ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2016 р. Справа № 917/1194/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг", вул. Петра Сагайдачного, 22/1, м. Київ, 04070

до Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя", вул. Леніна, 11б, с. Андріївка, Машівський район, Полтавська область, 34442

про стягнення 1 253 713,37 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники у засіданні 18.08.2016р.:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2

Представники у засіданні 13.09.2016р.:

від позивача: ОСОБА_1

від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

Представники у засіданні 29.09.2016р.:

від позивача: ОСОБА_4

від відповідача: ОСОБА_2, ОСОБА_3

У судових засіданнях 18.08.2016р. та 13.09.2016р. оголошувалися перерви згідно ст.77 ГПК України, про що сторони повідомлялися під розписки (у матер.справи). У судовому засіданні 29.09.2016р. оголошувалася перерва до 13 год. 30 хв. для надання можливості відповідачу подати письмові реагування на обставини, досліджені у засіданні.

У судовому засіданні 29.09.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст.85 ГПК України та повідомлено дату складання повного рішення.

Суть справи: розглядається позовна заява про стягнення 1253713,37 грн., з яких: 38 874,58 грн. основного боргу за договором фінансового лізингу 3510L12/00-LD від 14.03.2012р. ; 30172.95 грн. пені за прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 06.08.2014р. по 20.05.2016р. ; 2089.64 грн. - 3% річних; 65245.53 грн. - сума боргу з урахуванням індексу інфляції; 1 156 205,25 грн. неустойки за прострочення повернення предмету лізингу.

29.08.2016р. позивач подав заяву про зменшення позовних вимог, згідно якої просить суд стягнути з відповідача 1251583,96 грн., у тому числі: 38 874,58 грн. основного боргу; 5170,85 грн. пені за прострочення сплати лізингових платежів за період з 06.08.2014р. по 05.02.2015р; ; 2389,99 грн. 3% річних за період з 06.08.2016р. по 22.08.2016р.; 26 370,95 грн. інфляційного збільшення боргу за період з 06.08.2014р. по 20.05.2016р.; 1178777,59 грн. неустойки за прострочення повернення предмету лізингу, нарахованої відповідно до п.12.4 договору. При цьому позивач вказує на арифметичні помилки при розрахунку інфляційних у позовній заяві, обмежує період нарахування пені 6-місячним строком у відповідності до ч.6 ст.232 ГК України, збільшує розмір неустойки за прострочення повернення предмету лізингу та річних. Подання вказаної заяви не суперечить приписам процесуального законодавства і приймається судом до розгляду, у зв'язку з чим позовні вимоги розглядаються в новій редакції. Так, предметом позову у даній справі є стягнення 1251 583,96 грн., з них:

- 38 874,58 грн. основного боргу за договором фінансового лізингу 3510L12/00-LD від 14.03.2012р.;

- 5170,85 грн. пені за прострочення сплати лізингових платежів за період з 06.08.2014р. по 05.02.2015р;

- 2389,99 грн. 3% річних за період з 06.08.2016р. по 22.08.2016р.;

- 26370,95 грн. інфляційного збільшення боргу за період з 06.08.2014р. по 20.05.2016р.; - 1 178 777,59 грн. неустойки за прострочення повернення предмету лізингу, нарахованої відповідно до п.12.4 договору за період з 15.02.2015р. по 20.05.2016р. (період нарахування уточнено в поясненнях по справі вх.№11977 від 29.09.2016р. та пояснено представником у засіданні про допущення арифметичних помилок у попередніх розрахунках та періодах).

