ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2016 року Справа № 904/4411/15

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Антонік С.Г.. (доповідач)

суддів

при секретарі судового засідання: Мацекос І.М..

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, представник, дов. № б/н від 03.06.2015р.

від відповідача: ОСОБА_4, представник, дов. № 1876-К-Н-О від 29.04.2015р.

розглянувши апеляційну скаргу Фермерського господарства "ОСОБА_5." на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2016р. у справі № 904/4411/15

за позовом Фермерського господарства "ОСОБА_5.", Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, с. Спаське

до Публічного акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк", м. Дніпропетровськ

про визнання недійсною окремої частини договору фінансового лізингу

ВСТАНОВИВ:

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 09.00.2016р. справу № 904/4411/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Антонік С.Г., суддів Дмитренко Г.К., Чимбар Л.О.

Ухвалою суду від 12.09.2016р. даною колегією суддів справа прийнята до свого провадження.

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2016р. ( суддя Панна С.П.) в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що винагорода за користування майном яка передбачена п.2.4. договору є згідно п.б, ч.2 ст.16 Закону України „Про фінансовий лізінг тим самим платежем як винагорода лізінгодавцю за отримане у лізінг майно. Тобто даний платіж є один із складових лізингових платежів, який повинен був сплачуватись відповідно до п. 2.4,11.1 договору до 16.09.2016 року. Платіж як винагорода за користування майном (отримання ) у лізінг майна не суперечить ст. 16 Закону України „Про фінансовий лізінг та не порушує майнові права та інтереси позивача

Не погодившись з рішенням, Фермерське господарство "ОСОБА_5." звернулось в Дніпропетровський апеляційний господарський суд з апеляційною скаргою. В апеляційній скарзі позивач посилається на те, що спірний пункт 2.4 договору фінансового лізингу не відповідає визнаечному у п.б) ст..16 Закону України « Про фінансовий лізинг» виду лізингового платежу, що є підставою для визнання цього пункту недійсним за ст..203 Цивільного кодексу України. Просить скасувати рішення господарського суду та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним договору фінансового лізингу від 17.10.2013р. № DNH2LNI04326.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу. Просить рішення суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити.

Відповідач у відзиві на апеляційну скаргу зазначив, що позивач підписав договір та скріпив печаткою, що фактично підтверджує згоду з умовами договору; ініціатива укладення договору виходила від позивача; сума, яка підлягає сплаті за договором лізингу відображено у п.2.4. договору та розраховується з урахуванням дня, у який сплачується сума, курсу долару та сум, які вже були сплачені. Винагорода за користування майном розраховується на дату, передбачену п.11.1 договору - 16.09.2016 року для остаточного погашення заборгованості за даним договором. Що за своєю правовою природою є платіж як винагорода лізингодавцю за отримане у лізинг майно.

Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи наведені у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно зі ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування норм чинного законодавства при винесенні рішення суду, встановила наступне:

17.10.2013р. між Фермерським господарством "ОСОБА_5." (лізингоодержувачем) та Публічним акціонерним товариством комерційним банком "ПриватБанк" (лізингодавцем) укладено договір фінансового лізингу №DNH2LNI04326.

Згідно п.1.1 та 1.2 Договору, ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" зобов'язався придбати у власність у ТОВ з іноземними інвестиціями "НОВОФАРМ", а потім передати Лізингоодержувачеві, а Лізингоодержувач прийняти від Банка в платне користування, а після виплати всієї суми лізингових платежів у власність, у визначені даним договором строки, на умовах фінансового лізингу майно відповідно до Специфікації (додатку №1 до договору).

Відповідно до п.2.1 договору, загальна сума цього Договору становить 2 026 832,31 грн. і складається з:

- суми авансового платежу 520 817,80 грн., згідно з п.1.4.;

- загальної вартості лізингових платежів у частині, що йде на викуп вартості переданого в лізинг майна, 1 506 014,51 грн., згідно з графіком внесення лізингових платежів, зазначеним у додатку № 2, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Згідно п.2.2 договору розмір, структура, строки сплати лізингових платежів встановлюються графіком внесення лізингових платежів, зазначеним в додатку №2, що є невід'ємною частиною даного договору фінансового лізингу.

Лізингоодержувач сплачує Банку на рахунок, відкритий згідно з п.1.5 цього договору згідно графіку внесення лізингових платежів, також винагороду за користування майном у розмірі згідно з формулою, наведеною у п.2.4 договору.

