РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2016Справа №910/27148/15
За позовом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд"

про стягнення 203 437,34 грн.

та

за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд"

до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація"

про визнання недійсним з моменту укладення договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012.

Суддя Борисенко І.І.

Представники сторін:

від позивача за первісним позовом - Лялюк Л.В. за довіреністю;

від відповідача за первісним позовом - Павлова О.М., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Комунальне підприємство "Київжитлоспецексплуатація" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" про стягнення 152 748,00 грн. основного боргу (за період з листопада 2014 року по вересень 2015 року) за договором №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012, 30 365,98 грн. пені, 18 361,90 грн. інфляційних втрат, 1 961,46 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012.

Відповідач проти позову заперечив повністю, зокрема вказав, що позивач не надав жодних підтверджуючих документів щодо належності йому майна, визначеного у додатку №1 до договору на відповідному речовому праві, у зв'язку з чим позивач не має право на стягнення відповідних грошових сум за користування вказаним майном. Окремо звернув увагу суду на те, що відповідно до довідки №159 від 21.10.2014, яка складена ТОВ «Трест «Укртелебуд», відсутні телекомунікаційні мережі ТОВ «Трест «Укртелебуд» на частині об'єктів щодо яких між ТОВ «Трест «Укртелебуд» та КП «Київжитлоексплуатація» 01.08.2012 укладено договір №08-С/252, що є підставою для відмови в позові.

09.12.2015 через канцелярію до суду надійшла зустрічна позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" про визнання недійсним з моменту укладення Договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року з усіма додатками, доповненнями та додатковими угодами, які є невід'ємними частинами договору: Додаток №1 до Договору № 08-С/252 про встановлення сервітуту від 01 серпня 2012 року, Додаткову угоду № 1 від 03 вересня 2012 року; Додаткову угоду № 2 від 01 жовтня 2012 року, Додаткову угоду № 3 від 01 листопада 2012 року, Додаткову угоду № 4 від 01 листопада 2012 року, Додаткову угоду № 5 від 15 травня 2013 року, Додаткову угоду № 6 від 01 червня 2013 року, Додаткову угоду № 7 від 20 серпня 2013 року, Додаткову угоду № 8 від 08 жовтня 2013 року, Додаткову угоду № 9 від 28 жовтня 2013 року, Додаткову угоду №10 від 01 листопада 2013 року, Додаткову угоду №11 від 01 листопада 2014 року, Додаткову угоду № 12 від 01 червня 2014 року, Додаткову угоду № 13 від 01 червня 2014 року, Додаткову угоду № 14 від 23 червня 2014 року, Додаткову угоду № 15 від 01 листопада 2014 року.

Зустрічний позовом мотивовано тим, що оспорюваний договір не містить у собі усіх істотних ознак договору сервітуту, зокрема договір не містить погодження сторонами місця встановлення сервітуту, натомість у договорі зафіксоване надання в користування житлових та нежитлових будинків комунальної власності без визначення характеристик домоволодінь, їх технічної документації, належності вказаного домоволодіння на праві власності відповідачу, порядку доступу позивача до домоволодіння, стану об'єкту сервітуту на момент укладення договору. Також, позивач за зустрічним позовом послався на відсутність у відповідача на момент укладення договору господарської (спеціальної) правосуб'єктності (ч.1 ст. 207 ГК України) щодо розпорядження об'єктами розміщення. Так, на праві господарського відання за відповідачем закріплено майно нежитлового фонду, тоді як з додатку №1 до договору вбачається, що останній містить перелік адрес будинків, які за своїми ознаками та характеристиками є об'єктами житлового фонду. Отже, за висновком позивача за зустрічним позовом договір разом додатком №1 та додатковими угодами підлягає визнанню недійсним, оскільки зміст договору суперечить вимогам чинного законодавства, а саме положенням ст. 382 ЦК України (ч.1 ст. 203, ст. 207 ЦК України), оскільки відповідач не мав повноважень на укладення договору в цілому.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.12.2015 прийнято для спільного розгляду з первісним позовом зустрічну позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" до Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" про визнання договору недійсним.

Від відповідача за зустрічним позовом надійшов відзив на зустрічний позов, в якому відповідач заперечив проти поданого зустрічного позову та просив відмовити у його задоволенні повністю з підстав його необґрунтованості.

