КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа№ 910/2918/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Шапрана В.В.

за участю представників:

позивача: Скопінцев Ю.Ю., довіреність № 2844 від 17.12.2015,

відповідача: Шевченко О.В., довіреність № Пр/10-07/37 від 06.06.2016.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 18.05.2016

у справі № 910/2918/16( суддя Селівон А.М.)

за позовом Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту)

до Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях"

про стягнення 196 542,44 грн

ВСТАНОВИВ:

Державне підприємство "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" про стягнення коштів у розмірі 184 419,13 грн, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 2766,29 грн.

До прийняття рішення по суті, позивачем було подана до суду заява про збільшення розміру позовних вимог № 12/09-10/602/16 від 28.03.2016, в якій останній просив суд стягнути з відповідача 184419,13 грн основного боргу, 8945,29 грн втрат від інфляції та 3178,02 грн процентів річних, всього 196542,44 грн.

Рішенням Господарського суду від 18.05.2016 у справі №910/2918/16 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" (вул. П.Сагайдачного, 12, м. Київ, 04070, код 03150102) на користь Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (пр-т Перемоги, 14, м. Київ, 01135, .код 38727770) в особі Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту) (вул. Шабська, 81, м. Білгород-Дністровський, Одеська область, 67700, код 38728376) 184 419,13 грн основного боргу, 3 172,20 грн процентів річних, 8 887,56 грн втрат від інфляції, а також 2947,19 грн витрат зі сплати судового збору. В задоволені решти позовних вимог відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням суду, Державне підприємство водних шляхів "Укрводшлях" подало апеляційну скаргу, в якій просило суд частково скасувати рішення Господарського суду м. Києва від 18.05.2016 у справі №910/2918/16, прийняти нове рішення, яким відмовити Білгород - Дністровській філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" в стягненні з відповідача інфляційних витрат в сумі 8 887,56 грн та 3% річних в сумі 3 172,20 грн, судові витрати покласти на позивача.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.08.2016 для розгляду справи №910/2918/16 за апеляційною скаргою Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" було сформовано колегію суддів під головуванням судді Андрієнка В.В., суддів Шапран В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.09.2016 апеляційну скаргу Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 20.09.2016.

В судове засідання, яке відбулось 20.09.2016 з'явились представники сторін. Які надали суду усні пояснення стосовно доводів наведених в апеляційні скарзі.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, 03.03.2015 між Державним підприємством «Адміністрація морських портів України» (надалі Адміністрація) та Державним підприємством водних шляхів «Укрводшлях» (Підприємство) укладено договір про надання послуг.

Відповідно до розділу першого даного договору, Адміністрація згідно заявок Підприємства надає послуги з відстою плавзасобів Підприємства в складі: плаврефулер, СЗ-22, біля огороджувального молу Адміністрації, а Підприємство приймає і оплачує послуги Адміністрації згідно Місцевих тарифів Адміністрації дійсних на момент надання послуг. Адміністрація надає інші послуги (бункерування водою, буксиру вальні послуги та інше) за окремими тарифами на підставі заявки Підприємства.

Розрахунки за надані послуги Адміністрації здійснюються Підприємством згідно місцевих тарифів Адміністрації, дійсних на момент надання послуг, в безготівковій формі на розрахунковий рахунок Адміністрації щомісячно на підставі акту наданих послуг, але не пізніше 15-го числа, наступного за звітним на підставі виставлених рахунків (п. 2.1. договору про надання послуг).

Здавання Адміністрацією та приймання їх результатів Підприємством оформлюється актом наданих послуг, який оформлюється Адміністрацією та щомісячно не пізніше 10-го числа місяця, наступного за звітним, направляється Підприємству (п. 2.2. договору про надання послуг).

Відповідно до п. 7.1 договору про надання послуг даний він набирає чинності з 01 січня 2015 і діє до 31 грудня 2015 включно.

При цьому за умовами п. 7.2 договору про надання послуг (надалі Договір) визначено, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну цього Договору не менше ніж за місяць до закінчення строку його чинності, він вважається продовженим на календарний рік і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором, у тому числі продовження строку дії цього Договору.

Закінчення стоку дії цього Договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п. 7.3 договору про надання послуг).

Враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором про надання послуг.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконання умов Договору позивачем було надано відповідачеві послуги з відстою суден, зокрема, використання допоміжного причалу № 1 для стоянки суден, буксирів, та ін. плавзасобів (СЗ-22), загороджувального молу для стоянки суден, контрольно - пропускної (охоронної) системи Вхід, а також технічного забезпечення електропостачання судна, за лютий 2015 - січень 2016 роки на загальну суму 184600,34 грн.

Отже, як вбачається з матеріалів справи, наявні копії замовлень на електропостачання судна від берегової мережі за березень - травень 2015 року.

Відповідно факти надання вказаних послуг позивачем підтверджуються актами надання послуг № 632 від 28.02.15, № 633 від 28.02.15, № 642 від 28.02.15, № 945 від 31.03.15, № 946 від 31.03.15, № 898 від 31.03.15, № 1244 від 30.04.15, № 1245 від 30.04.15, № 1563 від 31.05.15, № 1564 від 31.05.15, № 1549 від 31.05.15, № 1910 від 30.06.15, № 1933 від 30.06.15, № 1932 від 30.06.15, № 2274 від 31.07.15, № 2275 від 31.07.15, № 2574 від 31.08.15, № 2537 від 31.08.15, № 2575 від 31.08.15, № 2836 від 30.09.15, № 2835 від 30.09.15, № 3123 від 31.10.15, № 3124 від 31.10.15, № 3439 від 30.11.15, № 3441 від 30.11.15, № 3722 від 31.12.15, № 3723 від 31.12.15, № 310 від 31.01.16, № 311 від 31.01.16, підписаними сторонами без будь-яких зауважень. Копії вказаних актів містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 ГК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Отже, підставами виникнення господарських зобов'язань, є зокрема з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать, відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 174 ГК України.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, відповідачем не було пред'явлено позивачу заперечень щодо якості та обсягів наданих послуг, а також претензій щодо повного та належного виконання ДП "Адміністрація морських портів України" в особі Білгород - Дністровської філії Державного підприємства "Адміністрація морських портів України" (Адміністрація Білгород - Дністровського морського порту) умов Договору до моменту звернення позивача з даним позовом до суду сторонами суду не надано. Враховуючи вищенаведене колегія суддів дійшла висновку, що позивачем були виконані взяті на себе зобов'язання з надання послуг з відстою плавзасобів у відповідності до умов Договору та в обсягах, зазначених в актах прийому надання послуг, а відповідачем, у свою чергу, прийнято надані послуги у вказаних в актах обсягах без будь - яких зауважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 ЦК України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Отже на виконання умом Договору позивачем були виставлені відповідачу для оплати за надані послуги рахунки на оплату вказаної суми 184600,00 грн, відповідно копії яких містяться в матеріалах справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Відповідно за надані згідно Договору послуги відповідачем було здійснено часткову оплату в сумі 181,21 грн, на підтвердження чого позивачем надано копії платіжних доручень № 151 від 10.06.15 на суму 152,65 грн та № 240 від 25.09.15 на суму 28,56 грн з посиланням на рахунки позивача № 782, 577 та № 1698 відповідно, а також відповідними виписками банку, отже залишок заборгованості відповідача складає 184 419,13 грн.

Судом було встановлено, що також підтверджується матеріалами справи, позивач неодноразово звертався до відповідача з листами щодо сплати заборгованості, для досудового регулювання спору, зокрема, лист № 12/09-2089 від 11.09.15 щодо сплати заборгованість за Договором, у відповідь на який відповідач листом № Пр/10-08/111 від 22.09.15 звернувся до позивача з пропозицією щодо зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 166 183,28 грн, що виникла за договором № 116-В-БДФ-14 (162п) від 23.12.14.

В подальшому позивач листом № 12/09-323-2304/15 від 06.10.15, повідомив про відсутність правових підстав для підписання додаткових актів на суму 166 183,28 грн та такого зарахування, а також необхідність сплати заборгованості.

Окрім того, позивач звертався до відповідача з листами щодо сплати заборгованості № 12/09-23/2170/15 від 22.09.15, № 12/09-23-3142/15 від 22.12.15. Однак, вказані листи залишені відповідачем без відповіді та задоволення, заборгованість останнім погашена не була.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У відповідності до ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

За приписами до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг з відстою плавзасобів в сумі 184 418,79 грн у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором. Тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з відповідача боргу в сумі 184 419,13 грн за Договором.

Крім того, позивач на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача 8945,29 грн втрат від інфляції та 3178,02 грн процентів річних.

Щодо розміру втрат від інфляції суд зазначає наступне. Згідно із ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

З урахуванням приписів ст. 549, ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Отже, за розрахунком позивача, розмір втрат від інфляції складає 8945,29 грн, за період 15.03.15 по 16.02.16, які останній просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків. Також, враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо сплати за спожиті послуги з відстою плавзасобів у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 3% річних в сумі 3178,02 грн за період з 15.03.15 по 16.02.16.

Згідно п. 1.12 постанови пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

Згідно п. 3 постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9. постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Відповідно до ч. 5 ст. 254 Цивільного кодексу України якщо останній день строку припадає на вихідний, святковий або інший неробочий день, що визначений відповідально до закону у місці вчинення певної дії, днем закінчення стоку є перший за ним робочий день.

Отже, судом першої інстанції було здійснено розрахунок заявлених позивачем вимог щодо нарахування до стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3 % річних, і було встановлено, що позивачем невірно визначений початок періоду прострочення та, відповідно, нарахування втрат від інфляції та процентів річних, а саме без врахування вихідних днів згідно приписів ч. 5 ст. 254 ЦК України. Відповідно розмір процентів річних та втрат від інфляції, становить 3172,20 грн та 8887,56 грн, а отже є меншим, ніж заявлено позивачем, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача процентів річних за несвоєчасну сплату послуг за Договором підлягають частковому задоволенню в сумі 3172,20 грн та 8887,56 грн з чим і погоджується апеляційна інстанція.

Беручи до уваги наведене, судова колегія вважає, що рішення Господарського суду м. Києва від 18.05.2016 у справі №910/2918/16 прийнято з повним і достовірним встановленням всіх фактичних обставин, які мають значення для вирішення даного спору, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим апеляційна скарга Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду м. Києва від 18.05.2016 у справі №910/2918/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного підприємства водних шляхів "Укрводшлях" - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/2918/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді С.І. Буравльов

В.В. Шапран