ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.07.2016 р. Справа № 917/867/16

Господарський суд Полтавської області

в складі головуючого судді Кульбако М.М.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_1, ОСОБА_2

від відповідача: не з'явились,

від третьої особи: не з'явились,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3,

АДРЕСА_1

до Лубенської районної державної адміністрації,

пл. Кузіна, 19, м. Лубни Полтавської області, 37503

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області,

вул. Уютна, 23, м. Полтава, 36038,

про визнання окремої частини договору недійсною, -

В С Т А Н О В И В :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернувсь до господарського суду Полтавської області з позовом до Лубенської районної державної адміністрації про визнання окремої частини договору оренди землі, укладеного між сторонами 20.07.2011 року, недійсною, а саме другу частину абзацу першого пункту 8 договору, вважаючи її такою, що не відповідає вимогам законодавства.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, подавши до суду клопотання б/н від 13.06.2016р. (вх. №7508 від 14.06.2016 р.) та 10.07.2016 р. (вх. №8561 від 11.07.2016 р.) про розгляд справи без участі повноважного представника, в якому позовні вимоги визнає повністю та просить їх задовольнити.

В судовому засіданні представником позивача позовні вимоги підтримано у повному обсязі з мотивів, викладених у позовній заяві.

Третя особа після перерви оголошеної в судовому засіданні 06.07.2016 р. явку уповноваженого представника не забезпечила, в письмових поясненнях від 14.06.2016р. проти позову заперечує, посилаючись на те, що так як законодавець пов'язав виникнення права користування на землю саме прийняттям рішення про надання землі у користування відповідним органом, а договір оренди посвідчує це право, то спочатку необхідно вирішити питання з законністю прийняття рішення, яке стало юридичною підставою для укладення договору оренди землі, а потім ставити питання про визнання недійсною окремої частини договору оренди землі від 20.07.2016 р.

Рішення виноситься після перерви оголошеної в судовому засіданні 06.07.2016 р.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив, що

13 вересня 2010 року Лубенською районною державною адміністрацією було видано розпорядження від №276 "Про надання (поновлення договору оренди) земельних ділянок в оренду для сільськогосподарського використання із земель за межами населених пунктів".

На підставі вказаного розпорядження надано в оренду земельну ділянку за межами населених пунктів на території Тарандинцівської сільської ради площею 88,774 га ріллі (землі запасу) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва приватному підприємцю ОСОБА_3 терміном на 5 років починаючи з 13 вересня 2010 року, встановивши в 2010 році орендну плату в розмірі 3 відсотки від нормативної грошової оцінки землі, що становить - 405, 12 гривень за 1 га ріллі в рік.

Пунктом 2 розпорядження надано дозвіл ПП ОСОБА_3 на розробку технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку, а пунктом 3 даного розпорядження рекомендовано ПП ОСОБА_3 розробити технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку та представити її на розгляд та затвердження в районну державну адміністрацію (протягом трьох місяців). Укласти договір оренди на використання земельної ділянки, провести його державну реєстрацію відповідно до чинного законодавства.

Пунктом 4 рекомендовано Тарандинцівській сільській раді (Галета Т.Е.) та відділу Держкомзему у Лубенському районі (Шингарію О.І,) внести зміни в земельно-облікові документи.

Розпорядженням Лубенської РДА Полтавської області №385 від 15.12.2010 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право оренди на земельну ділянку площею 88,774 га ріллі (землі запасу) Приватному підприємцю ОСОБА_3 для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Тарандинцівської сільської ради.

Пунктом 2 вказаного розпорядження надано в оренду земельну ділянку за межами населених пунктів на території Тарандинцівської сільської ради площею 88,774 га ріллі (землі запасу) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва приватному підприємцю ОСОБА_3 терміном на 5 років починаючи з 13 вересня 2010 року, встановивши в 2010 році орендну плату в розмірі 3 відсотки від нормативної грошової оцінки землі, що становить - 405, 12 гривень за 1 га ріллі в рік.

Відповідно до пункту 3 зазначеного розпорядження рекомендовано ПП ОСОБА_3 укласти договір оренди на використання земельної ділянки, провести його державну реєстрацію відповідно до чинного законодавства (протягом місяця).

20 липня 2011 року між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (надалі позивач, орендар) та Лубенською районною державною адміністрацією (надалі відповідач, орендодавець) був підписаний договір оренди землі, відповідно до якого орендодавець передав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку державної власності загальною площею 88,774 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Земельна ділянка розташована на території Тарандинцівської сільської ради Лубенського району Полтавської області, кадастровий НОМЕР_1.

Вказаний Договір зареєстрований у відділі Держкомзему Лубенського району, Полтавської області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис від 27.10.2011 року за №00536 .

Передача земельної ділянки орендарю здійснювалася орендодавцем у строки та на умовах, що визначені у договорі оренди землі, за актом приймання-передачі.

Пунктом 20 Договору оренди землі передбачено порядок та терміни передачі земельної ділянки орендарю, а саме: п'ятиденний термін після державної реєстрації цього договору.

Межі земельної ділянки, наданої в оренду ФОП ОСОБА_3 встановлено Актом від 20.07.2011 року, в день підписання сторонами договору оренди.

В п. 8 Договору оренди землі від 27.10.2011р. розділу "Строк дії договору" визначено: " Договір укладено на 5 рік, починаючи з 13.08.2010 по 13.08.2015 року (у разі укладення договору оренди землі для ведення товарного сільськогосподарського виробництва-з урахуванням ротації культур згідно з проектом землеустрою). Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 30 днів до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію".

Позивач стверджує, що при розроблені договору оренди землі від 20.07.2011 року, відповідач зазначив у п. 8, що договір укладено на 5 років та вказав, що вказаний строк договору починається з 13.08.2010 року, тобто на рік раніше ніж підписано та зареєстровано договір. Формулюючи вказаний пункт 8 Договору, відповідач фактично продублював свої попередні розпорядження №276 від 13.09.2010 року та №385 від 13.12.2010 року не звернувши уваги на те, що така редакція вказаного пункту не відповідає вимогам законодавства та реальним намірам сторін .

Позивач зазначає, що реальні намірами сторін договору були спрямовані на оренду землі з дати реєстрації договору строком на 5 років.

Разом з тим, відомості Державного земельного кадастру, витяг з якого сформовано 22.03.2016 року містить інформацію про дату реєстрації договору оренди, а саме 27.10.2011 року та строк його дії - 5 років, а також відомості про сторони договору, якими є позивач та відповідач.

Також, Інформація про реєстрацію договору оренди від 27.10.2011р. укладеного між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (орендар) та Лубенською районною державною адміністрацією (орендодавець) 23.03.2016 року була внесена до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та у зв'язку з такою реєстрацією внесені відповідні відомості до ДЗК.

Позивач зазначає, що враховуючи вимоги статті 210, 640 ЦК України, ЗУ "Про оренду землі", п. 8 Договору оренди землі від 27.10.2011р., 17.03.2016 року ФОП ОСОБА_3 звернувся до Головного Управління Держгеокадастру у Полтавській області з листом - повідомленням про намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк. Вказаний лист-повідомлення було направлено до ГУ Держгеокадастру у Полтавській області за сім місяців до спливу строку на який було укладено діючий договір оренди землі.

Однак, листом від 28.04.2016 року №2732/6-16 ГУ Держгеокадастру у Полтавській області повідомило, що з урахуванням вимог п. 8 Договору оренди землі від20.07.2011 року, строк дії вказаного договору закінчився. Відтак, у передбачені законодавством строки ФОП ОСОБА_3 не скористався своїм переважним правом на продовження договору, тому підстави для його поновлення відсутні.

Вказане стало приводом для звернення позивача до суду з даним позовом.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пунктом 1 частини 1 ст. 2 ГПК України передбачено, що господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Отже, положення зазначених норм визначено, що для виникнення права на звернення до господарського суду необхідна наявність у особи належного саме їй права або інтересу, яке було порушено іншими суб'єктами.

Частиною 1 статті 123 Земельного кодексу України передбачено, що надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

У відповідності до ч. 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Згідно статтею 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Частиною 5 статті 126 Земельного кодексу України (в редакції на час укладання договору) передбачено, що право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

Згідно з ч. 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Визнання договору недійсним є одним із способів захисту, який застосовується судом у випадках та порядку, визначених цивільним законодавством.

Відповідно до ч. 1 статті 215 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення його сторонами вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства (ч. 1 у редакції, чинній на момент укладення Договору); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч. 2); волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5).

Судом враховано рекомендації, викладені у пункті 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» стосовно того, що правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 5 статті 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтею 217 ЦК України передбачені правові наслідки недійсності окремих частин правочину. Вказана норма враховує, що правочин за своїм змістом може знаходитися у різному співвідношенні з вимогами закону: деякі з умов правочину можуть відповідати вимогам закону, інші - ні. У зв'язку з цим встановлено два варіанти вирішення питання про юридичну долю правочину. Якщо вимогам закону суперечать істотні умови правочину, то він є або має бути визнаним судом недійсним у цілому. У тих випадках, коли закону суперечать неістотні умови правочину, без яких він міг би існувати, то він є частково дійсним (у тій частині, яка відповідає закону).

Оскільки дійсність чи недійсність нікчемного правочину визначається безпосередньо законом і не залежить від волі сторін, то наслідки його недійсності визначаються безпосередньо законом. При цьому правові наслідки недійсності нікчемного правочину, встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін.

Отже недійсність окремих частин правочину не виключає дії правочину взагалі лише у випадках, коли можна припустити, що правочин був би укладений і без включення її недійсних частин.

При вирішення даного спору судом приймається до уваги те, що під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження. Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування.

Виходячи із змісту статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обов'язок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, суд здійснивши оцінку поданих сторонами доказів, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи реальні наміри сторін при укладенні договору оренди, визнання відповідачем позовних вимог, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Керуючись статтями 33, 34, 43, 49, статтями 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Визнати недійсною окрему частину пункту 8 Договору оренди землі від 20.07.2011 р., укладеного між Лубенською районною державною адміністрацією Полтавської області та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3, який зареєстрований у відділі Держкомзему Лубенського району Полтавської області (Державному реєстрі земель) 27.10.2011 року за №00536, а саме частину абзацу 1-го пункту 8 викладену в редакції : « ... починаючи з 13.08.2010 року по 13.08.2015 року...».

3. Рішення може бути оскаржено до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Полтавської області на протязі 10 днів.

Повне рішення складено 18.07.2016 р.

Суддя Кульбако М.М.