Позивачем за зустрічним позовом подані уточнення до зустрічної позовної заяви, згідно яких позивач вказує, що відповідно до преамбули Договору вбачається, що у якості підписанта вказаного договору виступає КП «Київжмтлоспецексплуатація», в особі заступника начальника Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_3, що діє на підставі Довіреності від 21.02.2012 року за № 155/1/19-765. Відповідно до змісту вказаної довіреності вбачається, що довіреність підписана ОСОБА_4, який є начальником КП «Київжитлоспецексплуатація», та який діє на підставі статуту, проте, статут КП «Київжитлоспецексплуатація», на момент укладення договору не містить у собі відомості щодо наявності у складі підприємства такого структурного підрозділу як Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж. Крім того, позивач за зустрічним позовом звертає увагу суду на ту обставину, що вказаною довіреністю ОСОБА_4 надані повноваження ОСОБА_3 на укладення договорів від імені Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж. Проте, із преамбули договору вбачається, що договір укладений безпосередньо КП «Київжитлоспецексплуатація», але підписаний ОСОБА_3, якому надано право діяти виключно від імені Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж. Отже, позивач за зустрічним позовом стверджує, що договір укладений особою, у якої були відсутні будь-які повноваження на його підписання, на момент укладення.

Суд вказує, що відповідно до п. 3.11. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як:

- подання іншого (ще одного) позову, чи

- збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи

- об'єднання позовних вимог, чи

- зміну предмета або підстав позову.

Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

Вказана заява про уточнення зустрічної позовної заяви розцінена судом, як заява про доповнення зустрічного позову новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин.

17.05.2016 через відділ діловодства суду від позивача за первісним позовом надійшла заява про збільшення розміру первісних позовних вимог. Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач збільшив розмір позовних вимог у зв'язку з донарахуванням відповідачу плати за договором до закінчення строку його дії - до 31.12.2015 (за жовтень 2015, листопад 2015, грудень 2015) у розмірі 45 466,20 грн. Разом сума заборгованості за договором за період з листопада 2014 року по грудень 2015 року включно складає 198 214,20 грн. Також, відповідно до вказаної заяви позивач просив стягнути з відповідача 39 205,34 грн. пені, 21 202,51 грн. інфляційних втрат, 2 585,53 грн. 3% річних.

Вказана заява відповідно до приписів ст. 22 ГПК України прийнята судом до розгляду. Отже, відповідно до ст. 55 ГПК України має місце нова ціна первісного позову, виходячи з якої й вирішується спір за первісним позовом.

Також, Позивачем за первісним позовом подано заяву, відповідно до приписів ст. 257, 261 ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України про застосування строків позовної давності до вимог ТОВ «Трест Укртелебуд» за зустрічним позовом, оскільки позивачем за зустрічним позовом пропущено передбачений законом трирічний строк позовної давності для звернення до суду з позовом про визнання договору №08-С/252 про встановлення сервітуту недійсним.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.08.2012 між Комунальним підприємством "Київжитлоспецексплуатація" (підприємство), в особі заступника начальника Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_3, який діє на підставі довіреності № 155/1/19-765 від 21.02.2012 року, та Товариством з обмеженою відповідальністю "Трест Укртелебуд" (сервітуарій), в особі директора ОСОБА_5, який діє на підставі статуту, які керувались рішенням Київської міської ради від 14.07.2011 року №378/5765 "Про питання впорядкування діяльності суб'єктів господарювання в галузі зв'язку та інформаційних технологій", укладено Договір № 08-С/252 про встановлення сервітуту (надалі - Договір) предметом якого є обмежене право користування сервітуарієм житловими та нежитловими будівлями комунальної власності (об'єкти розміщення) для розміщення сервітуарієм своїх телекомунікаційних мереж, що знаходяться за адресами зазначеними в додатку №1 до договору.

Відповідно до п. 2.3. Договору загальна плата за даним договором становить 7 399,20 грн., в тому числі 20% ПДВ, що становить 1233,20 грн. за один календарний місяць, яка сплачується до 15 числа місяця за поточний місяць на повний обсяг обумовлених договором платежів.

Згідно з п. 3.1.1. Договору відповідач зобов'язаний своєчасно та в повному обсязі вносити плату, передбачену договором.

Даний договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін і діє до 31.10.2012 року. Договір вважається пролонгованим з строком дії до 31.12.2012 р., у випадку підтвердження сервітуарієм виконання ним п. 3.1.5. договору до моменту закінчення строку дії договору 31.10.2012 року (п.п. 8.1., 8.2. Договору).

Додатком № 1 до Договору № 08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року встановлено адресний перелік розміщення телекомунікаційних мереж.

В подальшому сторонами укладено наступні правочини про внесення змін до Договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 року, а саме: Додаткову угоду № 1 від 03 вересня 2012 року; Додаткову угоду № 2 від 01 жовтня 2012 року, Додаткову угоду № 3 від 01 листопада 2012 року, Додаткову угоду № 4 від 01 листопада 2012 року, Додаткову угоду № 5 від 15 травня 2013 року, Додаткову угоду № 6 від 01 червня 2013 року, Додаткову угоду № 7 від 20 серпня 2013 року, Додаткову угоду № 8 від 08 жовтня 2013 року, Додаткову угоду № 9 від 28 жовтня 2013 року, Додаткову угоду №10 від 01 листопада 2013 року, Додаткову угоду №11 від 10 лютого 2014 року, Додаткову угоду № 12 від 01 червня 2014 року, Додаткову угоду № 13 від 01 червня 2014 року, Додаткову угоду № 14 від 23 червня 2014 року, Додаткову угоду № 15 від 01 листопада 2014 року.

Вказаними укладеними додатковими угодами до Договору, вносились зміни до Договору, в частині розміру плати, строку дії останнього та Додатку № 1 до Договору.

Так, додатковою угодою №11 від 10.02.2014, додатковою угодою №13 від 01.06.2014, додатковою угодою №14 від 23.06.2014 зокрема внесено зміни в п. 8.1., 8.2 договору та визначено, що даний договір вважається укладеним та набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скроплення печатками сторін і діє до 31.12.2015.

Додатковою угодою №15 від 01.11.2014 зокрема внесено зміни в п. 2.3 договору та визначено, що загальна плата за даним договором становить 15 155,40 грн., в т.ч ПДВ 2 525,90 грн. за один календарний місяць, яка сплачується до 15 числа місяця за поточний місяць на повний обсяг обумовлених договором платежів.

Позивач за первісним позовом стверджує, що відповідач за первісним позовом допустив неналежне виконання зобов'язань за Договором щодо здійснення виплат, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог) 198 214,20 грн. за період з листопада 2014 року по грудень 2015 року.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю, з наступних підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом.

Частиною 1 статті 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 403 Цивільного кодексу України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном.

Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо).

Відповідно до ч.3 ст. 403 Цивільного кодексу України особа, яка користується сервітутом, зобов'язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду.

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. Основними видами господарських зобов'язань є майново-господарські зобов'язання та організаційно-господарські зобов'язання.

Відповідно до ст. 179 Господарського кодексу України майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Матеріалами справи підтверджується, що відповідачем за первісним позовом, всупереч умов Договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 (в тому числі в редакції Додаткової угоди №15 від 01.11.2014 до Договору про встановлення сервітуту від 01.08.2012) оплати в розмірі 15 155,40 грн. на місяць, відповідно до п. 2.3. Договору, за період з листопада 2014 року по грудень 2015 року в повному обсязі не вносились, зворотного суду не доведено, а матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача за первісним позовом 198 214,20 грн. основного боргу за період з листопада 2014 року по грудень 2015 року за Договором №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 є обґрунтованими та підлягають задоволенню судом в повному обсязі.

Щодо позовних вимог про стягнення 39 205,34 грн. пені, 21 202,51 інфляційних втрат та 2 585,53 грн. 3% річних, суд вказує наступне.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до п. 5.1. Договору за несплату, несвоєчасну або неповну сплату платежів, передбачених розділом 2 даного договору, сервітуарій сплачує підприємству пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діє у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього

Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У відповідності до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до п. 2.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем за первісним позовом, суд визнає його обґрунтованим, окрім нарахування пені за березень 2015 року. За розрахунком суду правомірним періодом нарахування пені за березень 2015 року є період з 16.03.2015-14.09.2015 (183 дні), що становить шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, за розрахунком суду з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає до стягнення пеня в розмірі 39 182,92 грн.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку про правильність такого розрахунку у зв'язку із чим з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 2 585,53 грн. 3% річних.

Щодо інфляційних втрат, суд вказує наступне.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п.п. 3.1, 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року).

За перерахунком суду інфляційних нарахувань за період з листопада 2014 року по вересень 2015 року, здійсненого позивачем станом на 30.09.2015 та з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог щодо нарахування інфляційних втрат за жовтень, листопад, грудень 2015 року з відповідача за первісним позовом на користь позивача за первісним позовом підлягає стягненню 21 978,01 грн., тобто більша сума аніж заявлена позивачем.

Отже, не виходячи за межі заявлених первісних позовних вимог суд дійшов висновку про задоволення вимоги позивача за первісним позовом про стягнення з відповідача 21 202,51 грн. інфляційних втрат.

Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, у статті 203 ЦК України мова йде про відповідність закону саме змісту правочину, а не його форми.

Твердження позивача за зустрічним позовом про те, що обов'язковою складовою договору є наявність у додатках до Договору плану об'єкту сервітуту, визначення меж встановлення сервітуту та доступу, технічної документації, не беруться судом до уваги, оскільки вимогами чинного законодавства (ст. 401-406 Цивільного кодексу України) не передбачена обов'язковість зазначених складових, а їх відсутність не є підставою, з якою законодавство пов'язує визнання договору недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 626 та ч. 1 ст. 627 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими, відповідно до актів цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1 - 3 ст. 180 ГК України передбачено, що зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору, відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Судом не встановлено факту невідповідності оспорюваного Договору положенням чинного законодавства, у т.ч. й приписам ЦК України, на які посилається позивач у позовній заяві. Натомість судом встановлено, що при укладанні спірного Договору сторонами дотримано вимоги щодо змісту та істотних умов.

Згідно зі статтями 6 та 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" первинним суб'єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Відповідно до п. 5 ст. 16 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" від імені та в інтересах територіальних громад права суб'єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад, відповідно до закону, здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування та оренду.

Відповідно до припису ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" суб'єкти господарювання, які здійснюють будівництво телекомунікаційних мереж загального користування можуть установлювати в приміщеннях, що їм належать на правах найму, телекомунікаційне обладнання, використовувати дахи будинків і технічні приміщення для встановлення антен та необхідного обладнання на підставі договору з власником приміщення.

Відповідно до роз'яснень Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва з приводу розміщення телекомунікаційного обладнання на об'єктах комунальної власності, що викладені у листі від 07.06.2005 р. № 4484, посилаючись на ч. 6 ст. 31 Закону України "Про телекомунікації" рекомендовано для цих цілей, укладати договір на право користування чужим майном ( сервітут) у встановленому законодавством порядку (глава 32 Цивільного кодексу України ).

Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб'єктів.

Об'єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб'єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом.

Пунктом 2 ч. 1 ст. 22 Закону України "Про столицю України - місто-Герой Київ" передбачено, що Київська міська рада в межах своєї компетенції має право встановлювати порядок утримання та експлуатації об'єктів, розташованих у місті, та прилеглої до них території, правила благоустрою, торговельного, побутового, транспортного, житлово-комунального та іншого соціально-культурного обслуговування, визначати особливості землекористування та використання інших природних ресурсів.

Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 №284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва" затверджено перелік об'єктів права комунальної власності територіальної громади м. Києва.

Згідно з ч. 1 ст. 73 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території.

Враховуючи вищевикладене, належною правовою підставою приналежності спірних будинків до власності територіальної громади міста Києва є рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 "Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва", яким визначено перелік будинків комунальної власності територіальної громади міста Києва, куди й увійшли спірні будинки, де розміщено обладнання відповідача.

Належних та допустимих доказів, в розумінні ст. 33 ГПК України, щодо вилучення спірних будинків (будівель) із Переліку об'єктів територіальної громади міста Києва, визначеного рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 відповідач не надав.

Крім того, об'єкти розміщення, що зазначені у Додатку № 1 до Договору та змін до нього, зазначені у переліку будинків комунальної власності, що знаходяться на балансі комунальних підприємств міста Києва, що додатково підтверджується, адресними переліками будинків комунальної власності, що знаходяться на балансі комунальних підприємств міста Києва (Дарницький район, Подільський район, Святошинський район, Оболонський район, Шевченківський район, КП «Спецжитлофонд», Голосіївський район, Печерський район),

Доводи позивача за первісним позовом щодо відсутності у позивача права укладати договір, оскільки останній не є власником спірного майна та не наділений правами господарського відання чи оперативного управління стосовно спірного майна, судом також визнано безпідставними, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до рішення Київської міської ради №378/5765 від 14.07.2011, а саме п.2 - КП "Київжитлоспецексплуатація" є єдиною уповноваженою особою на укладення договорів на розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання в об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва.

В подальшому, рішенням Київської міської ради 464/1328 від 14 травня 2015 року внесено зміни та доповнення в рішення №378/5765.

Відповідно до пунктів 1, 2 та 3 рішення № 378/5765 (із змінами та доповненнями) Київська міська рада доручила Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація" здійснювати моніторинг та координацію розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах комунальної власності територіальної громади міста Києва, таких як: нежитлові будинки, інженерні та інші споруди, а також будинки та інфраструктурні об'єкти житлового фонду, передані до сфери управління районних в місті Києві державних адміністрацій; Комунальному підприємству "Київжитлоспецексплуатація" укладати договори на розміщення суб'єктами господарювання телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах, зазначених у пункті 1 цього рішення. Плата за розміщення телекомунікаційних мереж та обладнання у (на) об'єктах, зазначених у пункті 1 цього рішення, щомісячно у формі попередньої оплати перераховується суб'єктами господарювання, згідно з умовами договору, на поточний рахунок Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація".

Законність зазначеного рішення встановлено під час розгляду справи №2а-16531/12/2670 за позовом заступника прокурора міста Києва до Київської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення від 14.07.2011 № 378/5765, за результатами розгляду якої встановлено відповідність вказаного рішення вимогам законодавства.

Частиною 1 статті 228 Цивільного кодексу України встановлено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Пунктом 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що в силу припису статті 204 ЦК України, правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

Відповідно до п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Посилання позивача за первісним позовом на підписання спірного Договору з боку позивача не уповноваженим представником, судом визнано безпідставним, з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

У відповідності до приписів статті 95 Цивільного кодексу України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Вони наділяються майном юридичної особи, що їх створила, і діють на підставі затвердженого нею положення.

09.03.2011 наказом Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» №38 створено відокремлений підрозділ Комунального підприємства «Київжитлоспецексплуатація» (філію) - Дирекцію з розвитку телекомунікаційних мереж.

Як вбачається з Єдиного державного реєстру підприємців та організацій України, Дирекція з розвитку телекомунікаційних мереж, як структурний підрозділ, філія Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" - зареєстровано Шевченківською районною в місті Києві адміністрацією 09.03.2011 та на даний час не припинено її діяльності.

На момент підписання між сторонами, Позивачем та Відповідачем, Договору №08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 діяла редакція Положення про Дирекцію з розвитку телекомунікаційних мереж, затверджена Наказом №79 від 21.04.2011, (копія якого наявна в матеріалах справи), при внесенні змін до Договору діяла редакція Положення про Дирекцію з розвитку телекомунікаційних мереж, затверджена Наказом № 195 від 16.10.2014р. (копія якого також наявна в матеріалах справи).

Згідно з п.1.1. Положення про дирекцію з розвитку телекомунікаційних мереж, затвердженої наказом №79 від 21.04.2011 Дирекція з розвитку телекомунікаційних мереж Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" є відокремленим підрозділом Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" без статусу юридичної особи та має організаційно правову форму - філія.

Пунктом 1.6. Положення, затвердженого наказом № 79 від 21.04.2011р. та Пунктом 1.7. Положення, затвердженого наказом № 195 від 16.10.2014р., передбачено, що довіреність уповноважує начальника Філії управляти справами Філії. Начальнику Філії можуть видаватися і інші довіреності, що уповноважують начальника філії або осіб, вказаних у довіреності, на здійснення окремих дій від імені підприємства.

Як вбачається з довіреності №155/1/19-765 від 21.02.2012, наданої заступнику начальника Дирекції з розвитку телекомунікаційних мереж ОСОБА_3 комунальним підприємством «Київжитлоспецексплуатація» уповноважено його на укладення договорів в інтересах підприємства, тому 01.08.2012 Договір № 08-С/252 про встановлення сервітуту був укладений в порядку передбаченому чинним законодавством та в межах наданих повноважень представнику.

Таким чином, посилання позивача за первісним позовом на відсутність в статуті позивача, в редакції 2000 року, даних про структурний підрозділ не спростовує законність його створення в подальшому, так само, як і підписанням заступником начальника Дирекція з розвитку телекомунікаційних мереж Комунального підприємства "Київжитлоспецексплуатація" спірного Договору, на підставі довіреності №155/1/19-765 від 21.02.2012.

Правові наслідки вчинення правочинів з перевищенням повноважень визначено частиною першою статті 241 ЦК України: правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим, зокрема, у разі якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Таким чином, зі змісту норми частини першої статті 241 ЦК України вбачається, що наступним схваленням правочину законодавець не вважає винятково прийняття юридичного рішення про схвалення правочину. Схвалення може відбутися також і в формі мовчазної згоди, і у вигляді певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами укладались додаткові угоди до Договору, а саме Додаткову угоду № 1 від 03 вересня 2012 року; Додаткову угоду № 2 від 01 жовтня 2012 року, Додаткову угоду № 3 від 01 листопада 2012 року, Додаткову угоду № 4 від 01 листопада 2012 року, Додаткову угоду № 5 від 15 травня 2013 року, Додаткову угоду № 6 від 01 червня 2013 року, Додаткову угоду № 7 від 20 серпня 2013 року, Додаткову угоду № 8 від 08 жовтня 2013 року, Додаткову угоду № 9 від 28 жовтня 2013 року, Додаткову угоду №10 від 01 листопада 2013 року, Додаткову угоду №11 від 10 лютого 2014 року, Додаткову угоду № 12 від 01 червня 2014 року, Додаткову угоду № 13 від 01 червня 2014 року, Додаткову угоду № 14 від 23 червня 2014 року, Додаткову угоду № 15 від 01 листопада 2014 року.

Доказами укладання спірного Договору спрямоване на реальне настання правових наслідків, що як вбачається з матеріалів справи, є той факт, що з 2012 по 2015 року відповідач користувався будівлями комунальної власності, здійснював оплату за Договором (копії банківських виписок), що свідчить про схвалення останнім спірного договору, в розумінні ст. 241 ЦК України.

Також, безпідставними є твердження позивача за зустрічним позовом щодо обов'язкової державної реєстрації спірного Договору, оскільки чинне законодавство не містить приписів щодо обов'язковості державної реєстрації договору сервітуту.

Посилання позивача за зустрічним позовом на п.п. 7.4., 7.5. розпорядження КМДА 12.05.2011№ 715 «Про окремі питання виконання розпорядження виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10.12.2010 № 1112 «Про питання організації управління районами в місті Києві» із змінами та доповненнями, на адвокатські запити до районних в місті Києві державних адміністрацій та відповіді на них стосовно кількості приватизованих квартир у будівлях комунальної власності не впливають на правовідносини між сторонами за договором № 08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012, оскільки як було зазначено раніше, належних та допустимих доказів, щодо вилучення спірних будівель із Переліку об'єктів територіальної громади міста Києва, визначеного рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року № 284/5096 відповідач не надав. Жодних рішень прийнятих Київською міською радою в межах наданих повноважень з приводу відчуження (вилучення) спірних будівель за договором із комунальної власності матеріали справи не містять.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову про визнання недійсним з моменту укладення Договору 08-С/252 про встановлення сервітуту від 01.08.2012 з усіма додатками, доповненнями та додатковими угодами.

Щодо клопотання відповідача за зустрічним позовом про застосування строку позовної давності до вимог позивача за зустрічним позовом, суд відзначає таке.

Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України позовна давність установлюється тривалістю в 3 роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю (ч. 1 ст. 258 Цивільного кодексу України). Водночас законодавець не допускає зміни порядку обчислення позовної давності, встановленого імперативними нормами стст.253- 255 Цивільного кодексу України.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом не встановлено порушення прав позивача за зустрічним позовом при укладені спірного договору, враховуючи те, що суд відмовляє в зустрічному позові з підстав його матеріально-правової необґрунтованості, наслідки спливу строку позовної давності судом не застосовуються.

Судовий збір за первісним позовом, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, судовий збір за зустрічним позовом покладається на позивача за зустрічним позовом.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Первісний позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТРЕСТ УКРТЕЛЕБУД" (03150, м. Київ, вулиця Антоновича, будинок 47, офіс 1-А, ідентифікаційний код 23700533) на користь Комунального підприємства "КИЇВЖИТЛОСПЕЦЕКСПЛУАТАЦІЯ" (01001, м. Київ, вулиця Володимирська, будинок 51-А, ідентифікаційний код 03366500) заборгованість в розмірі 198 214 (сто дев'яносто вісім тисяч двісті чотирнадцять) грн. 20 коп., 39 182 (тридцять дев'ять тисяч сто вісімдесят дві) грн. 92 коп. пені, 21 202 (двадцять одну тисячу двісті дві) грн. 51 коп. інфляційних втрат, 2 585 (дві тисячі п'ятсот вісімдесят п'ять) грн. 53 коп. 3% річних та 3 917 (три тисячі дев'ятсот сімнадцять) грн. 78 коп. судового збору.

Наказ видати відповідно до ст. 116 ГПК України.

У решті первісного позову відмовити.

В задоволенні зустрічного позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 23.09.2016

Суддя І.І. Борисенко