ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.09.16р. Справа № 904/7421/16

За позовом Приватного підприємства "НВП Строймонтажналадка", м. Кривий Ріг

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Жовті Води

про стягнення 46 785,58 грн

Суддя Петренко Н.Е.

секретар судового засідання Шевцова В.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю № 1 від 01.08.16р.

від відповідача: ОСОБА_2, представник за довіреністю № 18/904 від 03.02.15р.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне підприємство "НВП Строймонтажналадка" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач) про стягнення 46 785,58 грн.

В обґрунтування заявлених вимог позивач посилається на порушення відповідачем умов договору підряду № 746/40 від 09.10.15р., в частині розрахунків за виконану роботу.

Ухвалою господарського суду від 30.08.16р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, призначено судове засідання на 22.09.16р.

22.09.16р. до суду від позивача надійшла заявив про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої, у зв'язку зі сплатою відповідачем частини боргу (01.09.16р. - 10 000,00 грн., 09.09.16р. - 10 000,00 грн.) вже після подання позивачем позовної заяви, позивач просить суд зменшити розмір позовних вимог в частині боргу до 20 642,56 грн., інші частини позовних вимог залишити без змін.

29.09.16р. повноважний представник позивача у судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав, з урахуванням поданої заяви про зменшення розміру позовних вимог, та просив суд задовольнити їх у повному обсязі.

В свою чергу, повноважний представник відповідача заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі.

У судовому засіданні 29.09.16р. оголошено вступну та резолютивну частини судового рішення, згідно зі ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши матеріали справи, подані документи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

09.10.15р. між позивачем та відповідачем укладено договір підряду № 746/40 (далі - Договір), відповідно до умов п. 1.1. якого, позивач зобов'язується в порядку та на умовах, визначених цим Договором, виконати за завданням відповідача «Режимно-налагоджувальні роботи (еколого-теплотехнічні випробування) на паливо-споживчому обладнанні (модулі нагріву МН-100 - 4 од.; ГІВ "Zenit-58/U" - 8 од., ГІВ "ДВМ-25 М" - 4 од., Повітронагрівач "GTV-58" - 8 од.» (далі - роботи), відповідно до кошторисної документації. Відповідач зобов'язується створити позивачу необхідні для виконання даних робіт умови, прийняти виконані роботи та оплатити їх відповідно до умов Договору.

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що вартість робіт за Договором, відповідно до договірної ціни (додаток № 1, який є невід'ємною частиною Договору) становить 58 060,80 грн., у т.ч. ПДВ 20% -9 676,80 грн.

За приписами п. 2.4. Договору, роботи, які виконуються відповідно до цього Договору, сплачуються відповідачем за погодженими цінами в національній валюті України.

Як зазначено у п. 2.5. Договору, відповідач до початку виконання робіт здійснює 30% передплату вартості робіт за Договором.

Відповідно до п. 2.5. Договору, подальшу оплату виконаних робіт відповідач здійснює при наявності оформлених і підписаних відповідним чином Актів здачі-приймання виконаних робіт, з відстрочкою платежу не менше ніж 5-ть банківських днів після підписання даних документів і при відсутності з боку відповідача зауважень.

У п. 3.1. Договору зазначено про те, що позивач приступає до виконання робіт протягом трьох робочих днів після отримання 30% передплати. Загальний термін виконання робіт за договором не повинен перевищувати 15 календарних днів.

Положеннями п. 4.1. Договору передбачено, що приймання відповідачем виконаних робіт оформляється Актом здачі-приймання виконаних робіт.

В разі невиконання, або неналежного виконання своїх зобов'язань за договором сторони несуть відповідальність, передбачену виключно договором (п. 6.1. Договору).

За приписами п. 6.2. Договору, за кожний день прострочення виконання зобов'язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України, від обсягу невиконаних зобов'язань.

Договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.15р., але в будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п. 9.1. Договору).

30.12.15р. між сторонами була укладена Додаткова угода № 1 до вищезазначеного Договору, якою продовжено термін дії договору до 30.06.16р., але в будь якому разі до повного виконання сторонами своїх зобов'язань.

Як зазначає позивач, на виконання умов п. 2.5. вищезазначеного Договору відповідач перерахував позивачу авансовий платіж на загальну суму 17 418,24 грн., що підтверджує платіжне доручення № 3382 від 02.03.16р. та платіжне доручення № 3381 від 10.03.16р.

Позивач, зі свого боку виконав усі умови Договору у повному обсязі, з дотриманням вимог проектно-кошторисної документації, що підтверджує підписаний обома сторонами, без будь-яких зауважень, Акт приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в у травні 2016 року на суму 58 060,80 грн.

Відповідач за виконані позивачем роботи у повному обсязі не розрахувався, внаслідок чого у відповідача виникла прострочена заборгованість перед позивачем у розмірі 40 642,56 грн.

З метою досудового врегулювання спору, позивачем 12.07.16р. була направлена на адресу відповідача претензія № 1, відповідно до якої позивач просив відповідача оплатити існуючого заборгованість за виконані позивачем по Договору роботи. Як зазначає позивач, відповідачем вищевказані вимоги були залишені без відповіді та задоволення, у зв'язку з чим позивач був змушений звернутися з позовом до суду.

За неналежне виконання відповідачем свого обов'язку по Договору щодо повної та своєчасної оплати, позивачем на підставі п. 6.2. Договору та ст. 231 ГК України були нараховані пеня у розмірі 3048,19 грн. та штраф у розмірі 2 844,98 грн.

Крім того, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем були нараховані 3% річних у розмірі 249,85 грн.

Враховуючи вищевикладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за виконані роботи у розмірі 40 642,56 грн., пеню у розмірі 3 048,19 грн., штраф у розмірі 2 844,98 грн., 3% річних у розмірі 249,85 грн., а всього 46 785,58 грн.

У зв'язку зі сплатою відповідачем частини боргу (01.09.16р. - 10 000,00 грн., 09.09.16р. - 10000,00 грн.) позивач зменшив розмір позовних вимог та просив суд стягнути з відповідача заборгованість за виконані роботи у розмірі 20 642,56 грн., пеню у розмірі 3 048,19 грн., штраф у розмірі 2 844,98 грн., 3% річних у розмірі 249,85 грн., а всього 26 785,58 грн.

В свою чергу, відповідач доказів належного виконання своїх зобов'язань по вищезазначеному Договору на момент розгляду спору до господарського суду не надав. Крім того, відповідач заявлені позовні вимоги не визнав та просив суд відмовити позивачу в їх задоволенні у повному обсязі, оскільки:

- відповідач сплатив позивачу 20 000, 00 грн., що підтверджується платіжними дорученнями від 01.09.16р. № 8248 та від 09.09.16р № 12178;

- умовами Договору не передбачено нарахування та стягнення штрафних санкцій.

Дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, оцінивши надані докази в їх сукупності, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково.

Приймаючи рішення господарський суд виходив із наступного.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (ст. 174 Господарського кодексу України).

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України).

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ч. 1. ст. 837 Цивільного кодексу України).

У договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення (ч. 1. ст. 843 Цивільного кодексу України).

Відповідно до вимог ст. 846 Цивільного кодексу України, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов'язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов'язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.

Частиною 1 статті 853 Цивільного кодексу України передбачено, що замовник зобов'язаний прийняти роботу, виконану підрядником відповідно до договору підряду, оглянути її і в разі виявлення допущених у роботі відступів від умов договору або інших недоліків негайно заявити про них підрядникові. Якщо замовник не зробить такої заяви, він втрачає право у подальшому посилатися на ці відступи від умов договору або недоліки у виконаній роботі.

В ч. 2 ст. 853 Цивільного кодексу України зазначено про те, що замовник, який прийняв роботу без перевірки, позбавляється права посилатися на недоліки роботи, які могли бути встановлені при звичайному способі її прийняття (явні недоліки).

Якщо договором підряду не передбачена попередня оплата виконаної роботи або окремих її етапів, замовник зобов'язаний сплатити підрядникові обумовлену ціну після остаточної здачі роботи за умови, що роботу виконано належним чином і в погоджений строк або, за згодою замовника, - достроково (ч. 1 ст. 854 Цивільного кодексу України).

За приписами ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як зазначено в ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

У відповідності до ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства (ст. 129 Конституції України).

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене норми чинного законодавства України, умови Договору та обставини справи, господарський суд вважає, що вимоги позивача в частині стягнення заборгованості за виконані роботи у розмірі 20 642,56 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки:

- Дослідивши оригінали наданих позивачем до господарського суду документів у розумінні ст.36 Господарського процесуального кодексу України, суд прийняв їх як належні докази, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, та підтверджують неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за вищезазначеним Договором. Належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували належне виконання відповідачем умов Договору, відповідачем господарському суду надано не було.

- Матеріали справи містять достатньо належних та допустимих доказів в підтвердження того, що роботи були виконані позивачем саме відповідно до умов вищезазначеного Договору, які відповідачем були прийняті без жодних претензій або зауважень, що підтверджує Акт приймання виконаних будівельних робіт за формою КБ-2в у травні 2016 року та довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрати за травень 2016 рік на загальну суму 58 060,80 грн.

- Відповідач визнав себе зобов'язаною особою по відношенню до позивача, оскільки здійснив часткову оплату суми основного боргу.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Господарський суд вважає за необхідне зазначити про те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (виплати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

На підставі вищевказаної норми закону позивачем були нараховані 3% річних у розмірі 249,85грн., розрахунок яких судом був перевірений та визнаний таким, що зроблений вірно та підлягає задоволенню у повному обсязі.

За приписами п. 6.2. Договору, за кожний день прострочення виконання зобов'язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України, від обсягу невиконаних зобов'язань.

Позивачем на підставі п. 6.2. Договору та ст. 231 Господарського кодексу України були нараховані пеня у розмірі 3 048,19 грн. та штраф у розмірі 2 844,98 грн.

Позовні вимоги щодо стягнення пені у розмірі 3 048,19 грн. та штрафу у розмірі 2 844,98 грн. не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом.

Як вбачається з пункту 6.2. Договору, конкретний розмір та базу нарахування пені сторонами не визначено.

Щодо посилань в пункті 6.2. Договору на положення пункту 231 Господарського кодексу України, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

За змістом положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абзацом 3 частини 2 статті 231 Господарського кодексу України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 06.12.10р. у справі № 3-4гс10, від 20.12.10р. у справі № 3-41гс10, від 28.02.11р. у справі № 3-11гс11 та від 04.02.14р. у справі № 3-1гс14.

Відповідно до положень ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом спору у справі є стягнення штрафних санкцій нарахованих за порушення грошового зобов'язання (прострочення строку оплати робіт), отже, штрафні санкції, передбачені ст. 231 Господарського кодексу України застосуванню не підлягають.

Викладене є підставою для задоволення позову частково.

За приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Пленум Вищого господарського суду України у п. 9 постанови від 17.05.2011 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України", роз'яснив, що у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Аналогічна правова позиція підтримана постановою Вищого господарського суду України від 24.12.2014р. по справі № 904/9428/13, недотримання якої стало підставою скасування постанови Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Керуючись ст. 129 Конституції України, ст.ст. 509, 525, 526, 530, 599, 610, 612, 625, 629, 837, 843, 846, 853, 854 Цивільного кодексу України, ст.ст. 173, 174, 193, 218, 230, 231, 232 Господарського кодексу України, ст. ст. 4, 28, 32-34, 43, 44, 49, 82-84, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, м.Жовті Води, вул. Горького, буд. 2, ) на користь Приватного підприємства "НВП Строймонтажналадка" (50103, м. Кривий Ріг, вул. Соборності (Косіора)АДРЕСА_1, ) заборгованість за виконані роботи у розмірі 20 642,56 грн. (двадцять тисяч шістсот сорок дві грн. 56 коп.), 3% річних у розмірі 249,85 грн. (двісті сорок дев'ять грн. 85 коп.), витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 074,82 грн. (одна тисяча сімдесят чотири грн. 82 коп.).

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 30.09.16р.

Суддя ОСОБА_3