Відповідач проти позову заперечує за мотивами відзиву на позовну заяву 17.08.2016р. (арк. справи 71-75) та відзиву на заяву про зменшення позовних вимог від 12.09.2016р. (арк. справи 136-140), зокрема, вказує на неправильний розрахунок основного боргу позивачем, а відтак - і неправильність нарахувань річних, інфляційних, пені; відсутність підстав для задоволення позову через невиконання позивачем обов'язку стосовно страхування предмету лізингу; повідомляє про викрадення предмету лізингу; наполягає на відсутності підстав вимагати сплати боргу через розірвання договору фінансового лізингу з 15.02.2015р. з ініціативи лізингодавця; просить застосувати позовну давність до вимог про стягнення пені у сумі 5170,85 грн. та неустойки у сумі 1 178 777,59 грн.

Розглянувши матеріали справи, суд встановив:

14.03.2012 року між Приватним сільськогосподарським підприємством "Нове життя" (відповідач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" (позивач) було укладено договір фінансового лізингу 3510L12/00-LD (надалі-Договір лізингу); (арк. справи 14-24).

Згідно умов Договору лізингу позивач як лізингодавець прийняв на себе зобов'язання придбати у власність від продавця, що обраний лізингоодержувачем, предмет лізингу відповідно до встановлених лізингоодержувачем умов придбання та технічних характеристик (специфікацій) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, визначених цим договором, а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу у користування та сплачувати лізингові платежі , комісії, які зазначені в додатку "Тарифи" до цього договору , які є його невід'ємною частиною, інші комісії, що передбачені цим договором та виконувати обов'язки, передбачені цим договором та чинним законодавством (п. 1.1. договору).

Згідно додатку 3510L12/01 до Договору лізингу предметом лізингу є трактор CASE IH MX 315, згідно додатку 3510L12/02 до Договору лізингу предметом лізингу є борона голчата McFariane (арк. справи 25-29).

За актом приймання-передачі від 28.03.2012р. відповідач передав позивачу предмет лізингу - трактор CASE IH MX 315 та борону голчату McFariane (32).

Відповідно до п.5.1 Договору лізингу лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі. Розмір лізингових платежів, їх складові частини та дати платежів визначаються у графіку лізингових платежів, що містяться у додатках до цього договору.

За п. 5.2 Договору лізингу розмір лізингових платежів та їх складових виражається у іноземній валюті (долар США, євро або інша валюта) та підлягає сплаті у національній валюті України - гривні за курсом, що визначений цим договором.

Згідно з п. 5.3.2 періодичні лізингові платежі сплачуються після передачі предмету лізингу у користування лізингоодержувачу за курсом продажу та включають в себе: а) відшкодування вартості предмету лізингу, що розраховується за курсом, встановленим у відповідному додатку до цього договору; б) комісію лізингодавця, яка розраховується як різниця між розміром періодичного лізингового платежу та розміром відшкодування вартості предмету лізингу у гривні.

За додатком 3510L12/01 від 04.02.2014р. та додатком 3510L12/02 від 04.02.2014р. до Договору лізингу позивач зобов'язався протягом 05.04.2012р. - 05.08.2014р. сплачувати періодичні лізингові платежі та відшкодування вартості предмету лізингу щомісячно кожного п'ятого числа місяця. Останній лізинговий платіж підлягає сплаті 05.08.2014р. (а.с.41-45).

В подальшому правовідносини сторін складалися наступним чином (встановлено рішенням господарського суду Полтавської області від 04.08.2015р. у справі 917/1001/15 за позовом ПСП "Нове життя" до ТОВ "УніКредит Лізинг", треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5, ПАТ "Страхова компанія "Уніка", про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, яке набрало законної сили 21.08.2015р.):

Лізингоодержувач сплачував лізингові платежі до 29.05.2014р. включно, надалі припинив сплачувати лізингові платежі, пояснюючи це тим, що предмет лізингу був викрадений і договір припинив свою дію.