Фермерське господарство «ОСОБА_5.» звернулося до суд з позовом про визнання недійсним п.2.4. Договору. Розовні вимоги обґрунтовує тим, що передбачена п.2.4 договору винагорода за користування майном не відповідає вимогам ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг", оскільки до визначеного законом переліку складових лізингових платежів такий вид винагороди не входить. Наведена в п.2.4 договору формула штучно збільшує станом на 31 березня 2015 року на 200% та станом на 16 вересня 2016 року на 400% його зобов'язання перед відповідачем поряд з лізинговими платежами, що сплачуються лізингоодержувачем на підставі ст.16 Закону України "Про фінансовий лізинг". Вважає, що п.2.4 договору суперечить принципу розумності та справедливості, встановленому ст.627 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч.1. ст..215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно частини 1 - 3, 5 ст..203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно абз.2, 4 п.2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними», правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Пунктом 2.1. Договору сторони передбачили суму авансового платежу- 520 817,80 грн. та 1 506 014,51 грн. загальної вартості, що йде на викуп вартості переданого майна.

Пунктом 2.3.2. Договору встановлено, що лізингоодержувач сплачує винагороду за отримане в лізинг майно у розмірі 12% річних від суми залишку невиплаченої вартості майна, виходячи з фактичної кількості днів користування майном, і 360 днів у році, на дату сплати чергового лізингового платежу згідно Графіку внесення лізингових платежів.

В пункті 2.4. зазначено, що лізингоодержувач сплачує банку … винагороду за користування майном у розмірі згідно наведеної формули.

Згідно ч.2 ст.16 Закону України «Про лізинг» (далі ОСОБА_6), лізингові платежі можуть включати:

а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу;

б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно;

в) компенсацію відсотків за кредитом;

г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу.

З аналізу даної норми випливає, що лізингові платежі складаються з двох основних видів платежа:

1) платіж, який відшкодовує витрати лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору лізингу (відшкодування частини вартості предмета лізингу, компенсацію відсотків у разі отримання лізингодавцем кредиту для придбання предмета лізингу, витрати на реєстрацію, інш. витрати);

2) платіж як винагорода лізингодавцю за отримане майно.

Пункт 2.1. договору передбачено платіж, який відшкодовує частину вартості предмета лізингу, що відповідає п. а) ч.2 ст..16 Закону.

Пункт 2.3.2 договору передбачає платіж, як винагороду за отримане в лізинг майно, що відповідає п. б) ч.2 ст.16 Закону.

Визначений в п.2.4. Договору платіж, як винагорода за користування майном не передбачений Законом.

Даний платіж не є таким, що відшкодовує витрати лізингодавця, а тому не підпадає під п. г) ч.2 ст.16 Закону та не є компенсацією відсотків за кредитом.

Даний платіж можна розглядати, як винагороду лізингодавцю за отримане в лізинг майно.

ОСОБА_6 передбачає один платіж, як винагороду за отримане в лізинг майно, який вже сторони передбачили у п.2.3.2. Договору.

Таким чином, оскільки платіж передбачений п.2.4. Договору винагорода за користування майном, не передбачений законом і не є витратами лізингодавця, що безпосередньо повязані з виконанням договору, то даний пункт Договору суперечить ст..16 Закону України «Про фінансовий лізинг».

Згідно ст..217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Колегія суддів вважає, що договір був би укладений між сторонами і без включення п.2.4. до нього, а тому, оскільки п.2.4. Договору суперечить Закону, то підлягає визнанню недійсним.

З урахуванням наведеного апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення господарського суду скасуванню у звязку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні суду, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Слід прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити.

Витрати з судового збору за подання позову та апеляційної скарги покласти на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ст..ст.49, 101- 105 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фермерського господарства "ОСОБА_5." задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 30.05.2016р. у справі № 904/4411/15 скасувати. Прийняти нове рішення.

Позов задовольнити.

Визнати п.2.4. Договору фінансового лізингу № DNH2LN104326 від 17.10.2013р., укладеного між Фермерське господарство ОСОБА_5 та Публічним акціонерним товариством комерційний банк «Приватбанк» недійсним.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» ( 49094, м. Дніпропетровськ, вул. Набережна Перемоги, 50) на користь Фермерського господарства ОСОБА_5 (51263, Дніпропетровська обл., Новомосковський р-н, с. Спаське, вул.. Степова,1) 2733,80 грн. витрат з судового збору.

Видачу наказу, з урахуванням необхідних реквізитів, доручити господарському суду Дніпропетровської області.

Повний текст постанови складено 29.09.2016р.

Головуючий: __________________ С.Г. Антонік

Судді: __________________ Л.О.Чимбар

__________________ ОСОБА_2