КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа№ 910/5053/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від позивача: Кіян А.В. - за дов.

від відповідача-1: Ясінська К.М. - за дов.

від відповідача-2: Кухта В.О. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016

у справі №910/5053/16 (суддя Якименко М.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Автовантаж»

до 1) Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України;

2) Спільного Українсько-Німецького підприємства «Марком» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю

про зняття арешту із заставленого майна та зобов'язання вчинити певні дії

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Автовантаж» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі, відповідач-1 або ДВС) та Спільного Українсько-Німецького підприємства «Марком» у формі Товариства з обмеженою відповідальністю (далі, відповідач-2) про зняття арешту із заставного майна боржника (відповідача-2), накладеного 19 вересня 2014 року постановою Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №44801184, 06 квітня 2015 року постановою Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №47146120, 23 вересня 2015 року постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 8579740 та зобов'язання ДВС припинити (скасувати) розшук автотранспортних засобів (заставного майна), оголошений 03 вересня 2015 року постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої Міністерства юстиції України про розшук майна боржника у виконавчому провадженні №47146120.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач у даному випадку є обтяжувачем з вищим пріоритетом, а отже має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження, а тому, накладений відповідачем-1 у межах виконавчого провадження арешт на 43 транспортні засоби порушує право позивача на звернення стягнення на це майно, як це передбачено Цивільним кодексом України, Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та Договорами застави автотранспортних засобів №041-11-11/1 від 29.11.2011 та №041-11-11/10 від 31.07.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 у справі №910/5053/16 позов задоволено повністю.

Вирішено зняти арешт, накладений 19 вересня 2014 року постановою Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №44801184, постановою Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України від 06 квітня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні №47146120, постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України від 23 вересня 2015 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 8579740 з рухомого майна, перелік якого зазначено у пункті 2 резолютивної частини рішення.

Зобов'язано Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України припинити (скасувати) розшук, оголошений 03 вересня 2015 року постановою Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої Міністерства юстиції України про розшук майна боржника у виконавчому провадженні №47146120 автотранспортних засобів, зазначених у пункті 2 резолютивної частини рішення.

Присуджено до стягнення з відповідача-1 на користь позивача 1 378,00 грн. судового збору та з відповідача-2 на користь позивача 1 378,00 грн. судового збору.

Рішення суду мотивоване наявністю законодавчо визначених підстав для зняття арешту зі спірних транспортних засобів та, відповідно, припинення (скасування) розшуку цих транспортних засобів.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 у справі №910/5053/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач-1 посилається на те, що дії органу ДВС з накладення арешту на спірне майно повністю відповідали нормам статті 57 Закону України «Про виконавче провадження», якою передбачено право державного виконавця своєю постановою накласти арешт та заборону на відчуження майна, в тому числі у розмірі суми стягнення. З наведених норм також вбачається, що накладення арешту на банківські рахунки та майно боржника є складовим елементом процесу виконавчого провадження, який застосовується органами державної виконавчої служби для збереження та звернення стягнення на грошові кошти боржника за рішенням суду. Крім того, як зазначає скаржник, Закон України «Про виконавче провадження» не встановлює виключень та не передбачає, що окремі поточні банківські рахунки суб'єктів господарювання та їх майно не можуть підпадати під арешт. Таким чином, державний виконавець, накладаючи арешт, діяв у відповідності до вимог закону та своїх повноважень.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача-1 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 апеляційну скаргу відповідача-1 прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 20.09.2016.

16.09.2016 представник відповідача-2 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

19.09.2016 представник позивача подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд у задоволенні апеляційної скарги відповідача-1 відмовити, рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник позивача та відповідача-2 у судовому засіданні проти доводів, викладених у апеляційній скарзі відповідача-1, заперечували, просили залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, скасувати рішення суду першої інстанції та постановити нове рішення, яким у позові відмовити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзивів на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 29.11.2011 між Публічним акціонерним товариством «Банк Петрокоммерц-Україна» (далі, Банк) та відповідачем-2 укладено Кредитний договір №041-11-11 (далі, Кредитний договір-1), за яким Банк надавав відповідачу-2 кредит у розмірі 895 000 доларів США 00 центів, під 15 % річних, зі строком повернення 25.12.2012.

Також, 29.11.2011 між Банком та відповідачем-2 було укладено Кредитний договір №043-11-11 (далі, Кредитний договір-2), за яким Банк надав відповідачу-2 кредит у розмірі 13 505 012 російських рублів 77 копійок, під 15 % річних, зі строком повернення 25.12.2012. Відповідно до Додаткової угоди № 1 від 31.07.2012 до Кредитного договору-2 розмір кредиту було збільшено до 27 018 658 російських рублів 79 копійок.

З метою забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 між сторонами було укладено:

1. Договір застави автотранспортних засобів №041-11-11/1, посвідчений 29.11.2012 Сидоренком A.B. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі під номером 3491 (далі, Договір застави-1),

2. Договір застави автотранспортних засобів №041-11-11/10, посвідчений 25.12.2013 Осипенко Д.О. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрований в реєстрі під номером 5773 (далі, Договір застави-2).

За змістом Договору застави-1 та Договору застави-2, з урахуванням внесених змін згідно договорів про внесення змін №№ 1-5, для забезпечення повного і своєчасного виконання відповідачем-2 його зобов'язань, визначених в Кредитному договорі-1 та Кредитному договорі-2, відповідач-2 надав Банку у заставу належне йому на праві власності наступне рухоме майно (транспортні засоби):

Марка, модельІнв. №Рік ВипускуРеєстраційний номерКузов (шасі) №Номер свідоцтва про реєстрацію
1 Citroen Berlingo 1.9D105/352007АА 3476 КНVF7GCWJYB94322963 AAC810621
2 Citroen Berlingo 1.9D105/372007АА 3478 КНVF7GCWJYB94343946 AAC810625
3 Citroen Berlingo 1.9D105/542007АА 8031 СІVF7GCWJYB94369320 AAC812337
4 Citroen Berlingo 1.9D105/512007АА 8652 СЕVF7GCWJYB94368513 AAC812336
5 Citroen Berlingo 1.9D105/472007АА 6362 СРVF7GCWJYB94370824 AAC812341
6 Citroen Berlingo 1.9D105/502007АА 1865 ІСVF7GCWJYB94370035 AAC812274
7 Citroen Berlingo 1.9D105/572007АА 5612 ЕРVF7GCWJYB94376111 AAC812342
8 Citroen Berlingo 1.9D105/532007АА 6176 ECVF7GCWJYB94367193 AAC812344
9 Citroen Berlingo 1.9D105/362007АА 3304 КЕVF7GCWJYB94322964 AAC810463
10 Citroen Berlingo 1.9D105/562007АА 5609 ЕРVF7GCWJYB94376112 AAC812343
11 Citroen Berlingo 1.9D105/462007АА 5613 ЕРVF7GCWJYB94369666 AAC812340
12 Citroen Berlingo 1.9D105/452007АА 0816 АХVF7GCWJYB94368151 AAC812256
13 Citroen Berlingo 1.9D105/522007АА 0630 СХVF7GCWJYB94366823 AAC812269
14 Citroen Berlingo 1.9D105/482007АА 6792 АЕVF7GCWJYB94370475 AAC812272
15 Foton BJ 1043 V8JE.6-4105/412006АА 3482 КНY6LV 8JE666L002330 AAC810626
16 Foton BJ 1043 V8JE6-4105/402006АА 3479 КНY6JV8JE666J001671 AAC810623
17 Foton BJ 1043 V8JE6-4105/342006АА 3486 КНY6LV8JE666L002326 AAC810630
18 Foton BJ 1043 V8JE6-4105/392006АА 3305 КЕY6LV8JE666L002319 AAC810465
19 Foton BJ 1043 V8JE6-4105/432006АА 3483 КНY6LV8JE666L002343 AAC810629
20 Foton BJ 1043 V8JE6-4105/422006АА 3487 КНY6LV8JE666L002329 AAC810629
21 Ford Deuch TRANSIT VAN 350105/492007АА 1426 ECWF0XXXTTFX7M2258 AAC812146
22 Ford Deuch TRANSIT VAN 350105/552007АА 5614 ЕРWF0XXXTTFX7M2259 AAC812339
23 Citroen JAMPER105/171999АА 0756 AIVF7231A KXC№987412
24 ЗA3 110557105/232003АА 0761 AIY6D2057 КХС№987413
25 ЗA3 110557105/212003АА 8934 AIY6D2356 КХС№987976
26 ЗA3 110308105/592010АА 4206 КАY6D110308А0138626 ААС763113
27 KIA PREGIO RS105/102005АА 1406 В АKNCTB90 ААС043764
28 KiA PREGIO RS105/082005АА 1166 АРKNHTR36 ААС473932
29 KiA PREGIO RS 105/092005АА4803 ВМKNCTB3 ААС043840
30 Citroen JUMPY 105/632011АА 1914 КІVF7XD9HUCBZ013227 ААС813409
31 Skoda OKTAVIA 105/052007АА2313СХTMBBD41Z77B154222 ААС 113607
32 Hyundai HI 105/132006АА2742 СВKMJWVH7HP6U761212 ААС526024
33 Hyundai HI105/122006АА 2740 СВKMJWVH7HP6U75258 ААС526025
34 KAMA3 43253-1013-15105/11152007АА 1725 КІXTC43253R72316727 ААС812934
35 Subaru Outback105/442007АА 1038 ЕРJF1BP9LLA8G089602 ААС442423
36 Subaru LEGACY105/022003АА 8935 AIJF1BE5LR5 3G026429 КХС№987975
37 Subaru Outback105/582006AA 2610 HXJF1BP9LKB7G073660 AAC374227
38 СЗАП 9327105/20-12006AA 0076 XTX1W93271A60001789 AAC594790
39 KOMATSU FG 15T-20105/981671981 -
40 Peugeot 607 2.2 Diesel 4 AT -2004AA 0814 MTVF39D4HXE92113018 AAE076668
41 КАМАЗ 4308 -2006AA 5502 BXY691200006A000050/ XTC5114 AAC526378
42 Range Rover, 3.6 -2007AA 8967 EESALLMAM248A267760 AAC19283
43 Subaru Legacy -2006AA 6356 AAJF1BP9LKB6G054532 AAC044707

