ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2016 р.Справа № 922/2568/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Доленчука Д.О.

при секретарі судового засідання Івахненко І.Г.

розглянувши справу

за позовом Комунального підприємства "Тролейбусне депо №3", м. Харків
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмське АТП", м. Ізюм
про стягнення 162772,00 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 за довіреністю № 1 від 18.05.2016 р.

відповідача - ОСОБА_2, директор

ОСОБА_3 за довіреністю № б/н від 25.08.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Тролейбусне депо №3" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом, з урахуванням заяви позивача про зменшення розміру позовних вимог (вх.№ 28587 від 01.09.2016 р.) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ізюмське АТП" (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача збитків у розмірі 162772,00 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказував, що вартість відновлювального ремонту автобусів, які були передані відповідачу в оренду, складає 162772,00 грн., що підтверджується звітами про оцінку вартості відновлювального ремонту.

Представник відповідача, через канцелярію господарського суду 29.08.2016 р. за вх. № 28214, надав відзив на позовну заяву з додатком, який судом долучений до матеріалів справи. Згідно відзиву представник відповідача просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову.

Ухвалою суду від 01.09.2016 р. розгляд справи було відкладено на 22.09.2016 р. о 10:20.

Представники сторін до початку судового засідання надали заяву про розгляд справи без застосування технічних засобів фіксації судового процесу (вх.№ 31399 від 22.09.2016 р.), яка судом була задоволена.

Представник позивача, через канцелярію господарського суду 15.09.2016 р. за вх. № 30481, надав письмові заперечення на відзив відповідача, які судом долучені до матеріалів справи. Згідно них представник позивача вказував, що автобуси були повернуті орендодавцеві з істотними недоліками.

Представник відповідача, через канцелярію господарського суду 22.09.2016 р. за вх. № 32297, надав письмові пояснення, які судом долучені до матеріалів справи. Згідно них представник відповідача вказував, що звіт від 27.05.2016 р. та звіт від 01.06.2016 р. не підтверджують факт нанесення збитків позивачу та складені з порушеннями діючих норм та правил при їх складанні. Крім цього, представник вказував, що стан автобусів на момент передачі був визнаний сторонами задовільним. Всі чотирнадцять автобусів знов були пред'явлені на конкурс на оренду комунального майна, що підтверджується інформацією з сайту Харківської міської ради. Також, представник відповідача вказував, що з угоди про розірвання договорів оренди від 25.05.2016 р. та від 01.06.2016 р. вбачається, що дані угоди були складені у трьох примірниках, по одному для сторін, а третій примірник - для Фонду державного майна. Жодних претензій від Фонду державного майна, як розпорядника державного майна до відповідача не надходило.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги у повному обсязі.

Представники відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували.

Статтею 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованою Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 року № 475/97 - ВР ), кожній особі гарантовано право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Беручи до уваги, що відповідно до ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, та те, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, суд згідно за статтею 75 Господарського процесуального кодексу України розглядає справу за наявними матеріалами.

Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, встановив наступне.

Між Комунальним підприємством "Тролейбусне депо №3" (орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Ізюмське АТП" (орендар) були укладені наступні договори оренди комунального майна (автобусів):

1. №5328 від 07.02.2014 р.;

2. №5343 від 05.03.2014 р.;

3. №5370 від 01.04.2014 р.;

4. №5401 від 19.05.2014 р.

Умовами договорів оренди комунального майна був передбачений обов'язок орендаря забезпечувати збереження орендованого майна, запобігати його пошкодженню й псуванню (п. 4.5.); своєчасно здійснювати поточний ремонт автобусів (п. 4.7.); повернути орендодавцеві майно, що складає предмет договорів, у стані, не гіршому за той, у якому воно було передане орендареві (п. 2.З.).

Відповідно до умов договорів оренди комунального майна позивач передав, а відповідач прийняв згідно актів прийому-передачі від 07.02.2014 р.; 05.03.2014 р.; 01.04.2014 р.; 19.05.2014 р. автобуси у кількості 14 од. для здійснення пасажирських перевезень. Вартість автобусів зазначена у п. 3.1. договорів оренди комунального майна.

Угодами від 25.05.2016 р. та від 01.06.2016 р. вищезазначені договори оренди комунального майна було розірвано. Автобуси, що були предметом договорів оренди, повернуто позивачеві згідно актів прийому-передачі від 25.05.2016 р. та 01.06.2016 р.

Також, між сторонами були укладені договори про технічне обслуговування та ремонт автобусів № 10-02-1/14 від 10.02.2014 р.; № 17-03/14 від 17.03.2014 р.; № 02-04/14 від 02.04.2014 р. та № 19-05/14 від 19.05.2014 р. Умовами вказаних договорів (п. 1.1.) було передбачено, що виконавець (відповідач) зобов'язаний за власні кошти проводити технічне обслуговування та ремонт переданих йому за договорами оренди комунального майна автобусів.

Згідно позову позивач вказує, що у обов'язок орендаря входило, окрім щоденних оглядів автобусів, здійснення встановлених діючим законодавством та умовами договорів оренди та договорів обслуговування поточного ремонту, щоденних оглядів та проведення ТО-1 і ТО-2. Натомість у порушення вказаних умов договорів автобуси було повернуто позивачеві з істотними недоліками - відсутні певні елементи салонів автобусів (обігрівачі скла, пічки салону тощо), зовнішнє приладдя (щітки склоочищувачів), майже повністю зношена гума коліс. Окрім того, на деяких автобусах на задніх осях встановлено гуму різних моделей та характеристик, з різними рисунками протектора, що прямо заборонено законодавством (п.п. 5, 6 Розділу 5 «Правил технічної експлуатації коліс та пневматичних шин колісних транспортних засобів категорій L, М, N, О та спеціальних машин, виконаних на їх шасі», затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України № 549 від 26.07.2013 р.; п. 31.4.5 ПДР; ДСТУ 3649:2010. Колісні транспортні засоби).

При цьому позивач у позові зазначав, що вказані обставини (наявність певних пошкоджень автобусів) підтверджуються актами огляду автобусів за підписами представників позивача та відповідача від 31.05.2016 р. та від 26.05.2016 р., у зв'язку з чим відповідачем визнано наявність зазначених в актах пошкоджень автобусів. Для визначення вартості відновлювального ремонту переданих у оренду автобусів були складені звіти про оцінку вартості відновлювального ремонту автобусів від 27.05.2016 р. та від 01.06.2016 р. відповідно до яких загальна вартість відновлювального ремонту складає 162772,00 грн.

Згідно відзиву на позовну заяву відповідач вказуває, що позивач за весь період дії договорів оренди та технічного обслуговування та ремонту автобусів жодних претензій щодо незадовільного технічного обслуговування не пред'являв. З приводу актів оглядів автобусів вказував, що вони є неналежними доказом, так як акт - це двосторонній документ, засвідчений печатками та підписами уповноважених представників юридичних осіб, а як вбачається з актів огляду - печатки підприємств сторін відсутні, перелік складений після підписів сторін.

Крім того, відповідач вказував, що орендар за свій рахунок уклав договори про обов'язкове страхування транспортних засобів згідно умов договорів оренди. Договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників транспортних засобів, що підлягають обов'язковому технічному контролю відповідно до Закону Україні "Про дорожній рух" укладаються страховиками за умови проходження зазначеними транспортними засобами обов'язкового технічного контролю, якщо вони згідно з протоколами перевірки технічного стану визнані технічно справними. Технічна справність автобусів підтверджується протоколами перевірки технічного стану транспортного засобу.

Відповідачем до суду були надані копії протоколів перевірки технічного стану транспортного засобу у кількості 14 шт. (том 1 а.с. 60 - 73).

Дослідивши акти огляду автобусів від 26.05.2016 р. та від 31.05.2016 р. (том 1 а.с. 33 - 46) судом було встановлено, що в них відсутні печатки підприємств сторін, а перелік складений після підписів представників сторін.

Крім того, дослідивши акти прийому-передачі майна від 25.05.2016 р. та 01.06.2016 р., за якими автобуси, що були предметом договорів оренди, були повернуті позивачеві, судом було встановлено, що в них було зазначено про технічний стан майна, як задовільний, та в них містилися підписи керівників та печатки підприємств сторін. Також, в даних актах не було зазначено про наявність пошкоджень автобусів, які передавалися від відповідача позивачу на виконання умов договорів оренди майна.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

В силу приписів ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Відповідно до ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Отже, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України у постановах від 20.12.2010 у справі №06/113-38, від 04.07.2011 у справі №51/250, від 22.01.2013 р. у справі № 5011-71/2684-2012).

З огляду на вищевикладене суд дійшов до висновку, що відсутні правові підстав для стягнення з відповідача збитків у розмірі 162772,00 грн. у зв'язку з відсутністю вчинення відповідачем цивільного правопорушення, яке повинно складатися з наступних елементів: протиправної поведінки відповідача, збитків, причинного звязку між протиправною поведінкою відповідача та збитками, вини відповідача.

За таких обставин позовні вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, у зв'язку з чим в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, у зв'язку з відмовою у задоволенні позову, витрати зі сплати судового збору у даній справі покладаються на позивача.

Враховуючи викладене та керуючись ст. 129 Конституції України, ст. 22, Цивільного кодексу України, ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, ст. ст. 1, 4, 12, 21, 22, 32, 33, 43, 49, 69, 75, 82-85, 111-28 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити повністю.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Повне рішення складено 27.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_4