Згідно витягу з кримінального провадження 0000100 до Машівського РВ УМВС України в Полтавській області 17.03.2014р. надійшла заява засновника ПСП «Нове життя» про те, генеральний директор ПСП «Нове життя» зловживаючи службовим становищем, розтратив майно підприємства, а саме трактор CASE IH MX 315, чим спричинив матеріальної шкоди підприємству; правова кваліфікація визначена за ст. 289 ч.2 КК України. 19.06.2014р. Машівським РВ УМВС України в Полтавській області видана довідка позивачу про те, що вказане кримінальне провадження розслідується за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст. 191 КК України по факту незаконного заволодіння сільськогосподарською технікою.

Лізингодавець звертався до лізингоодержувача з вимогами про сплату заборгованості, яка виникла станом на 27.08.2014 року, та про повернення предмету лізингу; лізингоодержувач заперечував проти вимог, посилаючись на те, що указана сума заборгованості не має ознак безспірної, не визнається лізингоодержувачем, прохав лізингодавця провести звірку розрахунків, повідомити про всі вжиті лізингодавцем заходи для одержання страхового відшкодування за договором добровільного страхування, яке має бути сплачено страховиком на рахунок Лізингодавця, як страхувальника та вигодонабувача. Лізингодавцем подані суду докази того, що страхова компанія відмовила у виплаті страхового відшкодування.

Лізингодавець направив лізингоодержувачу повідомлення за 207 від 29.01.2015 року про відмову від Договору лізингу в частині Додатку 3510L12/02 та повернення предмету лізингу (борони голчатої), посилаючись на прострочення виконання зобов'язань що триває більше 30 днів та повідомив про виникнення загальної суми заборгованості в розмірі 471587,72 грн, повідомив про відмову в односторонньому порядку та припинення дії договору починаючи з 15 лютого 2015 року (арк.справи 128, 130 даної справи).

20.04.2015р. лізингодавець звернувся до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису про повернення та вилучення майна - предмета лізингу .20.04.2015 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_5С було вчинено виконавчий напис 885 про повернення лізингоодержувачем - Приватним сільськогосподарським підприємством "Нове життя" на користь лізингодавця - Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" предмету фінансового лізингу - трактору колісного (марки CASEIHMAGNUM 315, рік випуску 2011, заводський номер ZBRD05184, реєстраційний номер 56894АА, двигун 11Н00011312, об'єм двигуна 8700 куб.см., вартістю 1443330 гривень 00 копійок) та борони голчатої McFariane (серійний номер 15575, рік випуску: 2011 вартістю 445026,76 гривень), що був переданий в користування на підставі договору фінансового лізингу 351OL12/00-LD від 14 березня 2012 року та підлягає вилученню та поверненню за невиплачені лізингові платежі з 05 липня 2014 року по 05 серпня 2014 року за користування об'єктом лізингу в сумі: несплачені лізингові платежі - 216187,41 грн., з яких відшкодування вартості об'єкту лізингу складає 136355,61 грн. (з ПДВ), винагорода без ПДВ - 79831,80 грн (т.2 а.с.55).

За постановою від 09.07.2015р. державним виконавцем відділу державної виконавчої служби Машівського районного управління юстиції відкрито виконавче провадження з виконання вказаного виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до вимог ст. 35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрали законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно преамбули та статті 6 параграфу 1 Конвенції про захист прав та свобод людини, згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25 липня 2002 року у справі за заявою 48553/99 "Совтрансавто-Холдинг" проти України", а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28 жовтня 1999 року у справі за заявою 28342/95 "Брумареску проти Румунії" встановлено, що існує встановлена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Оскільки в силу частини 3 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" згадані судові рішення та зміст самої Конвенції про захист прав та свобод людини є пріоритетним джерелом права для національного суду, суд приймає до уваги рішення господарського суду у справі 917/1001/15 та встановлені у ньому факти, при цьому ці факти не можуть ставитися судом під сумнів.

В межах даного провадження позивач звернувся до відповідача з вимогою про сплату заборгованості з лізингових платежів - останній періодичний лізинговий платіж по додатку 3510L12/02 від 14.02.2014р. до договору, пені за прострочення сплати заборгованості, річних та інфляційних, а також неустойки за несвоєчасне повернення предмету лізингу - борони голчатої McFarlane , нарахованої відповідно до умов договору.

При прийнятті рішення судом враховано наступне:

Відповідно до п. 5.1 Договору Лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингові платежі. Розмір лізингових платежів, їх складові частини та ОСОБА_6 платежів визначаються у графіку лізингових платежів, що міститься у Додатку (-ах) до цього Договору.

Згідно зі статтею 524 Цивільного кодексу України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. З урахуванням викладеної норми закону сторони визначили в Договорі грошовий еквівалент лізингових платежів в доларах США.

Частиною другою статті 533 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом.

Згідно п. 5.3.2 та умов Розділу Визначення Договору Періодичні Лізингові ОСОБА_6 сплачуються після передачі Предмета лізингу у користування Лізингоодержувачу за Курсом продажу. ОСОБА_3 продажу - безготівковий курс продажу долара США, встановлений на Офіційному сайті ПАТ Укрсоцбанк (або банку, який буде його правонаступником) на дату, що передує ОСОБА_6 або іншій даті, визначеній в цьому Договорі. Дата платежу означає дату, коли Лізингоодержувач повинен сплатити будь-який платіж, визначений в цьому Договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно додатку 3510L12/02 від 04.02.2014р. (арк.справи 44-45) відповідачем не сплачений останній лізинговий платіж №29, строк сплати якого настав 05.08.2014р. у сумі 3 127,48 дол., який у гривневому еквіваленті, з урахуванням п.5.3.2 та розд. "Визначення" договору лізингу становить 38 874,58 грн. Відповідач заперечує наявність заборгованості саме у цьому розмірі, хоча фактично визнає, що останній лізинговий платіж відповідно до графіку не сплачено, оскільки відпали підстави для цього, адже предмет лізингу було викрадено, і він не перейшов у власність лізингоодержувача.

Відповідач надав суду свій розрахунок суми боргу, та наполягав на тому, що перерахування суми платежу з доларового еквіваленту у гривневий необхідно проводити не за курсом 12,43 грн. за один долар США, як це зроблено позивачем (безготівковий курс продажу долара США, встановлений на Офіційному сайті ПАТ Укрсоцбанк на 04.08.2014р.), а за курсом 8,02 грн. за один долар США, як це передбачено додатком 3510L12/02 до договору фінансового лізингу.

З цього приводу представник позивача надав у засіданні пояснення, з яких слідує, що додатками до договору лізингу дійсно закріплений курс, за яким розраховується відшкодування вартості предмета лізингу - 8,02 грн, аби вартість предмета лізингу залишалася сталою та не змінювалася з коливанням курсу валют. Натомість інша складова лізингового платежу - комісія лізингодавця - є "плаваючою" та змінюється відповідно до коливання курсу валют. Однак викладене не спростовує того, що розмір лізингового платежу при перерахуванні у гривневий еквівалент розраховується саме за "курсом продажу", визначення якого наведено у розд."Визначення" договору.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін з цього приводу та дослідивши умови договору, яким встановлено, зокрема, наступне:

"П.5.3.2. Періодичні лізингові платежі сплачуються після передачі Предмета лізингу у користування Лізингоодержувачу за Курсом продажу та включають у себе:

а) відшкодування вартості предмету лізингу, що розраховується за курсом, встановленим у відповідному додатку до цього договору;

б) комісію Лізингодавця, яка є такою, що змінюється, та розраховується як різниця між розміром Періодичного Лізингового ОСОБА_6, який зазначений у стовбці Лізинговий платіж та перерахований в гривню, та розміром відшкодування вартості Предмету лізингу у гривні, розрахованого згідно п.5.3.2.(а) цього Договору. Мінімальний розмір Комісії Лізингодавця не може бути меншим ніж одна гривня",

погоджується з розрахунками лізингового платежу, що підлягав сплаті, здійсненими позивачем. Відповідач належних та допустимих доказів у спростування факту наявності заборгованості та її розміру не надав. Від проведення звірки взаємних розрахунків за вимогою суду сторони фактично ухилилися.

