ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2016р. Справа№ 914/1847/16

За позовом: ОСОБА_1 Кредит АБ (Tetra Laval Credit AB), м. Лунд, Швеція (Lund. Sweden);

до відповідача: Публічного акціонерного товариства Львівський Холодокомбінат, м. Львів;

про стягнення заборгованості та повернення майна за договором лізингу.

Суддя Коссак С.М.

при секретарі Сало О.А.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 представник за довіреністю б/н від 26.05.2015 року;

Від відповідача: ОСОБА_3 представник за довіреністю № 169 від 22.01.2016 року; ОСОБА_4 представник за довіреністю № 2766 від 31.08.2016 року.

На розгляд господарського суду Львівської області 12.07.2016 р. надійшла позовна заява ОСОБА_1 Кредит АБ (Tetra Laval Credit AB) до Публічного акціонерного товариства Львівський Холодокомбінат про стягнення заборгованості та повернення майна за договором лізингу.

Ухвалою суду від 13.07.2016 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 25.07.2016р., про що сторони були повідомлені належним чином під розписку, що підтверджуються повідомленнями про вручення поштового відправлення (оригінали поштівок в матеріалах справи).

В судовому засіданні 25.07.2016р. з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин справи оголошено перерву до 29.08.2016р., а 29.08.2016р. до 05.09.2016р.

05.09.2015р. судом винесено ухвалу про продовжено строку розгляду спору та відкладення розгляд справи на 14.09.2015р.

В судовому засіданні 14.09.2016р. з метою повного та всебічного дослідження всіх обставин справи оголошено перерву до 20.09.2016р., а 20.09.2016р. на 28.09.2016р.

В судовому засіданні 28.09.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задоволити.

Позивач завернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості з оплати лізингових платежів та повернення майна, що передано у лізинг. Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що в порушення умов Лізингового договору № 100413(надалі Договір лізингу) відповідачем своєчасно не внесено лізингові платежі, передбачені у Додатку № 2 до Договору лізингу № 100413 між ОСОБА_1 КРЕДИТ АВ та ВАТ «Львівський холодокомбінат» від 18.08.2009 року, а тому слід з відповідача стягнути 900 755,00 Євро заборгованості з оплати лізингових платежів за договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року, 484 765, 30 Євро відсотків з простроченої заборгованості з оплати лізингових платежів за договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року та витребувати і повернути позивачу майно, передбачене договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року.

При цьому позивач зазначає, що відповідно до ст..2, ч.1 ст. 4, ч.2,3 ст.23 Закону України «Про міжнародне приватне право» у разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний звязок із правочином. «В даному випадку вирішальне для змісту Договору лізингу є виконання саме зі сторони Позивача. Таким чином, до змісту Договору лізингу має застосовуватися право держави, у якій позивач має своє місцезнаходження (тобто право Швеції)».

З метою обґрунтування позовних вимог ним також було подано юридичний висновок від 11 травня 2016 року адвокатської фірми Ліндаль, з перекладом на українську мову, нотаріально засвідчений державним нотаріусом м. Мальме, Швеція.

Висновок містить відповіді на питання, які були поставлені позивачем, що торкаються предмету спору. Зокрема, на питання «до якого виду договорів відноситься Договір за шведським законодавством», відповідь, що конкретний законодавчий акт, який відноситься та прямо застосовується до договорів фінансового лізингу, відсутній. Немає конкретного закону Швеції, який би регулював оренду товару. На питання «законодавство якої країни слід застосовувати до відносин за Договором відповідно до шведських (європейських) норм?», відповідь «.. До Договору слід застосовувати шведське законодавство». На питання «Якою є загальна позовна давність відповідно до законодавства Швеції?», відповідь «В Швеції термін позовної давності врегульований законом Швеції про позовну давність. Звичайний та загально застосовний термін позовної давності складає 10 років з моменту виникнення вимоги (тобто коли мав відбутися платіж) за умови, що не відбулося переривання перебігу позовної давності… По закінченню позовної давності вимога є закритою, що означає, що боржник втрачає право звернутися за примусовим виконанням вимоги».

В судове засідання 28.09.2016р. представники відповідача надали усні пояснення по справі, проти позову заперечують.

Відповідач проти позову заперечив, з підстав зазначених у письмових поясненнях від 02.09.2016 року (вх. №35345/16), у яких просив застосовувати до спірних правовідносин законодавство України, в тому числі положення про позовну давність (письмові пояснення від 02.09.2016 року (вх. №335345/16).

Також зазначив, що станом на день предявлення позовної заяви ним сплачено 2 127 480, 83 Євро лізингових платежів.

У судовому засіданні 28.09.2016 року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення сторін, дослідивши наявні у справі докази судом встановлено таке.

16.09.2005 року між Компанією «ОСОБА_1 КРЕДИТ» (позивач, за договором Лізингодавець), ВАТ «Львівський холодокомбінат» (відповідач, за договором Лізингоотримувач) та Компанією «ТЕТРА ПАК СЕРВІС» (за договором Постачальник) укладено Лізинговий договір № 100413(надалі Договір лізингу), в якому у пункті «Додатки:» зазначено, що додатком до договору є додаток № 1 - договір купівлі - продажу.

Предметом Договору лізингу є обладнання, вказане у договорі купівлі продажу від 16.09.2005 року, а саме: фризер безперервної дії Hoyer Frigus KF 1000 F (4 шт.), фризер безперервної дії Hoyer Frigus KF 2000 F (1шт.), безперервний дозатор інгредієнтів Hoyer Addus FF 4000 XC (1 шт.), установка для виробництва формованого морозива на паличці Hoyer Rollo RM 23 С 1(1 шт.), однорядний пакувальник Hoyer Flowrap SL 80 TS (1шт.), насосна станція Hoyer Propump N-C (2 шт.), лоткова-тунельна екструзій на система з обладнання для виробництва напівсендвіч/ сандвіч, морозива на паличці Hoyer Straightline 800 C 1 (1 шт.), система переносу і занурення Hoyer Dino C1 (1шт.), обладнання для виробництва морозива на паличці (що включає в себе 834 пласких піддони із нержавіючої сталі; одно привідний горизонтальний відрізний пристрій з приводом проволочки та підтримкою екструдера; вертикальний екструдер (2 кольори 2 виходи); вертикальний екструдер (1 колір); одинарний паличкозабивач, пневмопривідний, для паличок розміром 10» 95 мм); змінні частини для паличконабивача для роботи з іншим видом палички; додаткові пристрої, що встановлюються на Hoyer Dino C1 для захоплення продуктів на паличці; щипці для захоплення, ламелли, щипці для викладки; множинний молоточок, верхнє положення; одинарний молоточок, верхнє положення; обладнанняи для виробництва морозива напівсендвіч/ сандвіч (що включає в себе 834 пласких піддони з нержавіючої сталі з 3 виїмками для укладки бісквітів, вертикальний екструдер (1 колір); вертикальний екструдер (2 кольори), донний розподілювач бісквітів; розподілювач верхніх бісквітів, два розміри бісквітів для розподілювача; обладнання для напівсендвіча Hoyer Dino C); насос для звязки (2 шт.), однорядний пакувальник Hoyer Flowrap SL 80 F (1 шт.), наповнювальна машина для морозива Hoyer Comet C2 (1 шт.); спіральний гартівний тунель 2000 л/год (1 шт.); конвеєрна система з касетами для загартування (1 шт.); конвеєрна система (1шт); фризер для морозива низької температури Hoyer Frigus СК 1400 (1 шт.); наповнювальна машина для морозива Hoyer Comet C2 (1 шт.); дозатор для морозива Hoyer (1шт.) (надалі Договір купівлі продажу).

Ціна Договору лізингу складає 2 637 300,00 євро. Строк лізингу 36 місяців. Початок строку лізингу визначається від першої дати прибуття першої частини обладнання на митний пункт України.

Матеріали справи містять митні декларації про прибуття такого обладнання на митний пункт пропуску України і датою прибуття першої частини обладнання є 17.01.2006 року.

У Договорі лізингу визначено порядок сплати лізингових платежів, а саме 12 послідовних квартальних лізингових платежів в розмірі 222, 664 Євро, кожний повинен бути сплачений в кінці кожного кварталу. 1/12 від суми передоплати повинна бути відрахована від кожного лізингового платежу. Сума кожного лізингового платежу в такому випадку складає 156,732 Євро. Перший лізинговий платіж повинен бути внесений протягом 3 місяців після дати, з якого починається строк лізингу. Всі вказані лізингові платежі, а також загальна сума контракту без ПДВ в Україні.

Матеріали справи містять індикативний графік платежів відповідно до умов Договору із зазначенням їх назви, строку, розміру та процентів.

Також Договором лізингу, серед його умов, передбачене таке: місце встановлення обладнання - місцезнаходження лізингоотримувача у м. Львові, Україна; строк поставки протягом 16 робочих тижнів з моменту підписання цього договору; умови поставки DDU, Львів, Україна у відповідності до правил Інкотермс 2000 року.

Контракт купівлі продажу, що є додатком 1 до Договору лізингу укладений між Покупцем - Компанією «ОСОБА_1 КРЕДИТ АБ» та Продавцем - Компанією «ТЕТРА ПАК ОСОБА_5А.» за участю третьої особи - лізингоодержувача ВАТ «Львівський холодокомбінат»

Згідно п.11 цього контракту купівлі продажу його сторони, а учасником цих відносин, як зазначено вище також виступало ВАТ «Львівський холодокомбінат», встановили правило, згідно з яким цей контакт вступає в силу після підписання його і Договору лізингу, який повинен бути укладений між Покупцем - Компанією «ОСОБА_1 КРЕДИТ» - та лізингоодержувачем ВАТ «Львівський холодокомбінат». Лізингоодержувач ВАТ «Львівський холодокомбінат» підписав контракту купівлі продажу «прочитав і згоден».

Повна ціна цього Контракту купівлі продажу (п.5) складає 2 637.300,00 Євро і аргументована на поставці DDU Львів, Україна у відповідності до правил Інкотермс 2000. Вартість обладнання, як зазначається позивачем у позовній заяві, складає 2 490 100, 00 Євро згідно Специфікації обладнання (додаток 1 до Договору лізингу).

18 серпня 2009 року укладено Додаток № 2 до Договору лізингу № 100413 між ОСОБА_1 КРЕДИТ АВ та ВАТ «Львівський холодокомбінат», у якому зазначено, що даний додаток до договору лізингу № 100413 належить до виконання та «витісняє умови вищезгаданого договору лізингу». Наступні документи включені в договір лізингу: договір лізингу № 100413, підписаний 16 вересня 2005 року; додаток № 1 до договору лізингу № 100413, підписаний в липні 2006 року», а також вказує, що всі інші умови Договору залишаються без змін.

Зокрема, у цьому додатку вказано ціну продажу станом на 1 серпня 2009 року в розмірі 1 164 639, 00 Євро, період лізингу від 1 серпня 2009 року 50 місяців, остаточну вартість 58 232, 00 Євро. Щодо лізингових платежів додаток №2 до Договору встановлює, що під час пільгових періодів лізингоотримувач не буде платити лізингові платежі і проценти будуть накопичуватися. Після пільгових періодів слідує 5 послідовних лізингових платежів разом з процентами. Лізингові платежі будуть здійснюватися щомісячно з процентами, зазначеними у графіку платежів, що додається (документ 1). Перший платіж припадає на 31 серпня 2009 року, після нього слідує 7 пільгових періодів, після цього 5 оплат починаються з 31 травня 2010 року. Всі зазначені платежі, а також інші суми зазначені без ПДВ.

До Додатку №2 до Договору лізингу додано графік платежів з врахуванням вище наведеного та зазначенням розміру оплати платежів, процентів, амортизаційних відрахувань та дати їх оплати, починаючи з 31 серпня 2009 року по 30 серпня 2010 року.

Представником відповідача було також подано ухвалу Залізничного районного суду м. Львова від 30 вересня 2013 року у справі №462/5328/13-ц за клопотанням Компанії «ОСОБА_1 КРЕДИТ» про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду про стягнення з ПАТ «Львівський Холодокомбінат» заборгованості, якою у задоволенні цього клопотання відмовлено. Ця ухвала залишена без змін ухвалою судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 13 січня 2014 року та ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27 березня 2014 року.

При цьому судами встановлено, що рішенням Міжнародного Арбітражного Суду Міжнародної ОСОБА_6 у справі № 17769/GZ/MHM від 31.01.2013 року задоволено повністю позовні вимоги стягувача - Компанії «ОСОБА_1 КРЕДІТ» до боржника - ПАТ «Львівський холодокомбінат». В обґрунтування заявленої в клопотанні вимоги заявник послався на те, що вищевказаним рішенням встановлено, що 16.09.2005 року між ним та ПАТ «Львівський холодокомбінат» укладено Лізинговий договір № 100413, додатком № 1 до якого є контракт купівлі - продажу від 16.09.2005 року, та що цим контрактом між стягувачем та боржником були погоджені основні умови поставки обладнання, що надано у лізинг та додатки № 1 «перелік Обладнання, що надається у лізинг» і № 2 «Генеральні умови лізингу». Зазначає, що пунктом 16 рішення встановлено, що: «Параграф 2 статті 18 Генеральних Умов Лізингу Позивача містить домовленість про арбітраж, яка зазначає: «Усі спори, що виникають у зв'язку з цим Договором, повинні остаточно вирішуватись за Правилами Арбітражу Міжнародної ОСОБА_6 одним чи декількома арбітрами, призначеними за цими Правилами». Відповідно до розділу рішення «F.Постанова» судом постановлено, що одноособовий арбітр має компетенцію остаточно вирішувати справу, яка перебуває у провадженні, на підставі пункту про арбітраж за статтею 18 Генеральних Умов Лізингу.

Згідно рішенням Міжнародного Арбітражного Суду Міжнародної ОСОБА_6 у справі № 17769/GZ/МНМ від 31.01 2013 року відповідач повинен виплатити позивачу суму у розмірі 898,266.00 євро плюс 2 відсотки місячних з відповідних дат, що вказані у рішенні; виплатити позивачу суму у розмірі 75,000.00 доларів США, як витрати з арбітражного процесу, та судові витрати, понесені позивачем на суму 880,000.00 шведських крон, та понесені ним витрати на суму 98,000.00 шведських крон та 9,400.00 євро, усі зазначені суми виплатити з процентами відповідно до розділу 6 Шведського Закону про Відсоток з дня винесення рішення до дати отримання оплати позивачем; відповідач за свій власний рахунок і на свій власний ризик негайно повинен передати відповідачу обладнання, а позивач, у свою чергу, має право самостійно визначити місце і порядок такої передачі (це рішення наявне в матеріалах справи).

Відмовляючи у задоволенні клопотання про виконання згаданого вище рішення Міжнародного Арбітражного Суду Міжнародної ОСОБА_6 у справі № 17769/GZ/МНМ від 31.01 2013 року суди встановили, що стягувачем - Компанією «ОСОБА_1 КРЕДІТ» в якості арбітражної угоди подано витяг з Генеральних Умов Лізингу, оскільки останній вважає п. 18 даного документу - арбітражною угодою. Однак Генеральні Умови Лізингу підписані лише зі сторони заявника - Компанії «ОСОБА_1 КРЕДІТ» і не підписані зі сторони ПАТ «Львівський холодокомбінат». Арбітражна угода - це угода, що виражає узгоджену волю сторін про передачу спору між ними до арбітражу, що укладена в письмовій формі та є обов'язковою для сторін, визначає компетенцію арбітражу та слугує підставою для винесення та виконання арбітражного рішення. Відсутність підпису на арбітражній угоді зі сторони ПАТ «Львівський холодокомбінат» свідчить про відсутність вираженої узгодженої волі щодо обрання для боржника норм, що передбачені Генеральними Умовами Лізингу. Тому, є підстави констатувати відсутність належним чином укладеної арбітражної угоди. Крім того суд зауважив, що сторони не прийшли до узгодженої волі щодо укладення арбітражної угоди і після виникнення спору.

До матеріалів справи відповідачем надано довідку ІФ ОД АТ «ОСОБА_7 Аваль» від 02.08.2011 року №35-7-9-02/03-1406 про здійснені платежі за договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року з фірмою ОСОБА_1 КРЕДИТ АВ, згідно якої за період з 14.10.2005 року по 24.06.2010 року сплачено загальну суму у розмірі 1 662 754,66 Євро.

Також відповідачем надано суду довідку ВАТ «ВіЕйБі Банк» б/№ про те, що станом на 29 липня 2009 року з рахунку ВАТ «Львівський холодокомбінат» на користь позивача за контрактом №100413 від 16.09.2005 року були здійсненні перекази на суму 444 776, 17 Євро.

Таким чином, загальна сума сплати коштів склала 2 107 530,83 Євро.

У судовому засіданні позивач не заперечив факт сплати відповідачем загальної суми лізингових платежів в розмірі 2 127 480, 83 Євро. Однак заперечив факт сплати всієї суми заборгованості за Договором лізингу.

Отже, сплата коштів у розмірі 2 127 480,83 Євро сторонами вважається безспірною.

У звязку з існуванням заборгованості за Договором лізингу сторони, на прохання відповідача, уклали 18 серпня 2009 року Додаток № 2 до Договору лізингу № 100413 між ОСОБА_1 КРЕДИТ АВ та ВАТ «Львівський холодокомбінат», у якому зазначено, що даний додаток до договору лізингу № 100413 належить до виконання та «витісняє умови вищезгаданого договору лізингу». Наступні документи включені в договір лізингу: договір лізингу № 100413, підписаний 16 вересня 2005 року; додаток № 1 до договору лізингу № 100413, підписаний в липні 2006 року», а також вказує, що всі інші умови Договору залишаються без змін.

У графі «ціна продажу» визначили суму 1 164 639,00 Євро, що на думку позивача, складає заборгованість відповідача перед ним до моменту укладення цього додатку разом з встановленим нового розміру лізингових платежів (включаючи процентну ставку Лібор 0,750%, а всього процентів 3, 750%).

На думку позивача, зазначена сума 1 164 639,00 Євро. складається з простроченої заборгованості відповідача (918 533,00Євро), відсотки за простроченими платежами (114 240,83 Євро) та залишкової вартості обладнання (131 865,00 Євро) (пояснення відповідача від 14.09.2016 року вх. №36763/16).

Слід зазначити, що додаток №2 до Договору лізингу підписаний сторонами, скріплений печатками. Іншого, ніж волевиявлення їх сторін на продовження строку дії Договору лізингу на 14 місяців судом не встановлено. Доказів визнання Договору лізингу недійсним повністю чи частково, його розірвання, відмови від нього сторонами суду не надано.

При прийнятті рішення суд керувався наступним.

Відповідно до ст. 124 ГПК України підсудність справ за участю іноземних субєктів господарювання визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України.

Відповідно до ч.1 ст. 4 ГПК України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість якого надана Верховною ОСОБА_4 України, а ч.4 цієї ж статті передбачено, що господарський суд у випадках, передбачених законом або міжнародним договором застосовує норми права інших держав.

Між сторонами спору, в якому позивачем є іноземний субєкт господарювання, виникли правовідносини лізингу на підставі укладеного договору №100413 від 16.09.2005 року як слідує з назви договору, його предмету, змісту та порядку сплати лізингових платежів та інших істотних умов.

Враховуючи зазначену обставину, з метою визначення застосовуваного права, підсудності судам України справ з іноземним елементом слід керуватися відповідними нормами Закону України «Про міжнародне приватне право».

Так, відповідно до ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв'язок із приватноправовими відносинами.

Правила цього Закону про визначення права, що підлягає застосуванню судом, поширюються на інші органи, які мають повноваження вирішувати питання про право, що підлягає застосуванню. Визначення права, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин на підставі колізійних норм, не здійснюється, якщо міжнародним договором України передбачено застосування до відповідних відносин матеріально-правових норм.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про міжнародне приватне право» зміст правочину може регулюватися правом, яке обрано сторонами, якщо інше не передбачено законом. У разі відсутності вибору права до змісту правочину застосовується право, яке має найбільш тісний зв'язок із правочином.

Якщо інше не передбачено або не випливає з умов, суті правочину або сукупності обставин справи, то правочин більш тісно пов'язаний з правом держави, у якій сторона, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту правочину, має своє місце проживання або місцезнаходження.

Сторонами Договору не обрано право, що регулює відносини лізингу.

При цьому позивач зазначає, що у такому випадку слід керуватися п.5 ч.1 ст.44 Закону України «Про міжнародне приватне право», відповідно до якого у разі відсутності згоди сторін договору про вибір права, що підлягає застосуванню до цього договору, застосовується право згідно з частиною другою і третьою статті 32 цього Закону. При цьому стороною, що повинна здійснити виконання, яке має вирішальне значення для змісту договору, є наймодавець за договорами найму (оренди).

Відповідач заперечив і зазначив, що у даному випадку договір лізингу не можна розглядати як договір найму (оренди), оскільки він має свої особливості, які притаманні саме цьому договору.

Дослідивши обставини справи щодо права держави, яке слід застосовувати стосовно спірних правовідносин суд зазначає таке.

Як зазначено вище, ст..4 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України.

Якщо згідно з частиною першою цієї статті неможливо визначити право, що підлягає застосуванню, застосовується право, яке має більш тісний зв'язок із приватноправовими відносинами.

Між Компанією «ОСОБА_1 КРЕДИТ» (позивач, за договором Лізингодавець), ВАТ «Львівський холодокомбінат» (відповідач, за договором Лізингоотримувач) та Компанією «ТЕТРА ПАК СЕРВІС» (за договором Постачальник) укладено Лізинговий договір № 100413 від 16.09.2005 року.

Суд констатує, що обладнання, яке було передано у лізинг, знаходиться на території України, про свідчать додані до справи митні декларації та положення Договору, де зазначено, що дата початку строку лізингу - з першої дати прибуття першої частини обладнання на митний пункт в Україні.

Однією з вимог позивача є витребування у ПАТ «Львівський холодокомбінат» та повернення Компанії «ОСОБА_1 КРЕДИТ» майна, передбаченого договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 39 Закону України «Про міжнародне приватне право» виникнення та припинення права власності та інших речових прав визначається правом держави, у якій відповідне майно перебувало в момент, коли мала місце дія або інша обставина, яка стала підставою для виникнення або припинення права власності та інших речових прав, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Право, яке застосовується до виникнення та припинення права власності та інших речових прав, що є предметом правочину, визначається відповідно до частини першої цієї статті, якщо інше не встановлено за згодою сторін. Вибір права сторонами правочину не зачіпає прав третіх осіб.

Згідно ч. 1 ст.42 цього ж Закону захист права власності та інших речових прав здійснюється на вибір заявника відповідно до права держави, у якій майно знаходиться, або відповідно до права держави суду.

Отже, враховуючи наведене вище, суд доходить висновку про те, що спірні відносини виникли на підставі укладеного договору лізингу як самостійного виду договорів, що має свої особливості та предмет правового регулювання.

При цьому суд звертає увагу, що у згаданому вище правовому висновку, що лежить в основі обґрунтування позовних вимог, зазначено, що «договір фінансового лізингу не регулюється жодним конкретним законодавчим актом Швеції. В юридичній літературі зазначається, що в залежності від обставин індивідуального договору фінансового лізингу, договір може розглядатися або як договір купівлі продажу, або оренди товарів… Немає конкретного закону Швеції, який би регулював оренду товарів, за аналогією застосовуються законодавчі положення стосовно придбання товарів. Отже на практиці, з юридичної точки зору неважливо, чи розглядається договір фінансового лізингу як договір купівлі продажу або оренди товарів, оскільки застосовуються одні і тіж самі положення прямо чи за аналогією».

Враховуючи наведене вище, з врахуванням статей 4, 32, 38 Закону України «Про міжнародне приватне право» до спірних відносин, які виникли в процесі виконання договору лізингу, слід застосовувати право держави Україна, а не Швеції.

Слід зазначити, що п.3 ст.7 Конвенції УНІДРУА про міжнародний фінансовий лізинг, вчиненої 28 травня 1988 року в м. Оттаві, до якої Україна приєдналася 11 січня 2006 року, у контексті специфіки регулювання лізингових відносин та майнових прав сторін встановлюється правило, згідно якого термін «застосовний закон» означає закон держави, в якій знаходиться обладнання.

Відповідно до ст. 806 ЦК України, ст. 292 ГК України, що міститься у Параграфі 5. Оренда майна та лізинг, лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо.

Відповідно до п.п. „б 14.1.97 п. 14.1 ст. 14 Податкового кодексу України лізинг (оренда) вважається фінансовим, якщо лізинговий (орендний) договір містить одну з таких умов:

об'єкт лізингу у передається на строк, протягом якого амортизується не менш як 75 відсотків його первісної вартості, а орендар зобов'язаний на підставі лізингового договору та протягом строку його дії придбати об'єкт лізингу з наступним переходом права власності від орендодавця до орендаря за ціною, визначеною у такому лізинговому договорі;

балансова (залишкова) вартість об'єкта лізингу на момент закінчення дії лізингового договору, передбаченого таким договором, становить не більш як 25 відсотків первісної вартості ціни такого об'єкта лізингу, що діє на початок строку дії лізингового договору;

сума лізингових (орендних) платежів з початку строку оренди дорівнює первісній вартості об'єкта лізингу або перевищує її;

майно, що передається у фінансовий лізинг, виготовлене за замовленням лізингоотримувача (орендаря) та після закінчення дії лізингового договору не може бути використаним іншими особами, крім лізингоотримувача (орендаря), виходячи з його технологічних та якісних характеристик.

Під терміном «строк фінансового лізингу» слід розуміти передбачений лізинговим договором строк, який розпочинається з дати передання ризиків, пов'язаних із зберіганням або використанням майна, чи права на отримання будь-яких вигод чи винагород, пов'язаних з його використанням, або будь-яких інших прав, що слідують з прав на володіння, користування або розпоряджання таким майном, лізингоотримувачу (орендарю) та закінчується строком закінчення дії лізингового договору, включаючи будь-який період, протягом якого лізингоотримувач має право прийняти одноосібне рішення про продовження строку лізингу згідно з умовами договору.

Контрактом купівлі продажу, що є додатком до Договору у п.1 зазначено, що продавець провів переговори з ВАТ «Львівський холодокомбінат», надалі Лізингоодержувач, з метою надання лізингоодержувачу визначеного обладнання для виробництва продукції Лізингоодержувача.

Отже має місце передача майна на замовлення лізингоодержувача для його подальшого використання у технологічному циклі виробництва відповідної продукції.

Повна ціна Контракту купівлі продажу (п.5) складає 2 637.300,00 Євро і аргументована на поставці DDU Львів, Україна у відповідності до правил Інкотермс 2000. Вартість обладнання, як зазначається позивачем у позовній заяві, складає 2 490 100, 00 Євро згідно Специфікації обладнання (додаток 1 до Договору лізингу).

Також Договором лізингу, серед його умов, передбачене таке: місце встановлення обладнання - місцезнаходження лізингоотримувача у м. Львові, Україна; строк поставки протягом 16 робочих тижнів з моменту підписання цього договору; умови поставки DDU, Львів, Україна у відповідності до правил Інкотермс 2000 року.

З врахуванням наведеного вище, змісту Договору лізингу, наданої відповідачем балансової довідки про те, що обладнання за договором лізингу відображено на балансі ПАТ «Львівський холодокомбінат» суд зазначає, що між сторонами укладено договір фінансового лізингу.

Відповідно до ст..1 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу.

За договором фінансового лізингу (далі- договір лізингу) лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності (вх..№35345/16 від 02.09.2016р.).

Позовна давність, за визначенням статті 256 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Отже, позовна давність є інститутом цивільного права і може застосовуватися виключно до вимог зі спорів, що виникають у цивільних відносинах, визначених у частині першій статті 1 ЦК України, та у господарських відносинах (стаття 3 Господарського кодексу України, далі - ГК України).

Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом.

Як зазначено вище, відповідачем подано заяву про застосування строку позовної давності.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що в порушення умов Договору відповідачем своєчасно не внесено лізингові платежі, передбачені у Додатку № 2 до договору лізингу № 100413 між ОСОБА_1 КРЕДИТ АВ та ВАТ «Львівський холодокомбінат» від 18.08.2009 року, а тому слід відповідача стягнути 900 755,00 Євро заборгованості з оплати лізингових платежів за договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року, 484 765, 30 Євро відсотків з простроченої заборгованості з оплати лізингових платежів за договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року та витребувати і повернути позивачу майно, передбачене договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року.

Так, у Додатку № 2 до договору лізингу № 100413 між ОСОБА_1 КРЕДИТ АВ та ВАТ «Львівський холодокомбінат» зазначено, що даний додаток до договору лізингу № 100413 належить до виконання та «витісняє умови» вищезгаданого договору лізингу. Наступні документи включені в договір лізингу: договір лізингу № 100413, підписаний 16 вересня 2005 року; додаток № 1 до договору лізингу № 100413, підписаний в липні 2006 року», а також вказує, що всі інші умови Договору залишаються без змін.

Зокрема, у цьому додатку вказано ціну продажу станом на 1 серпня 2009 року в розмірі 1 164 639, 00 Євро, період лізингу від 1 серпня 2009 року 50 місяців, остаточну вартість 58 232, 00 Євро. Щодо лізингових платежів додаток №2 до Договору встановлює, що під час пільгових періодів лізингоотримувач не буде платити лізингові платежі і проценти будуть накопичуватися. Після пільгових періодів слідує 5 послідовних лізингових платежів разом з процентами. Лізингові платежі будуть здійснюватися щомісячно з процентами, зазначеними у графіку платежів, що додається (документ 1). Перший платіж припадає на 31 серпня 2009 року, після нього слідує 7 пільгових періодів, після цього 5 оплат починаються з 31 травня 2010 року. Всі зазначені платежі, а також інші суми зазначені без ПДВ.

До Додатку №2 до Договору додано графік платежів з врахуванням вище наведеного та зазначенням розміру оплати платежів, процентів, амортизаційних відрахувань та дати їх оплати, починаючи з 31 серпня 2009 року по 30 серпня 2010 року.

Слід зазначити, що мотивацією укладення Додатку №2 до Договору було прохання лізингоодержувача змінити період платежів з квартальних на щомісячні, та продовження Договору додатково на 14 місяців.

Враховуючи строк лізингу 36 місяців, що зазначений у Договорі лізингу, прохання відповідача продовжити договір на 14 місяців, сторони встановили період лізингу 50 місяців (36 + 14= 50).

Відповідачем надано суду довідку ІФ ОД АТ «ОСОБА_7 Аваль» від 02.08.2011 року №35-7-9-02/03-1406 про здійсненні платежі за договором лізингу №100413 від 16.09.2005 року з фірмою ОСОБА_1 КРЕДИТ АВ, згідно якої за період з 14.10.2005 року по 24.06.2010 року сплачено загальну суму у розмірі 1 662 754,66 Євро.

Також відповідачем надано суду довідку ВАТ «ВіЕйБі Банк» б/№ і дати про те, що станом на 29 липня 2009 року з рахунку ВАТ «Львівський холодокомбінат» на користь позивача за контрактом №100413 від 16.09.2005 року були здійсненні перекази на суму 444 776, 17 Євро. Загальна сума сплати коштів склала 2 107 530,83 Євро.

Однак сторони, з врахуванням сплати відповідачем визначеної у Контракті купівлі продажу передоплати у розмірі 791 190, 00 Євро та періодів сплати лізингових платіж, з врахуванням того, що графік платежів до Додатку №2 Договору лізингу складений 14.07.2009 року, не заперечили сплату коштів у розмірі 2 127 480, 00 Євро. При цьому 239 402, 00 Євро сплачено відповідачем згідно Додатку №2 до Договору лізингу.

Станом на 30 вересня 2010 року, що визначений сторонами як 14-й місяць сплати лізингових платежів відповідно до Додатку №2 до Договору, заборгованість відповідача склала 900 755,00 Євро. Доказів сплати суми заборгованості чи повного розрахунку за Договором лізингу суду сторонами не надано.

Пунктом 4.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Якщо договором чи іншим правочином визначено різні строки виконання окремих зобов'язань, що з нього виникають (наприклад, у зв'язку з поетапним виконанням робіт або з розстроченням оплати), позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків. Позовна давність за позовами, пов'язаними з простроченням почасових платежів (проценти за користування кредитом, орендна плата тощо), обчислюється окремо за кожним простроченим платежем.

За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України), тобто після закінчення: або передбаченого частиною другою статті 530 ЦК України семиденного строку від дня пред'явлення вимоги; або передбаченого іншим актом цивільного законодавства чи договором іншого пільгового строку, в який боржник має виконати зобов'язання. Виняток з цього правила становлять випадки, коли із закону або з договору випливає обов'язок негайного виконання зобов'язання: у такому разі перебіг позовної давності починається від дня пред'явлення вимоги кредитором.

Оскільки Договором встановлено різні строки сплати лізингових платежів, останній з яких припадає на 30 вересня 2010 року, відповідно позовна давність обчислюється окремо стосовно кожного з таких строків, а саме починаючи з 31 серпня 2009 року за кожний місяць по 30 вересня 2010 року (згідно графіку сплати лізингових платежів до Додатку №2 до Договору).

Отже, кінцевий обовязок відповідача сплатити лізинговий платіж за Договором встановлено 30 вересня 2010 року.

01 серпня 2010 року позивачем направлено відповідачу лист, в якому, зокрема, зазначено, що станом на 31липня 2010 року загальна сума заборгованості склала 956 498, 00 Євро. Також наголошено, що відповідачем відповідно до графіку лізингових платежів Додатку №2 до Договору не оплачено 10 12 платіж, а платіж 2-й оплачений частково, заборгованість з якого склала дає 92 010, 00 Євро. А загальна сума простроченої заборгованості склала 575 742, 00 Євро.

Відповідно до п.п.3,4 ч.1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом; вимагати розірвання договору та повернення предмета лізингу у передбачених законом та договором випадках.

Зазначені дії лізингодавець може здійснити шляхом звернення до суду в межах строку позовної давності.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Так, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Однак матеріали справи містять лист від 23.12.2010 року голови правління ВАТ «Львівський холодокомбінат» до позивача про те, що відповідачем «не заперечується договірних відносин між нами та не ухиляється від виконання договірних зобовязань з умислом. Ми визнаємо свої зобовязання за Договором лізингу №100413 від 16 вересня 2005 року і маємо надію на мирне вирішення ситуації, що склалася шляхом переговорів та досягнення консенсусу…. Для уникнення судового врегулювання ситуації, що склалася пропонуємо Вам погасити заборгованість перед Вашою Компанією у розмірі 150 000,00 Євро до 31 грудня 2010 року, а також відступити Вам в рахунок боргу продукцію масло тваринне, що відповідає вимогам ГОСТ у кількості 50 000 кг на загальну суму 2 500 000,00 грн.».

У постанові пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у 4.4.1. передбачено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати, зокрема визнання пред'явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Визнання боржником свого боргу після спливу позовної давності не свідчить про переривання перебігу такої давності.

Проаналізувавши інформацію, яка міститься у листі відповідача, суд доходить висновку що ним визнано існування боргу перед позивачем і право позивача, відповідно, є порушеним, що підтверджується також доказами, що є в матеріалах справи. При цьому суд констатує, що має місце переривання перебігу строку позовної давності у межах строку давності, відлік якого починається, з врахуванням положення ст.. 264 ЦК України заново з 23.12.2010 року.

Враховуючи наведене вище, оскільки нормами ЦК не встановлено спеціального строку позовної давності до правовідносин лізингу, належних та допустимих доказів зміни обчислення позовної давності сторонами не подано, суд доходить висновку що загальна позовна давність до цих правовідносин встановлюється відповідно до ст..257 ЦК України три роки, початок перебігу якої починається, з врахуванням положень ст..261 ЦК України з 01.01.2011 року (до 31.12.2010 відповідач зобовязався погасити заборгованість), і закінчується 31.12.2013 року.

Позовні заява подана до суду 12.07.2016 року, а відтак позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права за межами строку позовної давності. При цьому строк позовної давності обґрунтовується правом Швеції тривалістю у 10 років з моменту виникнення права вимоги (настання строку виконання зобовязання). Як зазначено у позовній заяві «..Позовна давність щодо вимог, заявлених в цій заяві, підпадає під загальний строк у 10 років, так як жодних спеціальних правил до таких вимог Шведським законодавством не встановлено». Така позиція позивача обґрунтовується Висновком від 11 травня 2016 року адвокатської фірми Ліндаль, з перекладом на українську мову, нотаріально засвідчений державним нотаріусом м. Мальме, Швеція.

Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п'ятої статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі.

Позивачем не подано до суду відповідного клопотання щодо поважності причин пропуску строку позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Статтею 268 ЦК України не передбачено, що на вимоги, які є предметом розгляду позовна давність не поширюється.

Відтак суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову повністю.

Згідно з ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст.34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи наведене вище, суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову.

Судові витрати залишаються за позивачем на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 22, 33, 34, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Повний текст рішення складено та підписано 03.10.2016 року.

Суддя Коссак С.М.