачем позовних вимог.

При цьому, суд першої інстанції керувався ст.ст. 6, 11, 202-203, 207, 215. 626, 638, 651-652, 662-663, 712 Цивільного кодексу України, ст. 179, 180-181, 193, 265 Господарського кодексу України та ст.ст. 32, 33, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

Не погоджуючись з вказаним рішенням господарського суду міста Києва, товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило оскаржуване рішення скасувати, прийняти нове судове рішення, яким позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» задовольнити та стягнути з публічного акціонерного товариства «Укргазвидобування» на користь товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» суму сплаченого судового збору.

Вимоги та доводи апеляційної скарги мотивовані тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального права, зокрема положення ст.ст. 202-203, ч.3 ст. 509 Цивільного кодексу України та ст. 188, 207 Господарського кодексу України.

Так, скаржник зазначає, що спірним пунктом (п.11.2) договору поставки № УГВ11174/08-15 від 17.06.2015 сторони передбачили, що лише відповідач за своїм бажанням може розірвати договір в односторонньому порядку, тобто, на думку скаржника, положення п. 11.2 договору поставки суперечать ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, а саме не ґрунтується на засадах добровільності, розумності та справедливості.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 прийнято до провадження апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» та призначено її розгляд на 25.08.2016.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 25.08.16 було здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів, за наслідком якої сформовано склад колегії: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Рудченко С.Г., Яковлєв М.Л.

В судовому засіданні 25.08.2016 розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» відкладено та призначено на 08.09.2016.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.16 було здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів, за наслідком якої сформовано склад колегії: головуючий суддя Разіна Т. І., судді: Суховий В.Г., Тищенко О.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 14.09.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Разіна Т.І., судді: Суховий В.Г., Тищенко О.В. розгляд апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» на рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/5625/16 призначено на 06.10.2016.

23.08.2016 через відділ забезпечення документообігу та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від товариства з обмеженою відповідальністю «Укргазвидобування» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому в якому відповідач заперечує вимоги апеляційної скарги та просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив задовольнити її повністю.

Представник відповідача заперечив в судовому засіданні суду вимоги апеляційної скарги та просив відмовити в її задоволенні.

Дслідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла до висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У відповідності до вимог ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

У відповідності до п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України та ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно ст. 99 ГПК України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 17.06.2015 між товариством з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» (далі-постачальник) та публічним акціонерним товариством «Укргазвидобування» (далі-покупець) укладено договір поставки № УГВ 11174/08-15 (закупівля товару за власні кошти) (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору в порядку і на умовах, передбачених останнім, постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений у специфікації, що додається до договору і є його невід`ємною частиною, а покупець прийняти та оплатити такий товар.

Згідно з п. 1.2 договору найменування/асортимент товару, одиниця виміру, кількість, ціна за одиницю товару та загальна вартість договору вказується у специфікації.

Розділами 2 - 7 договору сторони узгодили якість товару, ціну договору, порядок здійснення оплати, поставку товару, права та обов'язки, відповідальність сторін тощо.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 30.03.2016, в частині взаєморозрахунків - до повного виконання зобов'язань (пункт 10.1 договору).

Сторонами також було підписано специфікацію № 1 від 17.06.2015 до договору на загальну суму 51 001 999,20 грн., у т.ч. ПДВ 8 500 333,20 грн. Окрім цього, сторонами визначено умови поставки товару: DDR - місце призначення (згідно "ІНКОТЕРМС-2000"), місце призначення склад (станція) вантажоотримувача: УБМР "Укргазспецбудмонтаж"; граничний строк поставки товару - 30.12.2015 тощо.

В підписаній сторонами специфікації № 1 сторони узгодили також умови та строки оплати: 50% попередня оплата, решта 50% оплата за фактои поставки протягом 30 календарних днів; умови оплати транспортних витрат: транспортні витрати включені в ціну товару.

Судом першої інстанції встановлено, що договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача директором ОСОБА_4, яка діяла на підставі Статуту, та від відповідача заступником Голови Правління ОСОБА_5, який діяв на підставі довіреності від 19.12.2014 № 2-2д, та скріплено печатками сторін.

Так, у п. 11.2 договору сторони визначили, що у випадку якщо у період строку дії договір не виконаний або виконаний постачальником не у повному обсязі та покупець виявив товари за ціною, меншою, ніж ціна, зазначена у договорі, покупець направляє постачальнику лист з пропозицією внесення до договору змін щодо зменшення ціни товару/ів в частині непоставленого постачальником товару до ціни, виявленої покупцем, та проект додаткової угоди про внесення таких змін до договору, підписаний покупцем. постачальник протягом трьох робочих днів з дня отримання листа покупця та проекту додаткової угоди про внесення змін до договору щодо зменшення ціни товару, зобов'язаний підписати та повернути покупцю додаткову угоду про внесення змін до договору. У випадку якщо постачальник не повернув покупцю підписану постачальником додаткову угоду у строк, зазначений у цьому пункті, покупець має право розірвати договір в односторонньому порядку без відшкодування будь-яких збитків постачальнику.