Твердження відповідача про відсутність обов"язку сплачувати частину лізингового платежу, яка становить відшкодування вартості предмета лізингу, з посиланням на відповідні постанови Верховного Суду України, судом оцінюється критично, оскільки обов"язок сплатити лізинговий платіж, належний до сплати за період до розірвання договору фінансового лізингу, у повному обсязі, встановлено укладеним між сторонами договором. Так, згідно п.12.1.2, у випадку повернення чи вилучення Предмету лізингу, не передбачається повернення Лізингодавцем будь-яких платежів належно сплачених Лізингоодержувачем або скасування платежів, що мають бути сплачені Лізингоодержувачем ЛІзингодавцю до моменту такого повернення/вилучення в межах виконання цього Договору. На чинність цього Договору не впливають будь-які обмеження або неможливість користування Предметом лізингу внаслідок його часткового або повного пошкодження, надзвичайних подій або форс-мажору. В таких випадках всі зобов'язання Лізингоодержувача, в тому числі платіжні зобов'язання, залишаються чинними в повному обсязі (п.13.1 договору).

Відповідно до ст.653 ЦК України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються з моменту досягнення домовленості про розірвання договору, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, домовленість сторін про розірвання угоди не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання угоди, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів. До аналогічних висновків дійшов Вищий господарський суд України при перегляді у касаційному порядку судових рішень у справі 910/22133/14 (постанова від 22.12.2015р.).

У постанові Верховного Суду України від 19 грудня 2011 р. у справі 3-136гс11 викладено правову позицію про те, що за змістом частин 2, 3 ст. 653 ЦК домовленість сторін про розірвання договору лізингу не виключає проведення між сторонами розрахунків за зобов'язаннями, що виникли до розірвання договору, у тому числі застосування заходів майнової відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань з урахуванням умов договору та структури лізингових платежів.

Згідно ст. ст.111-28 ГПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

В ч. 3 ст. 82 ГПК України зазначено, що обираючи при прийнятті рішення правову норму, що підлягатиме застосуванню до спірних правовідносин, господарський суд враховує висновки Верховного Суду України, які викладені у рішеннях, прийнятих за результатом розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 11116 цього Кодексу. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Посилання відповідача на викрадення предмету лізингу та узв"язку з цим - відсутність підстав для задовлення даного позову, судом до уваги не приймаються. Так, як встановлено вищевказаним рішенням господарського суду Полтавської області від 04.08.2015р., лізингоодержувачем не надано жодного належного доказу направлення лізингодавцю доказів порушення відповідним підрозділом МВС України кримінальної справи по факту викрадення предметів лізингу. Згідно витягу з кримінального провадження 0000100 Машівським РВ УМВС України в Полтавській області було зареєстровано заяву 17.03.2014р. засновника ПСП "Нове життя" про те, що генеральний директор підприємства, зловживаючи службовим становищем, розтратив майно -трактор CASE IH MX 315, чим спричинив матеріальної шкоди підприємству; правова кваліфікація визначена за ст.289, ч.2 КК України. Лише в довідці від 19.06.2014р. лізингоодержувачу було повідомлено про те, що справа розслідується за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.191 КК України по факту незаконного заволодіння предметом лізингу - трактором CASE IH MX 315. Суд при розгляді справи 917/1001/15 акцентував увагу на тому, що лізингоодержувач відмовляється сплачувати лізингові платежі повністю, проте за довідками Машівського РВ УМВС України кримінальне провадження відкрито по факту викрадення трактора. Доказів викрадення іншого предмету лізингу (борони голчатої) не надано.

При розгляді даної справи відповідач надав суду Довідку 493/115/126/02-2016 від 28.09.2016р.Машівського РВ УМВС України в Полтавській області про те, що у провадженні СВ Машівського ВП ГУНП В Полтавській області знаходиться кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 0000100 з правовою кваліфікацією: ч.2 ст.289 КК України, що розпочате за зверненням засновника ПСП "Нове життя" ОСОБА_7 про незаконне заволодіння майном, а саме: тракторами CASE IH MX 315 та CASE IH MX 310 з навісними обладнаннями. На даний час жодній особі про підозру не повідомлено, проводиться досудове розслідування (довідка - у матер.справи). Тобто, доказів викрадення предмету лізингу, сплата лізингових платежів за яким є предметом спору у даній справі (борона голчата), суду також не надано (неможливо ідентифікувати навісне обладнання, про яке іде мова у вказаній довідці; так само не є доказом викрадення предмету лізингу постанови про розшук майна боржника, винесені у виконавчому провадженні з виконання виконавчого напису нотаріуса, на які посилається відповідач та додає їх до відзиву).

Таким чином, на переконання суду, відповідачем не доведено обставин, що звільняють його від сплати періодичних лізингових платежів, а відтак - основний борг Лізингоодержувача (відповідача) за Договором, що підлягає стягненню на користь Лізингодавця (позивача) становить 38 874,58 грн.

Згідно ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перевірено розрахунки заявлених до стягнення на підставі ст.625 ЦК України річних та інфляційних за періоди, вказані позивачем (з 06.08.2014р. по 20.05.2016р.- 26 370,95 грн інфляційних та з 06.08.2014р. по 22.08.2016р. - 2389,99 грн річних, в редакції заяви про зменшення позовних вимог). За результатами перевірки, суд визнає заявлені суми такими, що підлягають задоволенню.

Згідно п. 12.3 Договору у випадку несплати Лізингоодержувачем в належний термін будь-якої суми, яка має бути сплачена ним за Договором Лізингу, Лізингоодержувач сплачує Лізингодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки, встановленої Національним Банком України, яка діяла протягом періоду прострочення, за кожний день прострочення.

Згідно поданого розрахунку, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, яка прийнята судом до розгляду, позивач нарахував та заявив до стягнення 5170,85 грн. пені за прострочення сплати лізингових платежів за період з 06.08.2014р. по 05.02.2015р.

Суд, перевіривши розрахунок пені, погоджується з розрахунком позивача, та вважає, що позовні вимоги про стягнення пені узгоджуються з приписами чинного законодавства. Відповідач заявляє про застосування строку позовної давності до вимог про стягнення пені (викладена у відзиві на позов і повторно- відзиві на заяву про зменшення позовних вимог).

Крім того, позивачем заявлено вимогу про стягнення - 1 178 777,59 грн. неустойки за прострочення повернення предмету лізингу, нарахованої відповідно до п.12.4 договору за період з 15.02.2015р. по 20.05.2016р. ( сума в редакції заяви про зменшення позовних вимог, період уточнено в поясненнях по справі вх.№11977 від 29.09.2016р.). Відповідач проти позову в цій частині заперечує з посиланням на те, що у даному випадку, враховуючи розірвання договору лізингу за ініціативою лізингодавця з 15.02.2015р., застосування ст.785 ЦК України до спірних правовідносин є неправомірним, та додає до заперечень ряд постанов Верховного Суду України з викладеною щодо цього правовою позицією.

Крім того, просить застосувати до позовних вимог в цій частині позовну давність (згідно відзиву на позов та відзиву на заяву про зменшення позовних вимог).

Розглядаючи та вирішуючи позовні вимоги в стягнення 5170,85 грн. пені та 178 777,59 грн. неустойки, суд дійшов наступних висновків:

Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України Про фінансовий лізинг лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше ЗО днів. З матеріалів справи вбачається, що лізингодавець реалізував своє право на односторонню відмову від Договору та розірвав його з 15.02.2015 p., надіславши на адресу ПСП Нове Життя відповідне письмове повідомлення вих. 207 від 29.01.2015 p. (копія повідомлення та докази його направлення - в матер. справи, вказаний факт встановлено також вищезгаданим рішенням суду у справі 917/1001/15, яке набрало законної сили; факт розірвання договору з вказаної дати не заперечується відповідачем). Однак предмет лізингу лізингодавцю на даний час не повернуто. Згідно п.9.1 договору, у випадку дострокового припинення дії Договору або у випадку повернення Предмета Лізингу Лізингодавцю з будь-якої іншої причини, Лізингоодержувач зобов'язаний передати Предмет лізингу та всі необхідні документи, які вимагаються Лізингодавцем, у місці, визначеному Лізингодавцем в межах України, протягом 5 (п'яти) робочих днів, починаючи з дати відповідної вимоги Лізингодавця, якщо інше не буде зазначено у відповідному повідомленні Лізингодавця.

Відповідно до п. 12.4 Договору, у випадку коли Лізингоодержувач не виконує обов'язку щодо повернення Предмета Лізингу, Лізингодавець має право вимагати від Лізингоодержувача сплатити неустойку у подвійному розмірі періодичного лізингового платежу за весь час прострочення. При цьому, для розрахунку приймається останній (тобто такий, який передує факту порушення зобов'язання Лізингоодержувача щодо повернення Предмету лізингу), повний періодичний лізинговий платіж, згідно з Графіком лізингових платежів.

Тобто, договором сторони погодили певну відповідальність, а саме - неустойку у подвійному розмірі періодичного лізингового платежу за весь час прострочення - для лізингоодержувача у випадку неповернення предмету лізингу у встановлених законом та договором випадках. Вказане не суперечить чинному законодавству. Даний пункт договору є чинним, недійсним не визнавався. Тобто, заперечення відповідача стосовно того, що до спірних правовідносин не застосовуються приписи ст.785 ЦК України, не спростовують правомірності нарахування неустойки у даному випадку, оскільки вона нараховується не на підставі вказаної норми ЦК України, а на підставі п.12.4 Договору.

При цьому слід зазначити, що положеннями статей 627, 628, 629 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов'язання.

В постанові Верховного Суду України від 22.11.2010 у справі 14/80-09-2056, прийнятої з мотивів неоднакового застосування судом одних і тих самих норм матеріального права (за позовом ЗАТ «ОСОБА_8Ес.Ем.» до фірми «Хімзахист» у формі ТОВ про стягнення суми) визначено, що право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань визначено частиною другою статті 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, встановленою статтею 627 Цивільного кодексу України. Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань.

Дане рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх судів України на підставі ст. 111-28 ГПК України.

В даному випадку в п. 12.3 договору встановлено санкцію за несвоєчасну сплату лізингових платежів, а в п.12.4 - за несвоєчасне повернення предмету лізингу. Отже, вказані санкції передбачені за різні види порушень різних зобов'язань.

Статтями 193, 199 ГК України, частиною 1 статті 216 ЦК України передбачено, що виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбаченими цим кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК України.

Заходами відповідальності у вигляді застосування господарських санкцій передбачено частиною 1 статті 216 та частиною 1 статті 546 ЦК України.

Згідно зі статтями 230, 231 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми, яку відповідач зобов'язаний сплатити за невиконання чи неналежне виконання господарського зобов'язання. Якщо розмір штрафних санкцій не визначено, санкції застосовуються у розмірі, передбаченому договором.

За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Та обставина, що за порушення передбаченого строку повернення предмету лізингу лізингоодержувач сплачує лізингодавцю неустойку у розмірі подвійного періодичного лізингового платежу, не перетворює цю неустойку в пеню за порушення грошового зобов'язання, так само, як і обов'язок лізингоодержувача повернути предмет лізингу не стає грошовим зобов'язанням.

В постанові Верховного Суду України від 03.12.2013р. у справі ? 3-35гс13 (справа 908/43/13-г) висловлено правову позицію про те, що в разі невиконання зобов'язань з поставки товару до боржника може бути застосована пеня. При цьому, на цю пеню не розповсюджуються дія Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", оскільки зобов'язання з поставки товару не є грошовим. Дане рішення Верховного Суду України є обов'язковим для всіх судів України на підставі ст. 111-28 ГПК України.

Отже, положення Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не застосовуються при обчисленні неустойки за п. 12.4 Генерального договору. Так само не застосовуються приписи ч.6 ст.231 ГК України, оскільки вони є не імперативними та підлягають застосування у випадках, якщо інше не встановлено договором або законом (згідно диспозиції даної статті). У даному ж випадку сторонами погоджено нарахування неустойки за весь час прострочення, що знову ж таки узгоджується з принципами диспозитивності та свободи договору.

Судом здійснено перерахунок заявленої до стягнення санкції та встановлено, що позивачем неправильно визначено кількість днів прострочення за вказаний період (з 15.02.2015р. по 20.05.2016р. кількість днів становить 461, а не 470) та відповідно - неправильно проведено розрахунок неустойки, яка, за розрахунками суду, становить 1 156 205,25 грн. Таким чином, 1 178 77,59 - 1 156 205,25 = 22 572,34 грн. заявлено до стягнення неправомірно внаслідок помилкового зазначення кількості днів у періоді прострочення.

Як уже зазначалося судом, до позовних вимог в цій частині, як і до вимог про стягнення пені, відповідачем зроблено заяву про застосування позовної давності (міститься у відзиві на позов, арк.справи 74,74-зворот, у відзиві на заяву про зменшення позовних вимог, арк.справи 139-140).

Строк позовної давності - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 253 ЦК України передбачено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов"язано його початок. Відповідно до п.1 ч.2 ст.258 ЦК України для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) передбачено спеціальну позовну давність в один рік. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України).

Положенням ч. З ст. 267 ЦК передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідач, як зазначалося вище, звернувся до суду з заявою про застосування позовної давності (арк. справи 61-64).

Як роз'яснив Вищий господарський суд України у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності при вирішенні господарських спорів» 10 від 29.05.2013р., перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Суд погоджується з відповідачем у тому, що до даних вимог підлягає застосуванню спеціальний річний строк позовної давності, і дані вимоги заявлені з його пропуском. Таким чином, враховуючи вищенаведені приписи статей 258, 253, 267 ЦК України та рекомендації Вищого господарського суду України, викладені у постанові Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності при вирішенні господарських спорів» 10 від 29.05.2013р., суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення пені за прострочення сплати лізингового платежу, нарахованої відповідно до п.12.3 договору та неустойки за несвоєчасне повернення предмету лізингу (п.12.4 договору).

З урахуванням викладеного, позовні вимоги задовольняються судом частково. Судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволеним позовним вимогам (ст.49 ГПК України

Керуючись ст.ст.33, 35, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,-

В И Р І Ш И В :

1 . Позовні вимоги задовольнити частково.

2 . Стягнути з Приватного сільськогосподарського підприємства "Нове життя" (вул. Леніна, 11б, с. Андріївка, Машівський район, Полтавська область, 34442 (р/р НОМЕР_1 в ПАТ "ОСОБА_9 ОСОБА_7", м.Київ, МФО 380805, податковий номер 32179115) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "УніКредит Лізинг" (вул. Петра Сагайдачного, 22/1, м. Київ, 04070 , ідентифікаційний код 33942232, п/р 0593 в ПАТ "Укрсоцбанк" у м.Києві, МФО 30023) 38 874,58 грн основного боргу, 26 434,71 грн інфляційних, 2389,99 грн річних, 1015,49 грн судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову - відмовити.

Повне рішення складено 03.10.2016 р.

Суддя Мацко О.С.