КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2016 р. Справа№ 910/27375/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Мазуренко О.І. - за дов.

від відповідача: Артамонов Д.В. - керівник

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках»

на рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2016

у справі №910/27375/15 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарно-консалтингова компанія «Інтелект-Інвестментс»

про стягнення 3 085,33 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» (далі, позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Депозитарно-консалтингова компанія «Інтелект-Інвестментс» (далі, відповідач) про стягнення 3 085,33 грн. заборгованості з оплати послуг за Договором №Д123/10 від 09.06.2010 по актах-рахунках №АД-02306 від 30.06.2013 на суму 1 037,00 грн., № АД-02698 від 31.07.2013 на суму 1 037,00 грн. та №АД-03085 від 31.08.2013 на суму 1 037,00 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 17.12.2015 у справі №910/27375/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2016, відмовлено Публічному акціонерному товариству «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» (позивач) у задоволенні позовних вимог.

Судові рішення були мотивовані тим, що заборгованість відповідача за червень та липень 2013 року останнім оплачена, а доказів надання позивачем послуг по договору у період з 01.08.2013 по 31.08.2013, відображених у рахунку № АД-03085 від 31.08.2013 депозитарія, що було б підставою для їх оплати, позивачем не надано.

Постановою Вищого господарського суду України від 23.03.2016 у справі №910/27375/15 рішення Господарського суду міста Києва від 17.12.2015 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 02.02.2016 у справі №910/27375/15 скасовано, справу № 910/27375/15 направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Суд касаційної інстанції у вказаній постанові зазначив, що оскільки відповідачем оплачено послуги за червень та липень 2013 року, судами попередніх інстанцій правомірно відмовлено позивачеві в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за вказані місяці. Водночас, Вищий господарський суд України визнав передчасними висновки судів попередніх інстанцій щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення вартості наданих послуг у період з 01.08.2013 по 31.08.2013 згідно акта-рахунку №АД-03085 від 31.08.2013 на суму 1 037,00 грн., оскільки судами попередніх інстанцій не взято до уваги пункт 3.2.1 депозитарного договору, відповідно до якого вартість депозитарних послуг депозитарію включає місячну абонентську плату за обслуговування рахунку, яка не залежить від наявності та обсягу операцій зберігача та не досліджено питання щодо надання зберігачем депозитарію письмового розпорядження про закриття рахунку та закриття самого рахунку.

Відповідно до статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Після передачі справи на новий розгляд до суду першої інстанції ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.04.2016 справу було прийнято до провадження суддею Нечай О.В.

22.04.2016 позивачем через відділ документального забезпечення Господарського суду міста Києва було подано заяву про зміну підстав позову №334 від 08.04.2016, яка була прийнята судом до розгляду та згідно якої позивач просив стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3 085,33 грн., а саме 1 011,33 грн. згідно акту-рахунку №АД-2814 від 30.09.2012, 1 037,00 грн. згідно акту-рахунку № АД-00718 від 28.02.2013 та 1 037,00 грн. згідно акту-рахунку №АД-03085 від 31.08.2013.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що позивачем, з урахуванням зміни підстав позову, було пропущено строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості за Актами-рахунками №АД-2814 від 30.09.2012 та №АД-00718 від 28.02.2013. Також, суд зазначив, що Актом-рахунком приймання-передачі депозитарних послуг №АД-03085 від 31.08.2013, складеним позивачем, фактично підтверджено відсутність заборгованості відповідача за Договором за період з 01.08.2013 по 31.08.2013, а відтак позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за актом-рахунком №АД-03085 від 31.08.2013 також не підлягають задоволенню.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 у справі №910/27375/15 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач посилається на те, що висновок суду щодо пропуску позивачем строку позовної давності суперечить обставинам справи та частині 2 статті 264 Цивільного кодексу України, з якої випливає, що позовна давність переривається саме у разі пред'явлення позовної заяви, а не заяви про зміну підстав позову.

Також, позивач зазначив, що надані ним відповідачу в період з 01.08.2013 по 31.08.2013 та зазначені в акті-рахунку №АД-03085 від 31.08.2013 послуги відповідачем оплачені не були, а сплачена позивачем 07.08.2016 сума у розмірі 1 037,00 грн. була сплачена згідно Акту-рахунку №АД-02698 від 09.06.2013.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Тищенко А.І., Отрюх Б.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 13.09.2016.

Представник відповідача 05.09.2016 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 у справі №910/27375/15 залишити без змін.

Представники сторін подали у судовому засіданні, призначеному на 13.09.2016, клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 продовжено строк вирішення спору; у судовому засіданні оголошено перерву до 22.09.2016.

Представник позивача у судових засіданнях підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити у повному обсязі.

Представник відповідача у судових засіданнях проти доводів, викладених у апеляційній скарзі позивача, заперечував, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається із матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 09.06.2010 між Приватним акціонерним товариством «Всеукраїнський депозитарій цінних паперів» (депозитарій), яке у зв'язку із набранням чинності Закону України «Про депозитарну систему України» перейменовано на Публічне акціонерне товариство «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках», та Товариством з обмеженою відповідальністю «Депозитарно-консалтингова компанія «Інтелект-Інвестментс» (зберігач) укладено Депозитарний договір №Д123/10 (далі, Договір), відповідно до якого зберігач доручив, а депозитарій зобов'язався надавати зберігачу послуги щодо відкриття та ведення рахунку у цінних паперах, зберігання належних зберігачу та його депонентам цінних паперів, обслуговування операцій на цьому рахунку, отримання доходів за цінними паперами на викладених нижче умовах відповідно до Положення про депозитарну діяльність, що затверджується рішенням Державної комісії з цінних паперів та фондового ринку, Регламенту здійснення депозитарної діяльності депозитарію цінних паперів приватне акціонерне товариство «Всеукраїнський депозитарій цінних паперів» (далі - Регламент Депозитарію), Положення про систему електронних розрахунків по цінних паперах приватного акціонерного товариство «Всеукраїнський депозитарій цінних паперів» (далі - Положення про СЕР), чинного законодавства України та на підставі розпоряджень Зберігача.

Пунктом 2.3. Договору встановлено обов'язок зберігача оплачувати послуги депозитарію та штрафи (за наявності) відповідно до актів-рахунків та рахунків, що надаються депозитарієм відповідно до умов договору.

Пунктами 3.2., 3.3. Договору передбачено, що вартість депозитарних послуг депозитарію включає: щомісячну абонентську плату за обслуговування рахунку, яка не залежить від наявності та обсягу операцій зберігача; вартість депозитарних послуг залежно від операцій, що передбачені тарифами депозитарію. Щомісячна абонентська плата за обслуговування рахунку в цінних паперах стягується за технічну підтримку в робочому стані рахунку у цінних паперах зберігача та розраховується у визначеному договором порядку.

Відповідно до пункту 3.4. Договору зберігач сплачує послуги депозитарію на умовах попередньої оплати відповідно до наданих йому рахунків та Актів-рахунків. Сума попередньої оплати залежить від авансового періоду, який не може бути менше 1 місяця. За цим договором авансовий період для зберігача дорівнює три місяці.

Згідно з пунктами 3.6. - 3.7. Договору щомісяця до 10-го числа місяця, наступного за місяцем отримання послуг від депозитарію, депозитарій готує та надає зберігачу засобами СЕР акт-рахунок прийому-здачі депозитарних послуг за попередній місяць, підписаний електронним цифровим підписом уповноваженої особи депозитарію та електронним цифровим підписом печатки депозитарію. Акт-рахунок містять дані про: загальну вартість виконаних послуг за місяць; залишок авансу або заборгованості зберігача станом на початок місяця; суму платежів зберігача за місяць; суму необхідного авансу, яка розраховується, як вартість виконаних депозитарієм послуг за останній місяць, помножена на кількість місяців авансового періоду; суму, яку повинен сплатити зберігач, яка розраховується виходячи з сум, зазначених у пп. 3.7.1 - 3.7.4 цього Договору.

Пунктом 3.13. Договору передбачено, що послуги вважаються наданими депозитарієм в повному обсязі, якщо до 20-го числа, наступного за місяцем отримання послуг, від зберігача не отримано обґрунтованих заперечень щодо якості та кількості послуг, наданих депозитарієм та зазначених у акті-рахунку.

Спір у справі, як зазначає позивач із урахуванням заяви про зміну підстав позову, виник у зв'язку з неоплатою відповідачем актів-рахунків №АД-2814 від 30.09.2012, №АД-00718 від 28.02.2013 та №АД-03085 від 31.08.2013.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Як передбачено частиною 1 статті 2 Закону України «Про депозитарну систему України», законодавство про депозитарну систему України складається з Цивільного кодексу України, цього Закону, Закону України «Про цінні папери та фондовий ринок», інших законів України та нормативно-правових актів Комісії та Національного банку України.

Відповідно до частин 1 та 3 статті 14 Закону України «Про депозитарну систему України» депозитарною установою є юридична особа, що утворюється та функціонує у формі акціонерного товариства або товариства з обмеженою відповідальністю і яка в установленому порядку отримала ліцензію на провадження депозитарної діяльності депозитарної установи. Депозитарна установа на підставі договору про надання реєстру власників іменних цінних паперів має право надавати послуги емітенту цінних паперів відповідно до цього Закону та Закону України «Про акціонерні товариства».

Відповідно до частини 2 статті 15 Закону України «Про депозитарну систему України» розрахунковий центр - це банк, що функціонує у формі публічного акціонерного товариства відповідно до Закону України «Про банки і банківську діяльність» з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. Банк набуває статусу Розрахункового центру з дня реєстрації Правил Розрахункового центру в Національному банку України в установленому порядку.

Статутом Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» передбачено, що банк здійснює діяльність відповідно до Законів України «Про цінні папери та фондовий ринок», «Про державне регулювання ринку цінних паперів в Україні», «Про акціонерні товариства», «Про депозитарну систему України», «Про банк і банківську діяльність», Цивільного та Господарського кодексів України, нормативно-правових актів Національної комісії з цінних паперів і фондового ринку, Національного банку України, інших законодавчих актів України.

Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про депозитарну систему України» депозитарна установа в установленому Комісією порядку відповідно до отриманих від Центрального депозитарію та/або Національного банку України депозитарних активів провадить діяльність з депозитарного обліку та обслуговування обігу цінних паперів і корпоративних операцій емітента на рахунках у цінних паперах депонентів, а також на власному рахунку в цінних паперах, на якому обліковуються цінні папери, права на цінні папери та обмеження прав на цінні папери, що належать такій депозитарній установі.

За своєю правовою природою укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно частини 1 статті 902 Цивільного кодексу України виконавець повинен надати послугу особисто.

Відповідно до статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки, та в порядку, що встановлені договором.

Згідно із частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

В силу вимог статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог, відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 610, 611 Цивільного кодексу України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Як зазначає позивач, у вересні 2012 року згідно акту-рахунку №АД-2814 від 30.09.2012 позивачем було надано відповідачеві послугу на суму 1 500,00 грн. Залишок авансу на початок місяця становив 11 грн. 33 коп. Сплачено протягом місяця 500,00 грн. Отже, заборгованість відповідача за відповідним актом-рахунком становить 1 011,33 грн. Також, згідно неоплаченого відповідачем акту-рахунку №АД-00718 від 28.02.2013 позивачем відповідачеві були надані послуги на суму 1 037,00 грн.

Доказів на спростування зазначеного відповідачем суду не надано.

Відтак, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази на підтвердження здійснення відповідачем оплат за Актами-рахунками № АД-2814 від 30.09.2012 та № АД-00718 від 28.02.2013, позовні вимоги у цій частині є обґрунтованими.

Водночас, відповідач, заперечуючи проти задоволення позову, у відзиві на позовну заяву зазначає суду про те, що позивачем при поданні позову (із урахуванням заяви про зміну підстави позову) було частково пропущено строк позовної давності стосовно вимог про стягнення заборгованості за вищевказаними актами №АД-2814 від 30.09.2012, №АД-00718 від 28.02.2013.

Статтями 256, 257 Цивільного кодексу України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

У відповідності до статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Пунктами 3-5 статті 267 Цивільного кодексу України встановлено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно пунктів 2.2., 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Враховуючи те, що позивачем було змінено підстави позову шляхом подання відповідної заяви (№ 334 від 08.04.2016), при встановленні факту пропуску позивачем строку позовної давності, суд першої інстанції вірно виходив із дати реєстрації вказаної заяви у відділі діловодства Господарського суду міста Києва.

У письмових поясненнях позивача щодо відзиву відповідача в частині застосування строків позовної давності, хибним є твердження позивача про те, що при визначенні пропуску строку позовної давності слід враховувати дату подання позовної заяви, оскільки підставами позову, який був поданий до Господарського суду міста Києва 22.10.2015, була заборгованість відповідача за іншими актами-рахунками, в свою чергу заборгованість за Актами-рахунками № АД-2814 від 30.09.2012 та № АД-00718 від 28.02.2013 не була підставою позову у цій справі до подання позивачем вищевказаної заяви про зміну підстав позову.

Таким чином, враховуючи умови Договору щодо строків виконання відповідачем своїх зобов'язань з оплати за надані послуги (пункти 3.1., 3.2, 3.6., 3.7. Договору), а також ту обставину, що заяву про зміну підстав позову було подано до Господарського суду міста Києва 22.04.2016, про що свідчить відбиток штампу відділу діловодства Господарського суду міста Києва, позивачем, з огляду на приписи статей 256, 257, 261 Цивільного кодексу України, було пропущено строк позовної давності в частині вимог про стягнення заборгованості за Актами-рахунками №АД-2814 від 30.09.2012 та №АД-00718 від 28.02.2013.

Таким чином, враховуючи те, що позивачем було пропущено строк позовної давності в частині позовних вимог про стягнення з відповідача заборгованості за надані за Договором послуги, а саме за Актами-рахунками №АД-2814 від 30.09.2012 та №АД-00718 від 28.02.2013, вказані вимоги не підлягають задоволенню.

Щодо наявності у відповідача заборгованості за Актом-рахунком приймання-передачі депозитарних послуг №АД-03085 від 31.08.2013 на суму 1 037,00 грн. колегія суддів зазначає наступне.

В Акті-рахунку №АД-03085 від 31.08.2013 зазначено, що позивачем було надано послуги за Договором за період з 01.08.2013 - 31.08.2013 на суму 1 037,00 грн. Водночас, зазначений Акт містить інформацію про розрахунок заборгованості за надані послуги у періоді з 01.08.2013 по 31.08.2013, з якого вбачається наступне:

- залишок заборгованості зберігача на 31.07.2013 - 3 085,33 грн.;

- сплачено зберігачем у періоді: 01.08.2013 - 31.08.2013: 1 037,00 грн.;

- залишок заборгованості зберігача на 31.08.2013 - 3 085,33 грн.

Таким чином, Актом-рахунком приймання-передачі депозитарних послуг № АД-03085 від 31.08.2013, складеним позивачем, фактично підтверджується сплата відповідачем заборгованості за Договором за період з 01.08.2013 по 31.08.2013 у розмірі 1 037,00 грн., а відтак позовні вимоги в цій частині також не підлягають задоволенню.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Розрахунковий центр з обслуговування договорів на фінансових ринках» на рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 у справі №910/27375/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 у справі №910/27375/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/27375/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх