УХВАЛА

19.04.2016Справа № 910/26997/14

За скаргою Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій"

про незаконні дії і бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві

у справі №910/26997/14

За первісним позовом: Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (вул. Ливарська, 1-А, м. Київ, 04073)

до: Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України

(вул. Мельникова, 81-А, м. Київ, 04050)

про стягнення 1 395 517,55 грн.

та

За зустрічним позовом: Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (вул. Мельникова, 81-А, м. Київ, 04050)

до: Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (вул. Ливарська, 1-А, м. Київ, 04073)

про визнання права оренди нежилих приміщень

Головуючий суддя Селівон А.М.

Судді Сташків Р.Б.

Стасюк С.В.

Представники сторін:

Від стягувача: Голомозний Є.В. - представник, довіреність № 75-02 від 17.02.2016;

Від боржника: не з'явились;

Від ДВС: не з'явились;

Присутній: ОСОБА_1 - вільний слухач, паспорт серії НОМЕР_1, виданий Дарницьким РУ ГУ МВС України в м. Києві від 09.12.2008р.

Приватне акціонерне товариство "Інститут розвитку передових технологій" звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України про стягнення 1 395 517,55 грн., а саме: 467 679,42 грн. заборгованості, 21 276,73 грн. інфляційних втрат, 9 787,26 грн. 3 % річних, 70 501,81 грн. пені, 826 272,33 грн. неустойки.

Ухвалою суду від 03.02.15 зустрічний позов Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (відповідач за первісним позовом) до Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (позивач за первісним позовом) про визнання права оренди нежилих приміщень прийнято для спільного розгляду з первісним позовом по справі № 910/26997/14.

Рішенням господарського суду м. Києва від 03.06.2015 первісні позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України (04050, м. Київ, Шевченківський район, вул. Мельникова, буд.81, літ. "А" ) на користь Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" (04073, м. Київ, Оболонський район, вул. Ливарська, буд.1, літ. "А", ) основний борг в сумі в сумі 467679,42 грн., 3% річних в розмірі 13013,21 грн., пеню в сумі 755,97 грн., неустойку в розмірі 772889,56 грн., інфляційні втрати в сумі 106257,31 грн. та судовий збір в розмірі 27211,92 грн. В задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено. В задоволенні зустрічного позову Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України до Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" про визнання права оренди нежилого приміщення за договором оренди нежитлового приміщення № 37 від 30.11.12 р. до 30.11.14 р. відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.11.15 рішення господарського суду м. Києва від 03.06.2015 року у справі № 910/26997/14 залишено без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Матеріали справи № 910/26997/14 повернуто до господарського суду м. Києва.

02.12.2015 на виконання постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.11.2015 та рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2015 по справі № 910/26997/14 видано відповідний наказ.

Від позивача 24.02.2016 до господарського суду м. Києва надійшла скарга на незаконні дії та бездіяльність державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві у справі №910/26997/14, в якій стягувач вважає постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №49636585 від 05.02.2016 незаконною і необґрунтованою, посилаючись на те, що направлення виконавчого документу ліквідаційній комісії боржника для вирішення питання про подальший порядок виконання та закриття в зв'язку з цим виконавчого провадження державним виконавцем, з посиланням на припинення боржника шляхом ліквідації за наказом Міністерства юстиції України та призначення ліквідатора за відсутності відповідних відомостей про припинення юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань позбавляє скаржника гарантій ефективного та реального виконання рішення суду.

Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 24.02.15 скаргу по справі №910/26997/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Селівон А.М., судді Стасюк С.В., Цюкало Ю.В..

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 26.02.16 скаргу по справі №910/26997/14 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Селівон А.М., судді Сташків Р.Б., Стасюк С.В., у зв'язку із перебуванням судді Цюкало Ю.В. у відпустці.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 26.02.2016 розгляд скарги у справі №910/26997/14 призначено на 29.03.2016.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 29.03.2016 розгляд скарги відкладено на 19.04.2016.

У судове засідання 19.04.2016 з'явився уповноважений представник стягувача.

Уповноважені представники боржника та ВДВС у судове засідання 19.04.2016 не з'явились.

Копія ухвали суду від 29.03.2016, яка направлялась боржнику на адресу: 04053, м. Київ, вул. Артема, 73, на час проведення судового засідання 19.04.2016 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою "за закінченням встановленого строку зберігання" та адресату не вручена.

