РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2016Справа №910/15614/16
За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до 1) Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК"

2) Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ФІДОБАНК" Коваленка Олександра Володимировича

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача -

Державна податкову інспекцію у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області

про усунення перешкод у користуванні майном та зобов'язання вчинити дії

Суддя Турчин С.О.

Представники учасників процесу:

від позивача: ОСОБА_3 (довіреність б/н від 20.09.2016)

від відповідача 1: Бойко А.В. (довіреність № 70 від 05.09.2016)

від відповідача 2: не з'явився

від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" (відповідач 1), Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ФІДОБАНК" Коваленка Олександра Володимировича (відповідач 2) в якому просить суд зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ФІДОБАНК" Коваленка Олександра Володимировича усунути перешкоди у користуванні майном - грошовими коштами, що належить на праві власності Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 та перерахувати до державного бюджету України податки та збори на загальну суму 222250,00 грн. за платіжними дорученнями Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 19.05.2016 за № 7, № 8 на оплату єдиного податку за 2016 рік.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконання відповідачем 1 умов укладеного між сторонами договору № 5490 від 06.04.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 26.08.2016 порушено провадження по справі № 910/15614/16 та призначено її до розгляду на 15.09.2016.

В судове засідання 15.09.2016 з'явились представники позивача, відповідача 1 та надали суду пояснення щодо обставин справи, представники відповідача 1 надали суду відзив на позовну заяву для долучення до матеріалів справи.

Так, у поданому відзиві відповідач 1 заперечує проти задоволення позовних вимог та зазначає, що у відповідача 1 запроваджено процедуру виведення відповідача з ринку шляхом запровадження у ньому тимчасової адміністрації, таким чином, починаючи з 20.05.2016 діяльність ПАТ "ФІДОБАНК" регламентується положеннями Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Під час діє тимчасової адміністрації спірні платіжні доручення не моглти бути виконані в силу положень Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Представник відповідача 2 в судове засідання 15.09.2016 не з'явився, витребуваних судом відзиву на позов та документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

В судовому засіданні 15.09.2016, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, суд дійшов висновку про необхідність залучення до участі у справі Державну податкову інспекцію у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, як третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2016 залучено до участі у справі № 910/15614/16 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державну податкову інспекцію у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Головного управління ДФС у Дніпропетровській області, розгляд справи відкладено на 27.09.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 27.09.2016 представник позивача надав документи для долучення до матеріалів справи, підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача 1 заперечив проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві.

Представник відповідача 2 в судове засідання не з'явився, відзиву на позов та витребуваних судом документів не надав, про причини неявки суд не повідомив.

У відповідності до п.п. 3.9.1. п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання. Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 ГПК України.

За змістом зазначеної статті 64 ГПК України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Ухвали Господарського суду міста Києва про порушення провадження у справі та відкладення розгляду справи надсилались на юридичну адресу відповідача (вказану в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань). Таким чином, відповідач був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання.

Представник третьої особи в судове засідання не з'явився. Третя особа була повідомлена про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 15.09.2016.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Водночас, судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 27.09.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача 1, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

06.04.2016 Публічним акціонерним товариством "ФІДОБАНК" (далі - банк) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (далі - клієнт) укладено договір № 5490 на відкриття поточного рахунку та випуску корпоративної платіжної картки (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого банк приймає на обслуговування поточний рахунок НОМЕР_1 в валюті гривня за тарифним пакетом «Єдиний рахунок», випускає електронні платіжні засоби на ім'я довірених осіб клієнта на підставі отриманої заяви встановленого банком зразку та інших документів відповідно до вимог чинного законодавства України, а також здійснює розрахунково-касове обслуговування рахунку та забезпечує розрахунки за операціями з картками відповідно до чинного законодавства України, правил платіжних систем Visa International, MasterCard WorldWide.

Відповідно до п. 1.4 Договору, рахунок обслуговується за дебетово-кредитною схемою. Клієнт користується власними коштами в межах залишку, кредитні кошти доступні для використання клієнтом за умови заключения відповідного договору про надання овердрафту на поточний рахунок.

Положеннями п. 2.1.1, 2.1.6 Договору, банк зобов'язується забезпечити здійснення розрахунків по операціях на рахунку відповідно до умов цього Договору, Правил користування корпоративними платіжними картками, та з урахуванням обмежень, що встановлені банком відповідно до заяви клієнта або відповідною платіжною системою чи чинним законодавством України; списувати з рахунку суми, виставлені до оплати іншими учасниками платіжних систем відповідно до правил цих платіжних систем за операції, здійснені держателем з використанням карток у валюті рахунку не пізніше наступного робочого дня після виставлення до оплати.

Згідно з п. 3.2.1 Договору, клієнт має право самостійно розпоряджатися коштами на своєму рахунку з дотриманням вимог чинного законодавства України, за винятком примусового списання (стягнення) коштів, яке здійснюється згідно положень чинного законодавства України.

Пунктом 9.1 Договору встановлено, що останній набуває чинності з моменту підписання його обома сторонами і є укладеним на невизначений строк.

06.04.2016 позивач подав до банку заяву на відкриття поточного рахунку фізичної особи-підприємця, відповідно до якої просив відкрити поточний рахунок у гривні та випустити корпоративну платіжну картку для здійснення підприємницької діяльності, номер рахунку: 5490.

19.05.2016 позивач передав до виконання відповідачу платіжні доручення № 7 на суму 62 250,00 грн. та № 8 на суму 160 000,00 грн. з призначенням платежу: «єдиний податок за 2016 рік», для перерахування УК у Жовтневому районі м. Дніпропетровська.

Спірні платіжні доручення одержані банком 19.05.2016.

Однак, судом встановлено, що станом на час звернення до суду з позовною заявою подані позивачем платіжні доручення залишилися невиконаними відповідачем 1.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом просить суд зобов'язати Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "ФІДОБАНК" Коваленка Олександра Володимировича усунути перешкоди у користуванні майном - грошовими коштами, що належить на праві власності Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_1 та перерахувати до державного бюджету України податки та збори на загальну суму 222250,00 грн. за платіжними дорученнями Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 від 19.05.2016 за № 7, № 8 на оплату єдиного податку за 2016 рік.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінивши надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Нормами статті 1066 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) встановлено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно статі 1068 ЦК України, банк зобов'язаний зарахувати грошові кошти, що надійшли на рахунок клієнта, в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не встановлений договором банківського рахунка або законом.

Положеннями статті 1071 ЦК України визначено, що банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження.

Відповідно до п. 8.1 статті 8 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або видачі йому в готівковій формі (пункт 30.1 статті 30 зазначеного Закону).

Обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом (стаття 1074 Цивільного кодексу України).

Як встановлено судом вище, на виконання договору відповідач відкрив позивачу рахунок НОМЕР_1, на якому, станом на момент подачі платіжних доручень була достатня кількість коштів для їх виконання, що підтверджується банківськими виписками по рахунку позивача, наданими позивачем.

Згідно зі статтями 525, 526, 530 ЦК України, статтею 193 ГК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк відповідно до закону, інших правових актів, договору. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Однак, вищевказані платіжні доручення № 7 та № 8 від 19.05.2016 банком у встановлений строк, усупереч вимогам діючого законодавства України та умовам Договору, виконані не були.

Судом встановлено, що станом на момент подання до Банку спірних платіжних доручень, у останнього не було правових підстав для їх невиконання.

Проте, як встановлено судом, на підставі рішення Національного банку України № 8 від 20.05.2016 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 783 від 20.05.2016 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Фідобанк" та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації з 20.05.2016 по 19.06.2016 включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 9 червня 2016 р. № 959 відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації у неплатоспроможному ПУАТ «ФІДОБАНК» з 20 червня 2016 р. до 19 липня 2016 р. включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України від 18 липня 2016 року № 142-рш «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ФІДОБАНК» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 19 липня 2016 року №1265, «Про початок процедури ліквідації ПУАТ «ФІДОБАНК» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Згідно з зазначеним рішенням розпочато процедуру ліквідації ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ФІДОБАНК» (далі - ПУАТ «ФІДОБАНК») з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно, призначено уповноважену особу Фонду гарантування та делеговано всі повноваження ліквідатора ПУАТ «ФІДОБАНК», Коваленку Олександру Володимировичу з 20 липня 2016 року до 19 липня 2018 року включно.

Зазначена інформація відображена на офіційному сайті Фонду (http://www.fg.gov.ua) та у розумінні статті 35 Господарського процесуального кодексу України є загальновідомою і не потребує доказуванню.

Отже, станом на момент розгляду даного спору господарським судом, у відповідача запроваджено тимчасову адміністрацію.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (ст. 321 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 статті 1066 Цивільного кодексу України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що знаходяться на його рахунках, відкритих в банку на підставі договору.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

Тому, у спорах пов'язаних з виконанням банком, у якому введена тимчасова адміністрація чи почата процедура його ліквідації, своїх зобов'язань перед його кредиторами, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виходячи зі змісту частини 2 статті 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Статтею 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" врегульовані наслідки запровадження тимчасової адміністрації.

Так, відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Судом враховано, що пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, вказаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, враховуючи вищезазначене, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання щодо переказу коштів з рахунку позивача, відкритому у відповідача, на його рахунок в іншому банку чи на рахунок контрагента позивача є майновим зобов'язанням.

Аналогічну правову позицію наведено у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі №3-24гс15 та від 01.04.2015 у справі №3-25гс15.

Відповідно до частини 1 стаття 111-25 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Враховуючи викладене, виходячи з аналізу вищенаведених положень, позивач є кредитором банку на якого поширюються обмеження встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", і тому не можуть бути задоволені його вимоги (у т.ч. спірні) до відповідачів від часу запровадження у банку тимчасової адміністрації.

Розглядаючи спір по суті, судом враховано, що відповідно до пункту 3 частини 2 статті 37 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" уповноважена особа Фонду має право продовжувати, обмежувати або припиняти здійснення банком будь-яких операцій.

У матеріалах справи відсутні докази про те, що уповноважена особа Фонду дала дозвіл на продовження виконання відповідачем 1 спірних платіжних доручень позивача.

Після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку, з дотриманням принципів черговості, передбаченої ст. 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Враховуючи викладене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому, суд звертає увагу на те, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за Договором в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 03.10.2016.

Суддя С.О. Турчин