ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2016 р. Справа № 922/5117/15

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Ільїн О.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача не зявився;

відповідача ОСОБА_1, за довіреністю від 01.02.2016р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Сурят, с. Веселе (вх. №1932Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р.

у справі №922/5117/15

за позовом Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, м. Сарни

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Сурят, с. Веселе

про повернення земельної ділянки та стягнення 13 000,00 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. (суддя Бринцев О.В.) у справі №922/5117/15 позов задоволено частково; зобовязано ТОВ Сурят усунути перешкоди у використанні орендованої ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки (паю), шляхом передачі землекористувачу у відповідності до ст. ст. 90, 95, 212 ЗК України самовільно зайнятої земельної ділянки; відмовлено в позові про стягнення 13.000,00 грн. збитків; відмовлено в позові про зобовязання відповідача виконати рекультивацію (оранку) земельної ділянки; стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь державного бюджету України 1.393,75 грн. судового збору; стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Сурят" на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 2.002,75 грн. судового збору.

Оскаржуване рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що договір оренди землі від 06.04.2011р. № 7-11, укладений ТОВ "Сурят" з Лозівською районною державною адміністрацією припинив свою дію з моменту одержання державного акту на право власності на земельну ділянку іншою особою, а тому подальше перебування земельної ділянки у володінні ТОВ Сурят не має під собою правових підстав.

ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Сурят з рішенням суду першої інстанції не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №922/5117/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.07.2016р. суддею доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Ільїн О.В.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 20.07.2016р. апеляційну скаргу було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 09.08.2016р.

08.08.2016р. на адресу суду від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у звязку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні (вх.№7811).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. розгляд справи відкладено на 30.08.2016р., у звязку з задоволенням клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи.

18.08.2016р. на адресу суду від позивача надійшло клопотання, в якому останній просить копії апеляційної скарги та копії долучених до скарги документів направити на адресу позивача, а саме: 64651, вул. Миру, 28А, с. Шатівка, Лозівський район, Харківська область.

Колегія суддів, розглянувши вказане клопотання відмовляє в його задоволенні, оскільки як вбачається з позовної заяви, позивачем вказано адресу для листування: вул. Чернишевського, 14, м. Сарни, Рівненська область, 34500.

Так, як вбачається з опису вкладення до цінного листа від 11.07.2016р., апелянтом було надіслано позивачу - ФОП ОСОБА_3 апеляційну скаргу з додатками на адресу, вказану позивачем, а саме: вул. Чернишевського, 14, м. Сарни, Рівненська область, 34500.

У судовому засіданні 30.08.2016р. оголошено перерву до 06.09.2016р.

06.09.2016р. на адресу суду від відповідача надійшла заява про відкладення розгляду справи та продовження строку розгляду справи, у звязку з зайнятістю представника в іншому судовому засіданні (вх.№8689).

06.09.2016р. на адресу суду від відповідача електронною поштою надійшла заява про відкладення розгляду справи (вх.№8709)

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 06.09.2016р. розгляд справи відкладено на 19.09.2016р., у звязку з задоволенням клопотання відповідача про відкладення розгляду справи.

У судовому засіданні 19.09.2016р. представник відповідача підтримав доводи викладені в апеляційній скарзі та просив її задовольнити.

Представник позивача у судове засідання 19.09.2016р. не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №535, проте не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

У судовому засіданні 06.09.2016р. заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Враховуючи те, що судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, вжито заходи для належного повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, проте позивач не скористався своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені у статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без участі представника позивача за наявними у ній матеріалами у відповідності до статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

06.04.2011р. між Лозівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Сурят" (орендар) було укладено договір оренди землі від 06.04.2011р. № 7-11, відповідно до умов якого орендодавець відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації від 12.10.2009р. № 403 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Шатівської сільської ради Лозівського району Харківської області за межами населених пунктів, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0120.

Вказаний договір зареєстрований у Міськрайонному управлінні Держкомзему у місті Лозова та Лозівському районі Харківської області 10.06.2011р. за №00174.

Строк дії договору - 50 років. Після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за 90 днів до закінчення строку дії договору повідомити орендодавця про намір продовжити дію договору (п.7)

Дія договору припиняється уразі, зокрема, закінчення строку на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність, викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку встановленому законом, загибелі обєкта оренди. Договір припиняється також в інших випадках, передбачених законом (п.34 договору)

Державний акт на право власності на вказану земельну ділянку отриманий ОСОБА_4 03.09.2012р.

Надалі, 24.09.2012р. між Фізичною особою ОСОБА_4 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) було укладено договір оренди землі від 24.09.2012р., відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення на території Шатівської сільської ради Лозівського району Харківської області за межами населених пунктів, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0120.

Вказаний договір зареєстрований у Міськрайонному управлінні Держкомзему у місті Лозова та Лозівському районі Харківської області 05.10.2012р. за №01841.

Позивач, обґрунтовуючи свою правову позицію зазначає про те, що фактично земельна ділянка у володіння позивача передана не була, оскільки продовжувала перебувати у володінні ТОВ Сурят, що на думку позивача, свідчить про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Так, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача фактичні витрати, понесені орендарем під час перешкоджання у використанні земельної ділянки (паю), у сумі 13 000,00 грн., зобовязати відповідача усунути перешкоди у використанні орендованої позивачем земельної ділянки (паю) шляхом передачі землекористувачу у відповідності до ст.ст. 90, 95, 212 Земельного кодексу України самовільно зайнятої земельної ділянки, виконавши її рекультивацію (оранку).

21.06.2016р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає до часткового задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно зі статтею 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як було зазначено вище, 06.04.2011р. між Лозівською районною державною адміністрацією (орендодавець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Сурят" (орендар) було укладено договір оренди землі від 06.04.2011р. № 7-11, відповідно до умов якого орендодавець відповідно до розпорядження голови районної державної адміністрації від 12.10.2009р. № 403 надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення, яка розташована на території Шатівської сільської ради Лозівського району Харківської області за межами населених пунктів, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0120.

Також, 24.09.2012р. між Фізичною особою ОСОБА_4 (орендодавець) та ФОП ОСОБА_3 (орендар) було укладено договір оренди землі від 24.09.2012р., відповідно до умов якого орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення на території Шатівської сільської ради Лозівського району Харківської області за межами населених пунктів, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0120.

Відповідно до правового висновку Верховного суду України, викладеного у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 22 квітня 2015 року у справі №6-209цс14, вирішення судом справ здійснюється на підставі актів цивільного законодавства, які є чинними на час виникнення спірних правовідносин (ст. 58 Конституції України, ст. 5 Цивільного кодексу України).

Отже, при вирішення справи підлягають застосуванню акти цивільного законодавства, які були чинними на час виникнення спірних правовідносин, тобто станом на 06.04.2011р. та 24.09.2012р.

Так, Законом України «Про оренду землі» (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності (стаття 1 Закону України «Про оренду землі»).

Відповідно до частини 2 статті 16 Закону України «Про оренду землі», укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Згідно частини 4 статті 32 Закону України «Про оренду землі», перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Відповідно до статті 125 Земельного кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно статті 32 Закону України «Про оренду землі», на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов'язків, передбачених статтями 24 і 25 цього Закону та умовами договору, в разі випадкового знищення чи пошкодження об'єкта оренди, яке істотно перешкоджає передбаченому договором використанню земельної ділянки, а також на підставах, визначених Земельним кодексом України та іншими законами України.

У разі розірвання договору оренди землі з ініціативи орендаря орендодавець має право на отримання орендної плати на землях сільськогосподарського призначення за шість місяців, а на землях несільськогосподарського призначення - за рік, якщо протягом зазначеного періоду не надійшло пропозицій від інших осіб на укладення договору оренди цієї ж земельної ділянки на тих самих умовах, за винятком випадків, коли розірвання договору було обумовлено невиконанням або неналежним виконанням орендодавцем договірних зобов'язань.

У разі розірвання договору оренди землі за погодженням сторін кожна сторона має право вимагати в іншої сторони відшкодування понесених збитків відповідно до закону.

Перехід права власності на орендовану земельну ділянку до іншої особи, а також реорганізація юридичної особи - орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору, якщо інше не передбачено договором оренди землі.

Так, статтею 24 Закону України «Про оренду землі», орендодавець, зокрема, має право вимагати від орендаря: використання земельної ділянки за цільовим призначенням згідно з договором оренди; дотримання екологічної безпеки землекористування та збереження родючості ґрунтів, додержання державних стандартів, норм і правил; своєчасного внесення орендної плати. Орендодавець зобов'язаний: передати в користування земельну ділянку у стані, що відповідає умовам договору оренди; при передачі земельної ділянки в оренду забезпечувати відповідно до закону реалізацію прав третіх осіб щодо орендованої земельної ділянки; не вчиняти дій, які б перешкоджали орендареві користуватися орендованою земельною ділянкою.

Приписами статті 25 Закону України «Про оренду землі» передбачено, зокрема, що орендар земельної ділянки має право: самостійно господарювати на землі з дотриманням умов договору оренди землі. Орендар земельної ділянки зобов'язаний: приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку; виконувати встановлені щодо об'єкта оренди обмеження (обтяження) в обсязі, передбаченому законом або договором оренди землі.

У пункті 33 договору оренди землі від 06.04.2011р. сторони погодили, що зміна умов договору здійснюється у письмовій формі за взаємною згодою сторін.

З матеріалів справи вбачається, що договір оренди землі від 06.04.2011р., укладений між ТОВ «Сурят» та Лозівською районною державною адміністрацією, що зареєстрований у Міськрайонному управлінні Держкомзему у місті Лозова та Лозівському районі Харківської області 10.06.2011р. за №00174 у письмовій формі за взаємною згодою сторін не змінювався, на вимогу однієї із сторін достроково за рішенням суду не був розірваний, також не розірваний з ініціативи орендаря або за погодженням сторін, тобто, є чинним.

Вказане відповідає приписам презумпції правомірності правочину, встановленим статтею 204 Цивільного кодексу України, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Положеннями частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно статті 214 Цивільного кодексу України, особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін.

У постанові Верховного суду України від 25.12.2013р. Судова палата, зокрема, зазначила, що відповідно до статті 214 Цивільного кодексу Україгт відмова від двостороннього правочину може відбуватися лише за взаємною згодою сторін. Одностороння незгода сторони з реєстрацією підписаного (укладеного) нею договору не може визнаватися обставиною для визнання його недійсним з підстав, передбачених ч.3 ст. 203 та ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відтак, у позивача не було правових підстав на укладення договору оренди земельної ділянки сільськогосподарського призначення на території Шатівської сільської ради Лозівського району Харківської області за межами населених пунктів, кадастровий номер земельної ділянки :01:000:0120 з власником земельної ділянки Фізичною особою ОСОБА_4, не розірвавши в порядку встановленому чинним законодавством України договору оренди землі від 06.04.2011р., укладеного між ТОВ «Сурят» та Лозівською районною державною адміністрацією.

Доказів того, що хоча б одна з сторін договору оренди землі від 06.04.2011р., укладеного між ТОВ «Сурят» та Лозівською районною державною адміністрацією за взаємною згодою зверталася з заявою про відмову від договору або з вимогою щодо визнання такого договору недійсним чи рішення суду з таких підстав, позивачем не надано.

Отже, позивач всупереч встановленої на час виникнення спірних правовідносин законодавством України процедури щодо припинення договору оренди землі шляхом його розірвання, уклав іншу угоду договір оренди землі від 24.09.2012р.

Окрім того, згідно п.36 договору від 06.04.2011р., розірвання договору оренди землі в односторонньому порядку допускається за наявності лише двох підстав, а саме: невиконання орендарем п.п.8-10 договору протягом 3-х місяців та невиконання орендодавцем п.18 договору.

Проте, матеріали справи не містять доказів неналежного виконання орендарем своїх зобовязань щодо сплати орендної плати за земельну ділянку, також вказаний договір зареєстрований у Міськрайонному управлінні Держкомзему у місті Лозова та Лозівському районі Харківської області за №00174.

Приписами статті 211 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за таке порушення, як зокрема, укладення угод з порушенням земельного законодавства.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про оренду землі», орендареві забезпечується захист його права на орендовану земельну ділянку нарівні із захистом права власності на земельну ділянку відповідно до закону.

Згідно статті 152 Земельного кодексу України, власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною.

Разом з цим, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до розпорядження Лозівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.11.2011 року № 454 Про розірвання договору оренди земельної ділянки, розірвано укладений з ТОВ «Сурят» договір оренди №7-11 від 06.04.2011р. земельної ділянки площею 7,0546 га, яка розтошована на території Шатівської сільської ради за взаємною згодою сторін, зобовязано юридичний сектор апарату райдержадміністрації спільно з Міськрайонним Управлінням Держкомзему у місті Лозова і Лозівському районі підгодовувати проект угоди про розірвання вищевказаного договору оренди земельної ділянки.

Однак, вказане розпорядження Лозівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.11.2011 року № 454 Про розірвання договору оренди земельної ділянки (т.1, а.с.35,62) не є належним та допустимим доказом в розумінні статті 36 Господарського процесуального кодексу України, оскільки не містить підпису голови Лозівської районної державної адміністрації ОСОБА_5.

Так, згідно з частиною 2 статті 36 Господарського процесуального кодексу України письмові докази подаються в оригіналі або належним чином засвідченій копії.

Колегія суддів зазначає, що порядок засвідчення копій документів визначений п. 5.27 Національного стандарту України, затвердженого Державним комітетом з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003р. №55 "ДСТУ 4163-2003", - "Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів".

За вказаним нормативно-правовим актом, відмітка про засвідчення копії документа складається: зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії.

Аналогічна правова позиція щодо порядку належного засвідчення копій документів викладена і в постанові Вищого господарського суду України від 26.03.2012 року у справі №41/150.

Так, наявні в матеріалах розпорядження Лозівської районної державної адміністрації Харківської області від 23.11.2011 року № 454 Про розірвання договору оренди земельної ділянки (т.1, а.с.35, 62) не відповідають вимогам зазначеного Національного стандарту України, оскільки на вказаних розпорядженнях відсутні відмітки про їх засвідчення.

Крім того, зі змісту вказаного розпорядження від 23.11.2011 року № 454 вбачається, що було зобовязано юридичний сектор апарату райдержадміністрації спільно з Міськрайонним Управлінням Держкомзему у місті Лозова і Лозівському районі підгодовувати проект угоди про розірвання вищевказаного договору оренди земельної ділянки.

Проте, проекту угоди про розірвання вищевказаного договору оренди земельної ділянки та доказів розірвання договору оренди землі позивачем не надано.

Також, у п. 6 договору, укладеного між ТОВ «Сурят» та Лозівською районною державною адміністрацією сторони погодили, що в разі отримання власником нерозподіленої (невитребуваної) земельної ділянки, державного акту на право власності на земельну ділянку дія даного договору припиняється.

Разом з цим, згідно з пунктом 37 договору, перехід права власності на орендовану земельну ділянку до другої особи, а також реорганізація юридичної особи орендаря не є підставою для зміни умов або розірвання договору та п.34 договору за змістом якого, дія договору припиняється уразі, зокрема, закінчення строку на який його було укладено, придбання орендарем земельної ділянки у власність, викупу земельної ділянки для суспільних потреб або примусового відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності в порядку встановленому законом, загибелі обєкта оренди.

Приписами частин 1 та 2 статті 598 Цивільного кодексу України унормовано, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом.

Однак, належних та допустимих доказів того, що зобовязання за договором від 06.04.2011р., укладеним між Лозівською районною державною адміністрацією та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Сурят" припинені відповідно до договору чи закону, позивачем не надано.

За таких обставин, висновок місцевого господарського суду про те, що договір оренди землі від 06.04.2011р. № 7-11, укладений ТОВ "Сурят" з Лозівською районної державної адміністрації припиняє, у відповідності з умовами п. 6 договору, свою дію з моменту одержання акту, а відтак подальше перебування земельної ділянки у володінні ТОВ Сурят не має під собою правових підстав є передчасним та таким, що спростовуються матеріалами справи.

Отже, рішення господарського суду Харківської області щодо задоволення позовних вимог в частині зобовязання ТОВ Сурят усунути перешкоди у використанні орендованої ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки (паю), шляхом передачі землекористувачу у відповідності до ст. ст. 90, 95, 212 ЗК України самовільно зайнятої земельної ділянки підлягає скасуванню, з прийняттям в цій частині нового рішення, яким слід відмовити в задоволенні позову.

Таким чином, висновок місцевого господарського суду щодо зобовязання ТОВ Сурят усунути перешкоди у використанні орендованої ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки не відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Крім того, у позовній заяві позивач просив стягнути з відповідача 13 000,00 грн. збитків за перешкоджання у використанні земельної ділянки.

Так, відповідно до ст. 156 Земельного кодексу України, власникам землі та землекористувачам відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок: а) вилучення (викупу) сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для потреб, не пов'язаних із сільськогосподарським і лісогосподарським виробництвом; б) тимчасового зайняття сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників для інших видів використання; в) встановлення обмежень щодо використання земельних ділянок; г) погіршення якості ґрунтового покриву та інших корисних властивостей сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників; ґ) приведення сільськогосподарських угідь, лісових земель та чагарників у непридатний для використання стан; д) неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки.

Приписами статті 157 Земельного кодексу України, відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 3.7. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. №6 передбачено, що власники землі та землекористувачі мають право на захист своїх прав шляхом стягнення збитків з особи, яка вчинила неправомірні дії щодо відповідних земельних ділянок, у випадках, встановлених главою 24 Земельного кодексу України, та за процедурою, передбаченою Порядком визначення та відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993р. N 284.

Так, Постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.1993р. №284 затверджено Порядок визначення та відшкодування збитків власникам земель та землекористувачам, яким передбачено, що розміри збитків визначаються комісіями, створеними Київською та Севастопольською міськими, районними державними адміністраціями, виконавчими комітетами міських (міст обласного значення) рад (п.2).

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача на користь позивача 13000,00 грн. у звязку з тим, що позивачем не надано передбачених законом доказів, що підтверджують факт завдання збитків та їх розмір, а саме позивачем не надано акту комісії з визначення розміру збитків, необхідність якого передбачена п.2 Порядку визначення та відшкодування збитків власникам земель та землекористувачам.

Також, господарський суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позову в частині зобовязання відповідача виконати рекультивацію (оранку) земельної ділянки, з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України унормовано, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Відтак, господарський суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що позивачем не доведено ні наявність правових норм, ні наявність договірних зобовязань, які б покладали на відповідача обовязок виконувати певні сільськогосподарські роботи, визначали б їх кількість, якість, строки тощо у разі повернення земельної ділянки.

Не можливо погодитись з посиланнями апелянта на приписи статті 148-1 Земельного кодексу України, відповідно якої, зокрема, до особи, яка набула право власності на земельну ділянку, що перебуває у користуванні іншої особи, з моменту переходу права власності на земельну ділянку переходять права та обов'язки попереднього власника земельної ділянки за чинними договорами оренди, суперфіцію, емфітевзису, земельного сервітуту щодо такої земельної ділянки.

Так, статтю 148-1 Земельного кодексу України доповнено згідно із Законом України від 06.09.2012 р. N 5245-VI, вказані зміни набрали чинності 01.01.2013р.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

А отже, доводи викладені в апеляційній скарзі підлягають до часткового задоволення.

Таким чином, колегія суддів вважає, що господарський суд першої інстанції в частині задоволення позовних вимог щодо зобовязання ТОВ Сурят усунути перешкоди у використанні орендованої ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки (паю), шляхом передачі землекористувачу у відповідності до ст. ст. 90, 95, 212 ЗК України самовільно зайнятої земельної ділянки неповно зясував обставини, що мають значення для справи та дійшов висновків, які не відповідають фактичним обставинам справи, а тому рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №922/5117/15 підлягає скасуванню в цій частині з прийняттям нового рішення, яким слід відмовити в задоволенні позову в цій частині, в решті оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід залишити без змін, як таке, що прийняте з дотриманням норм матеріального та процесуального права на підставі повного та всебічного розгляду фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір покладається на Фізичну особу підприємця ОСОБА_3

Керуючись ст. 99, 101, п.2 ст. 103, п.1,3 ч.1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Сурят, с. Веселе задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №922/5117/15 скасувати в частині зобовязання ТОВ «Сурят» усунути перешкоди у використанні орендованої ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки (паю), шляхом передачі землекористувачу у відповідності до ст. ст. 90, 95, 212 ЗК України самовільно зайнятої земельної ділянки.

Прийняти в цій частині нове рішення.

Відмовити в задоволенні позову в частині зобовязання ТОВ «Сурят» усунути перешкоди у використанні орендованої ФОП ОСОБА_3 земельної ділянки (паю), шляхом передачі землекористувачу у відповідності до ст. ст. 90, 95, 212 ЗК України самовільно зайнятої земельної ділянки.

В решті рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі №922/5117/15 залишити без змін.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, м. Сарни (ІПН НОМЕР_1, 34500, Рівненська область, м. Сарни, вул. Чернишевського, б.14) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Сурят, с. Веселе (64650, Харківська область, Лозівський район, с. Веселе, вул. Колгоспна, 4, ід. код 23747256, р/р 5978 в ПАТ КБ «Приватбанк» м Лозова, МФО 351533) 2203,31 грн. судового збору за подання апеляційної скарги та 2002,75 грн. за подання позовної заяви.

Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_3, м. Сарни (ІПН НОМЕР_1, 34500, Рівненська область, м. Сарни, вул. Чернишевського, б.14) до Державного бюджету України (одержувач коштів - Управління державної казначейської служби України у Дзержинському районі м. Харкова, вул. Бакуліна, 18, м. Харків, 61166, , рахунок 3003, банк одержувача - Головне управління державної казначейської служби України у Харківський області, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030001) 2344,09 грн. за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 23.09.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Ільїн О.В.