Копія ухвали суду від 29.03.2016, яка направлялась боржнику на адресу: 04655, м. Київ, вул. Пимоненка Миколи, 13-Б, на час проведення судового засідання 19.04.2016 на адресу Господарського суду м. Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку "Укрпошта" щодо відстеження пересилання поштового відправлення №324, в якому зазначено, що станом на 06.04.2016 поштове відправлення надійшло до відділення зв'язку та адресату не вручено.

Про дату, час і місце розгляду даної справи ВДВС Шевченківського районного у м. Києві управління юстиції повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №308.

Клопотання від представників сторін про здійснення фіксації судового засідання технічними засобами до суду не надходило. Засідання господарського суду по розгляду даної справи проведено без фіксації технічними засобами. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання від відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві надійшло клопотання б/н від 16.03.16 р., в якому, зокрема, ВДВС просить суд розглянути скаргу без участі уповноваженого представника органу державної виконавчої служби. Клопотання судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 19.04.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника стягувача надійшов супровідний лист б/н від 19.04.2016 та клопотання б/н від 19.04.2016 про зупинення провадження у справі та звернення до Верховного Суду України для порушення перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції України ч. 2 та ч. 3 ст. 67 Закону України "Про виконавче провадження" , в якому стягувач зазначає, що 5. ч. 2 та ч. 3 ст. 67 Закону не відповідають наведеним статтям Конституції України (є неконституційними), оскільки цими нормами Закону виконання судових рішень виводиться з-під державного контролю та повністю перекладається на особу, проти якої постановлено таке рішення, що суперечить принципам обов'язковості, реальності та ефективності виконання судових рішень. Вказані документи судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 19.04.16 р. представник стягувача підтримав подану скаргу, відповів на питання суду.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та правових позицій, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання по розгляду скарги 19.04.16 р. сторонами суду не надано.

Заяв та клопотань процесуального характеру від представників боржника та ВДВС на час розгляду скарги 19.04.16 р. до суду не надходило.

Про поважні причини неявки представника боржника в судові засідання по розгляду скарги суд не повідомлено.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представників відповідача (боржника) та ВДВС в судові засідання по розгляду скарги обов'язковою не визнавалась, сторони не скористались належним їм процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, зважаючи на клопотання ВДВС про розгляд скарги без участі представника останнього, беручи до уваги те, що присутній у судовому засіданні 19.04.16 р. представник стягувача (скаржника) проти розгляду скарги без участі уповноважених представників боржника та третьої особи не заперечував, суд здійснював розгляд справи за відсутності уповноважених представників вказаних осіб, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, судом враховано, що за приписами ч. 2 ст. 121-2 ГПК України неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників скаржника, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами, суд

В С Т А Н О В И В:

Частиною 1 статті 121-2 ГПК України встановлено, що скарги на дії чи бездіяльність Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником, або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржувальної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до п. 9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" скарги на дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів розглядає виключно місцевий господарський суд, яким відповідну справу розглянуто у першій інстанції, тобто той господарський суд, що видав виконавчий документ (наказ чи ухвалу), незалежно від того, якою саме особою подано скаргу, і в тому ж складі суду (якщо цьому не перешкоджають об'єктивні обставини, як-от звільнення судді, його захворювання, перебування у відпустці тощо).

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У відповідності до статей 4-5 Господарського процесуального кодексу України господарські суди здійснюють правосуддя шляхом прийняття обов'язкових до виконання на усій території України рішень, ухвал, постанов.

У силу ст.124 Конституції України, ст.115 ГПК України, рішення господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Аналогічні положення містить ч. 2 ст. 13 Закону України "Про судоустрій та статус суддів" відповідно до якої судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України "Про виконавче провадження" (далі - Закон), який є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби, та регламентує порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

У силу ст.12 названого Закону сторони виконавчого провадження мають право, між іншим, оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця з питань виконавчого провадження у порядку, встановленому цим Законом.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.03. "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження" (далі - Постанова № 14) визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

При цьому згідно положень Закону України "Про виконавче провадження" юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду, є постанова державного виконавця.

Отже, за Закону України "Про виконавче провадження" оскарженню підлягають дії (бездіяльність) державного виконавця, оформлені відповідною постановою.

Відповідно до п. 2 постанови № 14 стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів тільки до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Як встановлено судом з матеріалами скарги, в поданій скарзі посилаючись на необхідність врахування під час виконання судових рішень принципу відповідальності держави за виконання остаточних рішень, винесених проти її органів, установ чи підприємств, а також з урахуванням приписів Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», яким держава гарантувала виконання судових рішень про стягнення коштів з державних підприємств, державним виконавцем безпідставно застосовані до спірних правовідносин норми ч. 3 ч. 1 ст. 49, ч.ч. 2, 3 ст. 67 Закону України «Про виконавче провадження», що призвело винесення ВДВС незаконної постанови та, як наслідок, порушення прав стягувача і позбавило гарантій ефективного та реального виконання судового рішення

Як свідчать матеріали справи, 10.12.2015 стягувач звернувся до відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві із заявою про примусове виконання рішення, копія якої міститься в матеріалах скарги. Відділом державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві 17.12.2015 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП №49636585 з примусового виконання наказу господарського суду м. Києва від 02.12.2015 у справі № 910/26997/14, якою боржнику було визначено 7-денний строк для самостійного виконання рішення суду та надання відповідних доказів.

У відповідності до ч. 3 ст. 49 Закону України «Про виконавче провадження» про закінчення виконавчого провадження державний виконавець виносить постанову з обов'язковим мотивуванням підстав її винесення, яка затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копія постанови у триденний строк надсилається сторонам і може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Старшим державним виконавцем державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Красноштан І.Л. 05.02.2016 винесено постанову про закінчення виконавчого провадження ВП №49636585 на підставі п.3 ч. 1 ст. 49, ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження", з посиланням на припинення шляхом ліквідації згідно наказу Міністерства юстиції України № 258/7 від 11.09.15 р. Державне підприємство «Інформаційний центр», . Головою ліквідаційної комісії ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України призначено Личова О.В. - заступник генерального директора ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України. Також вказаною постановою зазначено про направлення виконавчого документу ліквідаційній комісії (ліквідатору) боржника для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. Копія вказаної постанови міститься в матеріалах справи.

Суд зазначає, що за приписами п. 1 ч. 1 ст. 110 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична особа ліквідується за рішенням її учасників або органу юридичної особи, уповноваженого на це установчими документами, в тому числі у зв'язку із закінченням строку, на який було створено юридичну особу, досягненням мети, для якої її створено, а також в інших випадках, передбачених установчими документами.

Згідно ч. 2 ст. 67 Закону України "Про виконавче провадження" у разі ліквідації боржника - юридичної особи виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії (ліквідатору) для вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку. У разі надходження виконавчого документу до ліквідаційної комісії (ліквідатора) арешт з майна боржника знімається за постановою державного виконавця, затвердженою начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований.

Відповідно до ч. 3 ст. 67 Закону України "Про виконавче провадження" у разі якщо виконавчий документ надіслано ліквідаційній комісії (ліквідатору), виконавче провадження підлягає закінченню в порядку, встановленому цим Законом.

Так, виконавчий документ надсилається ліквідаційній комісії у випадку ліквідації боржника - юридичної особи, що, в свою чергу, є підставою для закриття виконавчого провадження.

При цьому, як встановлено судом, до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань внесено запис про перебування юридичної особи - боржника в процесі припинення з 16.09.2015.

Виплата грошових сум кредиторам юридичної особи, що ліквідується за рішенням її учасників, в тому числі кредиторам, вимоги яких підтверджені рішенням суду, здійснюється ліквідаційною комісією в порядку, встановленому статтями 111, 112 ЦК та статтями 60, 61 ГК.

Поряд із цим суд вважає за необхідне зазначити, що відповідно до ст. 33 Закону України "Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців" юридична особа припиняється в результаті передання всього свого майна, прав та обов'язків іншим юридичним особам - правонаступникам у результаті злиття, приєднання, поділу, перетворення (реорганізації) або в результаті ліквідації за рішенням, прийнятим засновниками (учасниками) юридичної особи або уповноваженим ними органом, за судовим рішенням або за рішенням органу державної влади, прийнятим у випадках, передбачених законом.

Юридична особа є такою, що припинилася, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення юридичної особи.

Аналогічні приписи містить п. 5 ст. 111 Цивільного кодексу України, згідно якої юридична особа є ліквідованою з дня внесення до Єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Проте, як свідчать матеріали справи, зокрема, витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №, станом на 27.01.2016 про припинення підприємницької діяльності ДП "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України не вказано.

Тобто, на час винесення державним виконавцем спірної постанови Єдиний державний реєстр юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців не містив відомостей про ліквідацію боржника.

За вимогами п. 3 ч. 1 ст. 49 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження підлягає закінченню у разі смерті або оголошення померлим стягувача чи боржника, безвісно відсутнім боржника або стягувача, ліквідації юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання їх обов'язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва.

Згідно ст. 50 Закону України "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом.

З огляду на вищевикладене суд зазначає, що виконання рішень про задоволення вимог кредиторів юридичної особи, що перебуває в стані ліквідації, передбачено саме ліквідаційною комісією в ході ліквідаційної процедури, а не державним виконавцем у порядку, встановленому Законом України «Про виконавче провадження».

Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 01.12.2015 у справі № 21-3331а15.

При цьому за приписами чинного законодавства вирішенню питання про закриття виконавчого провадження та винесення відповідної постанови передує надсилання державним виконавцем виконавчого документу (наказу суду) ліквідаційній комісії (ліквідатору) боржника - юридичної особи, надходження наказу до ліквідаційної комісії та вирішення питання про подальший порядок виконання рішення у встановленому законом порядку.

Проте, оскільки матеріали справи не містять жодних доказів вчинення вказаної дії щодо надсилання виконавчого документу ліквідаційній комісії та підтвердження надходження його до останнього, будь - які пояснення щодо даного питання на вимогу суду Державної виконавчою службою Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві також надані не були, суд приходить до висновку про передчасність вчинення державним виконавцем дій щодо винесення постанови від 05.02.16 р. про закриття виконавчого провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 11 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Так, згідно частини 2 вказаної статті державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення (далі - виконавчий документ), у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом; надає сторонам виконавчого провадження та їх представникам можливість ознайомитися з матеріалами виконавчого провадження; розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання; заявляє в установленому порядку про самовідвід за наявності обставин, передбачених цим Законом; роз'яснює сторонам їхні права і обов'язки.

Судом встановлено за матеріалами справи, що відділом Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві не надано жодних доказів на спростування обставин, викладених заявником у скарзі та не висловлено своєї правової позиції щодо поданої скарги.

Згідно зі ст. 82 Закону України "Про виконавче провадження" рішення дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби можуть бути оскаржені стягувачем та іншими учасниками виконавчого провадження (крім боржника) до начальника відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або до керівника відповідного органу державної виконавчої служби вищого рівня чи до суду. Боржник має право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність державного виконавця та інших посадових осіб державної виконавчої служби виключно в судовому порядку.

Пунктом 9.13. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 року "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" визначено, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

При цьому господарський суд не вправі самостійно вчиняти ті чи інші дії, пов'язані із здійсненням виконавчого провадження замість державного виконавця (наприклад, відкривати або закінчувати виконавче провадження), але може зобов'язати державного виконавця здійснити передбачені законом дії, від вчинення яких той безпідставно ухиляється.

Законодавцем передбачено, що у разі визнання неправомірними рішення, дій або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби суд зобов'язує їх усунути допущені порушення або іншим шляхом поновлює порушені права чи свободи заявника.

Крім того, якщо під час розгляду скарги господарським судом буде виявлено порушення законності або недоліки в діяльності органу Державної виконавчої служби, учасників виконавчого провадження, суд має вжити заходів, передбачених частинами першою і другою статті 90 ГПК. Разом з тим суд не може визначати порядок та умови здійснення виконавчого провадження.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, зважаючи на відсутність підстав для закінчення виконавчого провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 49, ч.ч. 2-3 ст. 67 Закону України "Про виконавче провадження", суд дійшов висновку про неправомірність дій відділу Державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві щодо закінчення виконавчого провадження, отже вказана постанова від 05.02.2016 про закінчення виконавчого провадження, винесена в межах виконавчого провадження № 49636585 з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.12.15 р. у справі № 910/26997/14 є такою, що підлягає скасуванню, вимоги скаржника в цій частині - правомірними, а скарга стягувача (позивача) такою, що підлягає задоволенню.

Стосовно вимог скаржника про зобов'язання відділуДержавної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві вчинити дії з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від від 02.12.15 р. у справі № 910/26997/14, які зазначені в поданій скарзі, суд зазначає, що згідно з ч. 1 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» у разі якщо постанова державного виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована начальником відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, або керівником відповідного органу державної виконавчої служби або якщо до державного виконавця надійшло рішення суду про скасування заходів до забезпечення позову, а також у разі повернення виконавчого документа з іншого відділу державної виконавчої служби, виконавче провадження підлягає відновленню протягом трьох робочих днів з дня надходження рішення суду, виконавчого документа чи постанови керівника відповідного органу державної виконавчої служби.

Окрім того, суд може зобов'язати орган Державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав. При цьому, перебування виконавчого документа на виконанні і передбачає собою вчинення заходів примусового виконання рішення.

Враховуючи, що відновлення виконавчого провадження у даному випадку є передбаченим законом наслідком визнання постанови про закінчення виконавчого провадження незаконною, та з огляду на те, що перебування виконавчого документа на виконанні і передбачає собою вчинення заходів примусового виконання рішення, вимоги скаржника щодо зобов'язання орган ДВС вчинити певні дії з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 02.12.15 у справі № 910/26997/14 є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Також суд зазначає, що відповідно до абз. 2 п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01.11.1996 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" у разі невизначеності в питанні про те, чи відповідає Конституції України застосований закон або закон, який підлягає застосуванню в конкретній справі, суд за клопотанням учасників процесу або за власною ініціативою зупиняє розгляд справи і звертається з мотивованою ухвалою (постановою) до Верховного Суду України, який відповідно до ст. 150 Конституції може порушувати перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції законів та інших нормативно-правових актів. Таке рішення може прийняти суд першої, касаційної чи наглядової інстанції в будь-якій стадії розгляду справи.

У зв'язку з викладеним стягувач просить звернутись до Верховного Суду України для порушення перед питання про відповідність Конституції України ч. 2 та ч. 3 ст. 67 Закону України "Про виконавче провадження" та зупинити провадження по розгляду даної скарги, оскільки, за твердженнями стягувача, законодавство України не містить будь-яких обмежень щодо строків здійснення ліквідації юридичної особи або обмежень на здійснення господарської діяльності після прийняття рішення про припинення юридичної особи. Тобто, прийнявши рішення про ліквідацію юридичної особи, така юридична особа може існувати необмежений час і при цьому вона буде звільнена від обов'язку виконання рішень судів щодо неї, при цьому щодо такої юридичної особи неможливо буде порушити провадження у справі про банкрутство, оскільки, за змістом ч. 3 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" для порушення справи про банкрутство, після набрання рішенням суду про стягнення законної сили та відкриття виконавчого провадження, таке виконавче провадження має тривати щонайменше три місяці, суд зазначає наступне.

Розглянувши дане клопотання та заслухавши в судовому засіданні пояснення стягувача суд зазначає, що у відповідності до положень статті 147 Конституції України Конституційний Суд України є єдиним органом конституційної юрисдикції в Україні. Конституційний Суд України вирішує питання про відповідність законів та інших правових актів Конституції України і дає офіційне тлумачення Конституції України та законів України.

Статтею 150 Конституції України визначено повноваження Конституційного Суду України віднесено, зокрема: вирішення питань про відповідність Конституції України (конституційність); законів та інших правових актів Верховної Ради України; актів Президента України. З питань, передбачених цією статтею, Конституційний Суд України ухвалює рішення, які є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені.

За змістом статті 152 Конституції України врегульоване процедурне питання, у відповідності до якого, закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю чи в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України або якщо була порушена встановлена Конституцією України процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності. Закони, інші правові акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність.

При цьому суд зазначає про відсутність правової невизначеності в частині виконання рішення суду у разі ліквідації боржника, в тому числі боржника, який належить до державного сектора економіки - державного підприємства. Так, приписами чинного законодавства, зокрема, Закону України «Про виконавче провадження» визначена процедура виконання судових рішень в примусовому порядку та, в свою чергу, визначений порядок та підстави вчинення відповідних виконавчих дій органами державної виконавчої служби.

Окрім того, законодавчо визначена процедура виконання рішень і у випадку процесу ліквідації боржника у виконавчому провадженні, яка при цьому виступає гарантією збереження майна та коштів боржника з метою забезпечення виконання боржником своїх зобов'язань та задоволення вимога кредиторів (стягувачів) в найбільш повній мірі.

Відтак, з'ясування зазначених в клопотанні обставин в ході розгляду скарги на дії ВДВС у справі № 910/26997/14 ніяким чином не може впливати на оцінку доказів, якими заявник обґрунтовує свої доводи у даній скарзі, а отже, клопотання про звернення до Верховного Суду України для порушення перед питання про відповідність Конституції України ч. 2 та ч. 3 ст. 67 Закону України "Про виконавче провадження" та зупинення провадження по розгляду даної скарги за висновками суду задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Приватного акціонерного товариства "Інститут розвитку передових технологій" на незаконні дії і бездіяльність державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві щодо винесення постанови ВП №49636585 від 05.02.16 про закінчення виконавчого провадження задовольнити частково.

2. Визнати незаконною постанову державного виконавця відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві про закінчення виконавчого провадження ВП №49636585 від 05.02.16.

3. В іншій частині в задоволенні скарги відмовити.

Головуючий суддя А.М.Селівон

Судді Р.Б. Сташків

С.В.Стасюк