Вважаючи, шо оспорюваний пункт договору на момет його укладення не відповідав законодавству, товариство з обмеженою відповідальністю «ПРОМФІНАНС ГРУП» звернулось з даним позовом.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Згідно з ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Зазначеної позиції дотримується Верховний суд України у постанові Пленуму "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 №9.

Присами постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Пунктом 4 ст. 179 ГК України визначено основний принцип, який визначає, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Аналогічні положення містять і норми ЦК України, які визначають, що сторони є вільними в укладенні договору та визначенні його умов (ст. 627 ЦК України); зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними (ст. 628 ЦК України), сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд (ст. 6 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Так, укладаючи договір, сторони у п. 11.2 останнього прийшли згоди щодо порядку внесення змін до договору в частині зменшення ціни товару на той випадок, коли у період строку дії договору договір не виконаний або виконаний постачальником не у повному обсязі та покупець виявив товар за ціною меншою, ніж ціна, що зазначена у договорі.

Таким чином сторони за взаємною згодою наділили покупця (відповідача у даній справі) правом розірвання договору в односторонньому порядку.

Крім того, як встановлено судом першої інстанції та не заперечувалось апелянтом у судовому засіданні останній був обізнаний із оспорюваним пунктом 11.2 договору ще на стадії участі у процедурі закупівлі у публічного акціонерного товариства "Укргазвидобування".

Зазначене підтверджується поданою позивачем відповідачу "Ціновій пропозиції" № 90 від 03.06.2015, копія якої міститься в матеріалах справи, для участі у процедурі закупівлі.

Отже, позивач заявив про свою згоду укласти із публічним акціонерним товариством "Укргазвидобування" договір, на умовах, запропонованих у документації (п. 8 Цінової пропозиції), а в подальшому, уклавши договір, підтвердив своє волевиявлення до вчинення правочину.

При цьому будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного договору на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні, а саме при підписанні договору позивач не заперечив проти прийнятих умов і не запропонував відповідачу ні в момент підписання договору, ні в момент його виконання внести зміни до спірного пункту договору, чим підтвердив свою готовність до його виконання.

Відповідно до частини 1 статті 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором (ч.1 ст.188 Господарського кодексу України).

Враховуючи те, що у сучасних умовах господарювання більшість договорів укладається за вільним волевиявленням сторін, тому вони є вільні у досягненні згоди щодо внесення змін до умов договору та його розірвання, зважаючи на принцип свободи договору та відсутність на це законодавчих обмежень (імперативу), передбачене договором право розірвання договору в односторонньому порядку може передбачатися сторонами в договорах поставок.

Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що в порушення вимог ст. 203 ЦК України, товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОМФІНАНС ГРУП" не доведено фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання такого пункту договору недійсним. Відтак, судом першої інстанцій правомірно відмовлено у позові про визнання недійсним пункту 11.2 договору поставки № УГВ11174/08-15 (закупівля товару за власні кошти) від 17.06.2015.

Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Позивач має довести наявність тих обставин з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Отже, виходячи з наведеного, колегія суддів вважає, що позивачем не доведено наявності правових підстав для визнання оспорюваного ним пункту договору недійсним, що достеменно було встановлено судом першої інстанції та підтверджено у суді апеляційної інстанції, позаяк висновок суду попередньої інстанції про відмову у позові є обґрунтованим.

Стосовоно твердження скаржника, щодо порушення судом першої інстанції норм матеріального права, а саме ч. 3 ст. 509 Цивільного кодексу України, колегія суддів зазначає наступне, що уклавши договір та підписавши його і посвідчивши печатками обох сторін, сторони (зокрема і позивач, як особа, яка заперечує дійсність пункту договору) шляхом вільного волевиявлення самостійно визначили його умови і досягли згоди щодо всіх істотних умов договору, та позивач взяв на себе зобов'язання виконувати умови зазначеного договору, зокрема, і щодо можливості одностороннього розірвання останнього покупцем.

Відповідно до вимог ст.ст. 32, 33 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно з нормами ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Відповідно до ст. 104 ГПК України підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Враховуючи викладене, колегія суддів на підставі доказів, наявних в матеріалах справи, пояснень представників сторін, дійшла до висновку, що відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України підстав для скасування чи зміни рішення місцевого господарського суду не вбачає, а тому апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 4-2, 4-3, 4-7, 32-34, 43, 44, 49, 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОМФІНАНС ГРУП" залишити без задоволення, рішення господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/5625/15 залишити без змін.

Головуючий суддя Т.І. Разіна

Судді О.В. Тищенко

М.Л. Яковлєв