Реєстрація обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за Договором застави-1 була проведена 01.12.2011 за № 11913371 (запис № 15) та 01.12.2011 за № 11913631 (запис № 17), а за Договором застави-2 - проведена 31.07.2012 за № 12811799 (запис № 21), що підтверджується Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48793133 від 20.01.2016.

Відповідно до пункту 1 Додаткової угоди № 6 від 25.03.2014 до Кредитного договору-1 та пункту 1 Додаткової угоди № 5 від 25.03.2014 до Кредитного договору-2 строк повернення кредитних коштів становить 20 грудня 2014 р.

Так само, згідно з пунктом 1 Договору про внесення змін № 5 від 25.03.2014 до Договору застави-1 та пункту 1 Договору про внесення змін № 5 від 25.03.2014 до Договору застави-2 строк повернення отриманого кредиту за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 визначено не пізніше 20 грудня 2014 року.

За наведених обставин, строк виконання відповідачем-2 обов'язку з погашення заборгованості за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 настав ще 20.12.2014, однак так і не був виконаний.

Із матеріалів справи вбачається, що 24.07.2015 між Банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Централ капітал» (ідентифікаційний код 38123843) було укладено Договір відступлення прав вимоги (договір цесії), за яким права кредитора за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал».

Пунктом 1.1. Договору відступлення права вимоги від 24.07.2015 та Додатком №1 до нього Банк та ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал» визначили, що загальний розмір заборгованості відповідача-2 за Кредитним договором-1 становить 564 810,23 доларів США, що еквівалентно 12 434 689,76 гривень, а за Кредитним договором-2 - 21 818 899,13 російських рублів, що еквівалентно 8 374 748,05 гривень.

06.08.2015 між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал» було укладено Договір про передачу прав за договорами застави № 03, за яким усі права вимоги за Договором застави-1 та Договором застави-2 перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал».

06.08.2015 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна були внесені зміни стосовно обтяжувача (з ПАТ «Банк Петрокоммерц-Україна» на ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал»).

Таким чином, усі права та обов'язки кредитора (позикодавця) та заставодержателя від Банку перейшли до ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал».

Далі, 14.01.2016 між ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Автовантаж» (позивач) було укладено Договір про відступлення права вимоги за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2.

Згідно наведеного Договору від 14.01.2016 до позивача перейшло право вимоги первісного кредитора:

- в межах суми 42 297,68 доларів США, що еквівалентно 1 000 000,00 гривень, яке виникло з Кредитного договору-1 та усіх додаткових угод до нього, укладеного між Банком та відповідачем-2, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Фінансова компанія Централ капітал» від Банку згідно з Договором відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015;

- в межах суми 969 806,69 російських рублів, що еквівалентно 300 000,00 гривень, яке виникло з Кредитного договору-2 та додаткових угод до нього, укладеного між Банком та відповідачем-2, право вимоги за яким перейшло до ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал» від Банку згідно з Договором відступлення права вимоги (договору цесії) від 24.07.2015.

Таким чином, позивач отримав право грошової вимоги до відповідача-2 у такому розмірі:

- 42 297,68 доларів США, що еквівалентно 1000 000,00 гривень за Кредитним договором-1,

- 969 806,69 російських рублів, що еквівалентно 300 000,00 гривень за Кредитним договором-2.

При цьому, 15.01.2016 між ТОВ Фінансова компанія «Централ капітал» та позивачем було укладено Договір про передачу прав за договорами застави, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Корецькою І.С., та зареєстрований в реєстрі за № 16.

На підставі вказаного Договору від 15.01.2016 первісним заставодержателем (ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал») передані новому заставодержателю (позивачу) усі права вимоги за:

- Договором застави-1, укладеним між Банком та відповідачем-2, з урахуванням всіх змін;

- Договором застави-2, укладеним між Банком та відповідачем-2, з урахуванням всіх змін.

15.01.2016 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна (по записам №11913371, №11913631 та №12811799) були внесені зміни стосовно обтяжувача (з ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал» на ТОВ «Автовантаж»), що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) №48773431, №48773391, №48773341 від 15.01.2016.

18.01.2016 позивачем на адресу відповідача-2 було направлено повідомлення про зміну кредитора та заставодержателя у зобов'язанні.

Відповідно до частини 1 статті 20 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» якщо обтяжувач відступив іншій особі права за правочином, на підставі якого виникло обтяження, ця особа набуває всі відступлені права стосовно предмета обтяження, включаючи встановлений пріоритет за умови, що відомості про заміну обтяжувача були внесені до Державного реєстру протягом п'яти днів із дня відступлення прав.

За змістом частини 2 статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі відступлення обтяжувачем забезпеченою обтяженням права вимоги іншій особі до неї також переходять усі права обтяжувача щодо предмета обтяження.

За наведених вище обставин, усіх прав та обов'язків кредитора за Кредитним договором-1 на загальну суму 1 000 000,00 гривень та Кредитним договором-2 на загальну суму 300 000,00 гривень, а також усіх прав та обов'язків заставодержателя за Договором застави-1 та Договором застави-2 набув позивач у справі.

Відповідач-2 зобов'язувався у строк 20 грудня 2014 року включно виконати усі свої грошові зобов'язання за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2.

Однак, отримані відповідачем-2 кредитні кошти за наведеними договорами повернуто не було.

Зокрема, як підтверджується укладеним між Банком та ТОВ «Фінансова компанія «Централ капітал» Договором відступлення права вимоги (договір цесії) від 24.07.2015 та Додатком № 1 до нього, загальна заборгованість відповідача-2 за Кредитним договором-1 становить 564 810,23 доларів США, що еквівалентно 12 434 689,76 гривень, а за Кредитним договором-2 відповідно 21 818 899,13 російських рублів, що еквівалентно 8 374 748,05 гривень.

При цьому, з цієї загальної заборгованості відповідача-2, заборгованість останнього перед позивачем становить 42 297,68 доларів США, що еквівалентно 1 000 000,00 гривень за Кредитним договором-1 та 969 806,69 російських рублів, що еквівалентно 300 000,00 гривень за Кредитним договором-2.

Отже, в гривневому еквіваленті заборгованість відповідача-2 перед позивачем складає 1 300 000,00 гривень.

За змістом положень статті 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Виконання відповідачем-2 зобов'язання за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2 забезпечене укладеними Договором застави-1 та Договором застави-2.

Згідно статті 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання божником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржники, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Статтею 22 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» передбачено, що за рахунок предмета обтяження обтяжувач має право задовольнити свою вимогу за забезпеченим обтяженням у повному обсязі або в частині, встановленій договором. Розмір забезпеченої обтяженням вимоги визначається на момент її задоволення і серед іншого включає: сплату процентів, неустойки, основної суми боргу.

За змістом частини 6 статті 20 Закону України «Про заставу» звернення стягнення на заставлене майно здійснюється за рішенням суду або третейського суду, на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо інше не передбачене законом або договором застави.

Згідно з положеннями частини 1 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса в порядку, встановленому законом, або в позасудовому порядку згідно із цим Законом.

Відповідно до статті 26 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач має право на власний розсуд обрати один із таких позасудових способів звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження:

- передача рухомого майна, що є предметом забезпечувального обтяження, у власність обтяжувача в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання в порядку, встановленому цим Законом;

- продаж обтяжувачем предмета забезпечувального обтяження шляхом укладення договору купівлі-продажу з іншою особою-покупцем або на публічних торгах;

- відступлення обтяжувачу права задоволення забезпеченої обтяженням вимоги у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є право грошової вимоги;

- переказ обтяжувану відповідної грошової суми, у тому числі в порядку договірного списання, у разі, якщо предметом забезпечувального обтяження є гроші або цінні папери;

- реалізація заставленого майна на підставі виконавчого напису нотаріуса.

У відповідності до положень частини 3 статті 24 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяжувач, який ініціює звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, зобов'язаний до початку процедури звернення стягнення зареєструвати в Державному реєстрі відомості про звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до умов пп. а) пункту 6.2. Договору застави-1 та Договору застави-2 позивач як заставодержатель має право негайно задовольнити усі свої фактичні вимоги з вартості предмета застави у випадку, зокрема, несплати боржником будь-якої суми в порядку передбаченому Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2.

Як визначено в пп. б) пункту 6.3. Договору застави-1 та Договору застави-2 заставодержатель має право на власний розсуд обрати один із позасудових способів звернення стягнення на предмет застави, зокрема, передача предмета застави у власність заставодержателя в рахунок виконання боржником фактичних вимог заставодержателя.

Згідно встановлених сторонами в договорах застави «Застережень», порядок позасудового звернення стягнення на предмет застави встановлюється чинним законодавством України.

Відповідно до пункту 6.4. Договору застави-1 та Договору застави-2, у випадку та з моменту настання заставного випадку, право володіння предметом застави переходить від заставодавця до заставодержателя.

З урахуванням наведеного вище законодавчо визначеного порядку звернення стягнення на заставлене рухоме майно та у зв'язку з допущеним відповідачем-2 порушенням умов взятих на себе договірних зобов'язань за Кредитним договором-1, Кредитним договормо-2 та Договорами застави-1 і 2, позивач, як заставодержатель, в порядку, встановленому статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», 21.01.2016 надіслав Боржнику (відповідачу-2) та іншим обтяжувачам письмове повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов'язання.

На виконання вимог статті 27 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» 21.01.2016 в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна були зареєстровані відомості про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна (реєстрація змін) № 48801981, № 48801834, № 48801660 від 21.01.2016.

У своєму повідомленні від 21.01.2016 позивач вказав на обраний позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження, який має намір застосувати, а саме шляхом передачі йому права власності на предмет забезпечувального обтяження в рахунок виконання забезпеченого обтяженням зобов'язання.

На вимогу позивача виконати порушене зобов'язання або передати йому предмет забезпечувального обтяження у володіння протягом 30 днів, відповідач-2 в своєму листі від 02.02.2016 за вих. № 02/02/16 вказав на те, що у зв'язку із скрутним фінансовим становищем підприємства, задоволення вимоги по сплаті заборгованості є неможливим. З урахуванням цього відповідачем-2 було запропоновано передати позивачу всі транспортні засоби, які є предметом застави за Договором застави-1 та Договором застави-2, у власність в рахунок виконання усіх його фактичних вимог за наведеними вище кредитними договорами.

До закінчення процедури звернення стягнення відповідач-2 в порядку статті 28 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» висловив готовність передати у фактичне володіння позивача усі транспортні засоби, які є предметом застави за згадуваними Договорами застави.

За наведених обставин, 04.02.2016 між позивачем, як заставодержателем, та відповідачем-2, як заставодавцем, було підписано Акт приймання-передачі транспортних засобів у фактичне володіння, за яким ТОВ «Автовантаж» отримало у своє фактичне володіння 43 транспортні засоби, які є предметом Договору застави-1 та Договору застави-2.

Разом з тим, як того вимагають положення частини 1 статті 29 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» Позивач 05.02.2016 надіслав Боржнику (Відповідачу-2) та іншим обтяжувачам письмове повідомлення про намір набути право власності на предмет забезпечувального обтяження.

З урахуванням спливу визначеного частиною 2 статті 29 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» строку (30 днів з моменту реєстрації в Державному реєстрі відомостей про звернення стягнення на предмет забезпечувального обтяження зобов'язання боржника, виконання якого забезпечене обтяженням), позивач, як заставодержатель, отримав право задовольнити свої грошові вимоги шляхом набуття права власності на предмет забезпечувального обтяження.

Відповідно до частини 4 статті 29 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» у разі набуття обтяжувачем права власності на предмет забезпечувального обтяження відповідне зобов'язання, забезпечене обтяженням, вважається повністю виконаним і обтяжувач не вправі пред'являти боржнику інші вимоги у зв'язку з виконанням цього зобов'язання.

Разом з тим, у відповідності до Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів утіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 № 1388, набуттю новим власником права власності на транспорті засоби передує проведення територіальними органами з надання сервісних послуг МВС перереєстрації у Єдиному державному реєстрі МВС з подальшою виданою відповідних свідоцтв про реєстрацію транспортних засобів (технічний паспорт) за новим власником.

Однак, відповідно до пункту 41 вказаного Порядку, забороняється зняття з обліку та/або перереєстрація на нового власника транспортних засобів, стосовно яких є ухвала суду про накладення арешту або заборону зняття з обліку чи постанова державного виконавця про накладення арешту.

Як зазначає відповідач-1, на виконанні у ДВС перебуває зведене виконавче провадження №48999785, до складу якого входять:

- виконання наказу №910/17071/14, виданого 06.03.2015 Господарським судом міста Києва.

- виконання виконавчого листа №755/31215/14-ц, виданого Дніпровським районним судом міста Києва 15.04.2015;

- виконання наказу Господарського суду Дніпропетровської області №904/6692/14.

У межах вказаного виконавчого провадження державним виконавцем були вчинені дії та накладено арешт на майно боржника (відповідача-2 у справі) та оголошено заборону на його відчуження.

Так, згідно отриманого позивачем 20.01.2016 Витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 48793133, до Державного реєстру обтяжень рухомого майна були внесені записи про наступні публічні обтяження рухомого майна відповідача-2, а саме:

- запис №44 від 29.09.2014 за №14558206 про арешт всього рухомого майна відповідача-2, внесеного на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 44801184 від 19.09.2014;

- запис №45 від 06.04.2015 за №15292941 про арешт всього рухомого майна відповідача-2, внесеного на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Державної виконавчої служби України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 47146120 від 06.04.2015;

- запис №51 від 28.09.2015 за №15516914 про арешт всього рухомого майна відповідача-2, внесеного на підставі постанови Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження у виконавчому провадженні № 48579740 від 23.09.2015.

Відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» від 21.01.2015 № 17 було ліквідовано Державну виконавчу службу України. При цьому, завдання та функції з реалізації державної політики у сфері організації примусового виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб) покладено на Міністерство юстиції України. У зв'язку із зазначеним, вказані функції перейшли до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (відповідач-1).

Отже, в рамках зазначених виконавчих проваджень №44801184, №47146120 та №48579740, які перебувають у провадженні відповідача-1, на підставі відповідних постанов було накладено арешт на все рухоме майно, що належить відповідачу-2, в тому числі і те, що раніше передане в заставу позивачу відповідно до Договору застави-1 та Договору застави-2.

При цьому, у відповідності до положень статті 585 Цивільного кодексу України та статті 16 Закону України «Про заставу» право застави 3 (трьох) транспортних засобів за Договором застави-1 виникло з моменту нотаріального посвідчення вказаного Договору, тобто з 29.11.2011, а право застави 40 (сорока) транспортних засобів за Договором застави-2 - з 31.07.2012 відповідно.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про заставу» застава - це спосіб забезпечення виконання зобов'язання, в силу якого заставодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника.

Згідно з положеннями статті 11 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» обтяження рухомого майна реєструється в Державному реєстрі в порядку, встановленому цим Законом.

Згідно зі статтею 12 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» взаємні права та обов'язки за правочином, на підставі якого виникло обтяження, виникають у відносинах між обтяжувачем і боржником з моменту набрання чинності цим правочином, якщо інше не встановлено законом. Реєстрація обтяження надає відповідному обтяженню чинності у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. У разі відсутності реєстрації обтяження таке обтяження зберігає чинність у відносинах між боржником і обтяжувачем, проте воно є не чинним у відносинах з третіми особами, якщо інше не встановлено цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декількох обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна, здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» встановлено, що зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації. Обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет обтяження.

Відповідно до частини 1 статті 23 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» відповідно до забезпечувального обтяження обтяжувач має право в разі порушення боржником забезпеченого обтяженням зобов'язання або договору, на підставі якого виникло забезпечувальне обтяження, одержати задоволення своєї вимоги за рахунок предмета обтяження в черговості згідно із встановленим пріоритетом.

Як вже відзначалось вище, відомості про приватне забезпечувальне обтяження рухомого майна (43 транспортних засобів) за Договором застави-1 та Договором застави-2 були зареєстровані в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 01.12.2011 та 31.07.2012.

Згідно положень частини 1 статті 37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» до публічних обтяжень належать: 1) податкова застава; 2) накладення арешту на рухоме майно на підставі рішення суду для забезпечення цивільного позову або при порушенні провадження у справі про банкрутство громадянина-підприємця; 3) звернення стягнення на рухоме майно відповідно до рішення суду, винесеного за позовом, який стосується виконання незабезпечених зобов'язань боржника; 4) накладення арешту на рухоме майно на підставі рішень уповноважених органів у випадках, встановлених законом; 5) інші обтяження рухомого майна, які кваліфікуються публічними.

При цьому, згідно частини 2 статті 37 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», публічне обтяження набирає чинності з моменту його реєстрації в Державному реєстрі.

Відтак, накладені відповідачем-1 арешти на рухоме майно відповідача-2 є публічними обтяженнями, які набули чинності з моменту їх реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна.

Відповідно до частини 3 статті 38 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень», якщо рухоме майно, яке є предметом публічного обтяження, є також предметом інших обтяжень, задоволення прав обтяжувача за публічним обтяженням або особи, на користь якої встановлено публічне обтяження, здійснюється в черговості згідно з пріоритетом публічного обтяження.

За змістом частини 2 статті 39 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет публічного обтяження встановлюється з моменту його реєстрації. Зареєстровані публічні обтяження не мають пріоритету над обтяженнями того ж рухомого майна, які були зареєстровані раніше моменту реєстрації публічного обтяження, а також обтяженнями, які мають вищий пріоритет згідно з правилами, встановленими розділом IІІ цього Закону.

Зважаючи на те, що приватне забезпечувальне обтяження рухомого майна (43 транспортних засобів) за Договором застави-1 та Договором застави-2 було зареєстровано 01.12.2011 та 31.07.2012 відповідно, а публічні обтяження відповідача-1 лише 29.09.2014, 06.04.2015 та 28.09.2015, тобто пізніше, враховуючи, що відповідно до статті 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації і обтяжувач з вищим пріоритетом має переважне право на звернення стягнення на предмет такого обтяження, накладений відповідачем-1 арешт на те майно, яке перебуває в заставі позивача, порушує його законні права як заставодержателя щодо реалізації можливості набуття у власність заставного майна в рахунок виконання відповідачем-2 зобов'язання за Кредитним договором-1 та Кредитним договором-2.

Таким чином, наявність зареєстрованих публічних обтяжень відповідача-1, які мають нижчий пріоритет в порівнянні із зареєстрованим приватним забезпечувальним обтяженням позивача, перешкоджає в реалізації права останнього на звернення стягнення на заставлене рухоме майно.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що накладений відповідачем-1 арешт на 43 транспортні засоби порушує право позивача на звернення стягнення на це майно, як це передбачено Цивільним кодексом України, Законом України «Про заставу», Законом України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» та Договорами застави -1 і -2, а тому позовні вимоги про зняття цих арештів з транспортних засобів є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

З огляду на наявність підстав для зняття арештів з вказаних 43 транспортних засобів, підстав для подальшого перебування їх в розшуку, оголошеному 03.09.2015 постановою відповідача-1 про розшук майна боржника у виконавчому провадженні №47146120, що відповідно перешкоджатиме користуванню ними, не має. З огляду на це, вимога позивача про зобов'язання відповідача-1 припинити (скасувати) розшук цих транспортних засобів, є правомірною та такою, що також підлягає задоволенню.

В апеляційній скарзі відповідач-1 обгрунтовує правомірність та законність вчинених ним виконавчих дій. При цьому, ним здійснюється посилання на положення статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» щодо зняття арешту з майна.

Зокрема, як зазначено в частині 1 статті 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту.

Однак, як вбачається зі змісту позовних вимог, у даній справі позивач не заявляв вимог про визнання права власності на транспортні засоби, оскільки не є їх власником, а звернувся до суду із даним позовом у зв'язку із тим, що накладені відповідачем-1 публічні обтяження перешкоджали закінченню процедури звернення стягнення на майно, яке перебувало у заставі позивача.

З огляду на це слід звернути увагу, що стаття 60 Закону України «Про виконавче провадження» не містить вичерпного переліку підстав, коли може зніматися арешт, накладений у виконавчому провадження. Так, частина 5 вказаної статті встановлює, що у всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суд.

У зв'язку із наведеними підставами для звернення до суду, посилання скаржника у своїй апеляційній скарзі на постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» від 26.12.2003 № 14 та постанову Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» від 17.10.2012 року №9 є недоцільними, оскільки надані роз'яснення стосуються спорів щодо визнання права власності на майно, яке перебуває під арештом.

Отже, оскільки позовні вимоги позивача ґрунтувалися на положеннях договорів застави -1 та -2 та відповідають вимогам чинного в Україні законодавства, процедуру звернення стягнення було дотримано, а публічні обтяження, накладені відповідачем-1, перешкоджали реалізації прав позивача згідно з вказаними договорами застави, позовні вимоги були правомірно задоволені судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України на рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 у справі №910/5053/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 27.04.2016 у справі №910/5053/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/5053/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко