КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" жовтня 2016 р. Справа№ 910/6939/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Пасічник С.О. - представник;

від відповідача: Кошкіна І.В. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Національного комплексу "Експоцентр України"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 22.06.2016р.

у справі № 910/6939/16 ( суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Національного комплексу "Експоцентр України"

до Публічного акціонерного товариства "Київметробуд"

про стягнення 203 295, 85 грн.

ВСТАНОВИВ:

Національний комплекс "Експоцентр України" звернувся до Господарського суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київметробуд" про стягнення 203 295, 85 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.06.2016р. у справі № 910/6939/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що 26 травня 2011 року між Національним комплексом "Експоцентр України" та Публічним акціонерним товариством "Київметробуд" було укладено договір про надання комунальних послуг субабоненту № 24-4, згідно з умовами якого позивач надав послуги по електрозабезпеченню відповідачу.

Апелянт зауважує, що у період жовтень 2013 року - лютий 2014 Публічному акціонерному товариству "Київметробуд" надані послуги на загальну суму 108 971, 87 грн., що підтверджується відповідними актами наданих послуг, в той час як відповідач зобов'язання за вказаним договором не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 108 971, 87 грн., яку Національний комплекс "Експоцентр України" просить стягнути в судовому порядку.

Скаржник звертає увагу суду на те, що основний борг відповідачем погашено тільки після звернення із позовною заявою до Господарського суду міста Києва, проте не сплачено нарахованих 3% річних на загальну суму 7 185,60 грн. та інфляційні втрати на загальну суму 87 138,38 грн.

Також апелянт посилається на те, що місцевим судом порушено норми процесуального права, а саме 22.05.2016 представником позивача через канцелярію місцевого господарського суду було подано клопотання про відкладення розгляду справи, однак місцевим судом зазначене клопотання не було враховано та прийнято рішення по суті спору.

Ухвалою від 25.07.2016 року порушено апеляційне провадження у справі та визнано явку повноважних представників сторін в судове засідання обов'язковою.

22.09.2016 року розгляд справи відкладено на 06.10.2016 року на підставі ст. 77 ГПК України.

Розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників позивача, та відповідача, перевіривши наявні матеріали справи, колегія встановила наступне.

26.05.2011 р. між Національним комплексом "Експоцентр України" та Публічним акціонерним товариством "Київметробуд" укладено договір про надання комунальних послуг субабоненту, за умовами якого позивач зобов'язався відпускати відповідачу електроенергію в межах дозволеної до використання потужності, забезпечувати технічне обслуговування електричних мереж до межі розмежування балансової належності.

Відповідно до п.п. 3.1., 3.2. договору платежі проводяться за показниками електролічильника та тарифом Київенерго: до 15-го числа після розрахункового місяця відповідач отримує у позивача рахунок-фактуру та сплачує його протягом 5-ти банківських днів з дня його отримання.

Договір відповідно до п. 7.1. вступає в дію з моменту підписання та діє до 31.12.2012 р.

Відповідно до ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Згідно зі ст. 902 ЦК України виконавець повинен надати послугу особисто. У випадках, встановлених договором, виконавець має право покласти виконання договору про надання послуг на іншу особу, залишаючись відповідальним в повному обсязі перед замовником за порушення договору.

Частиною 1 статті 903 ЦК України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Договором, відповідно до ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 ЦК України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Слід зазначити, що факт постачання електроенергії у період жовтень 2013 року - лютий 2014 року підтверджується наявними у справі актами надання послуг, які підписані сторонами.

Однак, вимоги Національного комплексу "Експоцентр України" у даній справі обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язань за договором № 24-4 від 26.05.2011 р.

За правилами ст. 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.

За визначенням ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно до ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Договором № 24-4 від 26.05.2011 р. встановлено, що він діє до 31.12.2012 р.

Умовами договору № 24-4 від 26.05.2011 р. не передбачено його автоматичну пролонгацію та матеріали справи не містять доказів продовження терміну дії вказаного договору (укладення додаткової угоди тощо).

За таких обставин, відносини сторін щодо постачання електроенергії у період жовтень 2013 року - лютий 2014 року умовами договору № 24-4 від 26.05.2011 р. не регулюються.

Розглядаючи спір по суті, колегія виходить із наведених позивачем обґрунтувань своїх вимог та перевіряє наявність або відсутність обставин, на які посилається позивач у справі та, при цьому, не наділений компетенцією самостійно визначити підстави позову.

Клопотань про зміну підстав позову в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від позивача не надходило.

Враховуючи, що матеріально-правовою підставою позову Національного комплексу "Експоцентр України" у даному випадку визначено саме договір № 24-4 від 26.05.2011 р. та враховуючи, що термін дії вказаного договору закінчився 31.12.2012 р., суд першої інстанції дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення заборгованості за послуги, надані у вказаний період з посиланням на невиконання договору № 24-4 від 26.05.2011 р.

Апелянтом було надано до суду апеляційної інстанції додаткову угоду № 1 до договору № 24-4 від 26.05.2011, якою внесено зміни до п.7.1. договору, а саме договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і діє до 31.12.2013р., а в частині розрахунків - до їх повного виконання.

Відповідач заперечує проти доводів апелянта та зазначає, що у нього відсутній примірник зазначеної додаткової угоди, крім того, звертає увагу суду на те, що апелянтом до суду першої інстанції зазначену додаткову угоду не було надано та у позовній заяві позивач не посилався на зазначену додаткову угоду, а отже позивач втратив право посилатись на зазначену додаткову угоду як на доказ.

Судова колегія, дослідивши додаткову угоду № 1 до договору, погоджується з висновком місцевого суду про відмову у задоволені позовних вимог про стягнення основного боргу, однак виходячи з інших підстав.

Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 47) відповідач сплатив заборгованість позивачу у розмірі 108 971, 87 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 377 від 13.04.2016 з призначенням платежу: "згідно акту звірки б/н від 13.04.2016 у т.ч. ПДВ 18 161, 98 грн. "

Позивачем було подано позов 14.07.2016, порушено провадження у справі 15.04.2016.

Таким чином, на момент порушення Господарським судом м. Києва провадження у справі № 910/6939/16 основний борг був сплачений, а отже відсутні підстави для задоволення позову в цій частині.

Стосовно заявлених позивачем вимог про стягнення 7 185, 60 грн. - 3 % річних та 87 138, 38 грн. - інфляційних втрат, колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Пунктом 3.2. укладеного договору № 24-4 від 26.05.2011 сторони встановили, що розрахунки за фактично спожиту електроенергію провадяться у наступному порядку: "Споживач" до 15 числа після розрахункового місяця отримує у "Постачальника" рахунок - фактуру. Оплата рахунку - фактури здійснюється протягом 5 банківських днів з дня його отримання, що є підставою на відпуск електричної енергії в наступному місці.

Позивачем не надано суду доказів отримання відповідачем рахунків - фактур, а отже не можливо встановити дату, з якої виникло прострочення виконання грошового зобов»язання, у зв»язку із чим позовні вимоги про стягнення 7 185, 60 грн. - 3 % річних та 87 138, 38 грн. - інфляційних втрат не підлягають задоволенню.

Посилання апелянта на порушення місцевим судом процесуального права, оскільки розгляд справи відбувся незважаючи на клопотання про відкладення розгляду справи, колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи, клопотання позивача про відкладення розгляду справи в матеріалах справи не міститься.

Одночасно колегія зазначає, що у відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК.)

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні 23.05.2016 позивач та відповідач були присутні та заявили про продовження строку розгляду справи. Ухвалою суду від 23.05.2016 було продовжено строк вирішення спору на 15 днів та оголошено перерву у розгляді справи до 22.06.2016.

Відповідно до частин другої та третьої статті 104 ГПК України порушення або неправильне застосування норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до прийняття неправильного рішення.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Національного комплексу "Експоцентр України" на рішення Господарського суду м. Києва від 22.06.2016р. у справі № 910/6939/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 22.06.2016р. у справі № 910/6939/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/6939/16 повернути до Господарського суду м Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська