РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2016Справа №910/15229/16

За позовомДержавного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Національної академії аграрних наук України"
до Державного підприємства "Державний резервний насіннєвий фонд України"
провизнання договору недійсним

Суддя О.М. Ярмак
За участю представників:

від позивачане з'явився
від відповідача Невмержицька С.М. (представник за довіреністю)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Державне підприємство "Дослідне господарство "Івківці" Національної академії аграрних наук України" звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Державний резервний насіннєвий фонд України" про визнання недійсним договору № С-17 про надання послуг із зберігання насіння від 12.03.2013.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2016 порушено провадження у справі № 910/15229/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 20.09.2016.

19.09.2016 до початку розгляду справи по суті Державним підприємством "Державний резервний насіннєвий фонд України" у справі № 910/15229/16 до суду подано зустрічну позовну заяву до Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Національної академії аграрних наук України" про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості в розмірі 643 500,00 грн за договором № С-17 про надання послуг із зберігання насіння від 12.03.2013.

В судовому засіданні 20.09.2016 судом оголошено перерву до 21.09.2016 для вирішення питання зустрічного позову.

Ухвалою від 21.09.2016 вказану зустрічну позовну заяву повернуто судом без розгляду на підставі ст.ст. 60, 63 Господарського процесуального кодексу України.

Позивач свого представника в засідання суду не направив, вимог ухвали не виконав, жодних заяв та клопотань не подав, хоча про судове засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.03.2013 між Державним підприємством "Державний резервний насіннєвий фонд України" (поклажодавець) та Державним підприємством "Дослідне господарство "Івківці" Національної академії аграрних наук України" (зберігач) укладено договір № С-17 про надання послуг із зберігання насіння (далі - договір), за умовами якого поклажодавець передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання насіння сільськогосподарських рослин (культури), перелік яких наведений в п. 1.1 договору.

За твердженнями позивача, вказаний договір підлягає визнанню недійсним, оскільки його укладення (підписання) відбулось з перевищенням статутних повноважень директора і суперечило установчим документам позивача, визначеній статутом меті діяльності підприємства, а також не відбулося погодження на укладення договору Національною академією аграрних наук України як органом, якому підпорядкований позивач як органу по управлінню державним майном.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як встановлено судом, між сторонами спору було укладено договір, який за своєю природою є договором зберігання, за яким відповідач зобов'язався забезпечити належне зберігання належного позивачу насіння сільськогосподарських рослин, без переходу до відповідача права власності на насіння, повернути насіння на першу вимогу поклажодавця, а позивач зобов'язався оплачувати послуги зберігання у встановленому договорі розмірі.

Факт прийняття насіння на зберігання відповідачем підтверджується актами прийому-передачі насіння від 15.03.2013, тому твердження позивача про те, що договір фактично не виконувався сторонами, не відповідають дійсності.

Що стосується тверджень позивача про те, що спірний договір підписаний директором ОСОБА_2 за відсутності у нього на те повноважень та суперечить установчим документам позивача (статуту), то такі доводи не знаходять свого підтвердження у поданих позивачем матеріалах.

Так, суд зазначає, що спірний договір укладено сторонами 12.03.2013, а той час, як в матеріалах справи наявна копія нової редакції статуту Державного підприємства "Дослідне господарство "Івківці" Національної академії аграрних наук України", затвердженої у 2016 році, та процитовані позивачем у позові пункти статуту не відповідають пунктам у наданій редакції.

Отже, суд позбавлений можливості оцінити вказані позивачем обставини невідповідності мети діяльності підприємства умовам укладеного договору та наявності або ж відсутності повноважень у керівника підприємства - ОСОБА_2 на підписання договору у 2013 році, тому суд вважає ці обставин не доведеними позивачем належними та достатніми доказами.

Більше того, суд зазначає, що невідповідність укладеного договору внутрішнім установчим документам підприємства не може розцінюватися як підстава для визнання недійсності договору.

Окрім того, позивачем не доведено перед судом, а ні нормативною базою, а ні іншими доказами, необхідності під час укладення спірного договору погоджувати його з Національною академією аграрних наук України.

Також, дослідивши положення договору, судом встановлено, що сторонами досягнуто всіх істотних умов, наявність яких вимагається законодавством.

Окрім того, укладаючи договір сторони самостійно на підставі вільного волевиявлення визначили його умови, з якими позивач фактично погодився, адже вказаний договір був підписаний при повному розумінні його умов (п. 7.8. договору), без зауважень та заперечень повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками. Доказів незгоди позивача з указаними положеннями договору при його укладенні чи намагання внести будь-які зміни чи пропозиції до нього в матеріали справи подано не було.

Отже, позивачем не доведено належними доказами факту існування вказаних ним обставин, з якими закон пов'язує можливість визнання недійсним договору, у зв'язку з чим суд відмовляє позивачу у задоволенні позову.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 28.09.2016

Суддя О.М. Ярмак