ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

21.09.16р. Справа № 904/4177/16

За позовом Державного підприємства "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Е. Осади", м. Дніпропетровськ

до Комунального підприємства "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради, м. Дніпропетровськ

про стягнення 102 030,85 грн

Головуючий колегії: суддя - Воронько В.Д.

Члени колегії: судді - Ліпинський О.В., Юзіков С.Г.

Представники:

від позивача: не з'явився;

від відповідача: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Е. Осади" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради (далі - відповідач), у якій заявило вимогу про стягнення основного боргу у сумі 97 402,89 грн, 3% річних у сумі 989,00 грн та інфляційних нарахувань у сумі 4 201,38 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору про відшкодування компенсаційних витрат по податку на землю № С-26, укладеного між сторонами 15.09.2014.

Відповідачем 21.07.2016 надано відзив на позовну заяву, яким відповідач проти заявленого позову заперечив, посилаючись на те, що він не є власником земельної ділянки, тому відповідно до п. 287.6 статті 287 Податкового кодексу України не має обов'язку по сплаті податку на землю. Також відповідач зазначив, що договір між сторонами припинив свою дію 31.12.2014, тому відсутні підстави для стягнення сум, нарахованих в 2015 році.

Ухвалою суду від 21.07.2016 продовжено строк розгляду справи на 15 днів - до 08.08.2016 включно.

На підставі ст. 77 ГПК України у судовому засіданні 04.08.2016 оголошено перерву до 08.08.2016.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.08.2016 розгляд справи №904/4177/16 призначено колегіально.

На підставі розпорядження керівника апарату суду № 569 від 09.08.2016, відповідно до п. 4 ст. 15 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" автоматизованою системою визначено наступний склад колегії: головуючий колегії суддя - Воронько В.Д., судді Ліпинський О.В., Юзіков С.Г.

Ухвалою від 09.08.2016 судова колегія прийняла справу до свого провадження та призначила її розгляд у судовому засіданні.

08.08.2016 позивач подав клопотання до суду про зупинення провадження у справі через процедуру припинення Комунального підприємства "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження Дніпропетровської міської ради від 10.05.2016 № 16-10/5-рк.

12.09.2016 відповідач подав клопотання про зупинення провадження у цій справі до закінчення розгляду господарським судом справи № 904/7554/16 про визнання правочинів (додаткових угод) недійсними, посилаючись на пов'язаність між собою цих справ.

Суд, розглянувши клопотання сторін про зупинення провадження у справі, не вбачає підстав для їх задоволення з огляду на наступне.

Згідно інформації з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань Комунальне підприємство "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради знаходиться в стані припинення, а отже підприємство на час розгляду спору є діючим та знаходиться в статусі юридичної особи, тому посилання позивача на зупинення цієї справи є безпідставними.

Розгляд справи № 904/7554/16, на яку посилається відповідач, не перешкоджає вирішенню спору по суті у цій справі (№904/4177/16), з огляду на що клопотання відповідача також підлягає відхиленню за необгрунтованістю.

У призначене на 21.09.2016 судове засідання представники сторін не з'явилися без пояснення причин, хоча належним чином були повідомлені про дату, час та місце судового слухання.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

15.09.2014 між Державним підприємством "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Е. Осади" (далі - сторона 1, позивач) та Комунальним підприємством "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради (далі - сторона 2, відповідач) було укладено договір про відшкодування компенсаційних витрат по податку на землю № С-26 (далі - договір), за умовами п. 1.1 якого сторона 1 виставляє понесені витрати по податку на землю за ділянку загальною площею 4397,9 м2, що знаходиться під нежитловими будівлями Спортивно-оздоровчого корпусу літ.П-1 (3624,6 кв.м.) та корпусу громадського харчування літ. В-4 (773,3 кв.м.) за адресою: вул. Писаржевського, 1а, м. Дніпропетровськ, де розташовується комунальне підприємство "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради. Сторона 2 - зобов'язується відшкодувати стороні 1 компенсаційні витрати по податку на землю розрахунку (додаток №1), який є невід'ємною частиною цього договору.

Відповідно до п.2.1 договору сторона 1 зобов'язується вчасно повідомляти сторону 2 про суму компенсаційних витрат по податку на землю шляхом виставлення рахунків згідно умов цього договору.

Сторона 2 зобов'язується вчасно, на протязі 5 банківських днів здійснювати оплату компенсаційних витрат по податку на землю, понесених стороною 1 відповідно виставлених рахунків (п. 2.2 договору).

На виконання умов договору позивачем за період з 31.08.2015 по 23.05.2016 були виставлені відповідачу рахунки-фактури на загальну суму 97402,89 грн.

В порушення своїх фінансових зобов'язань відповідач оплату за виставленими йому рахунками-фактури не здійснив, в результаті чого позивачем 21.03.2016 було направлено відповідачу акт звіряння взаємних розрахунків, який останнім не був повернуто та жодних претензій не пред'явлено, що дало підставу позивачу вважати про згоду з усіма розрахунками.

Не отримавши оплат позивач 28.03.2016 звернувся до відповідача з претензією за вих. № Д/251 щодо сплати заборгованості, яка залишена останнім без відповіді та задоволення, що і стало причиною звернення позивача до суду з цим позовом.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт виставлення позивачем рахунків-фактури відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач порушив обумовлені договором строки оплати виставлених йому рахунків-фактури та вчасно не оплатив позивачу понесені ним витрати по сплаті податку на землю.

Доводи відповідача що він не є власником землі і не має обов'язку сплачувати податок на землю не можуть бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобов'язань, оскільки у справі не ставиться питання про сплату відповідачем податку на землю, позивач вимагає стягнути витрати, понесені ним як землекористувачем на сплату податку на землю. Саме такий обов'язок відповідача передбачений договором між сторонами і в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем, в результаті чого у останнього утворилася заборгованість перед позивачем у сумі 97402,89 грн, яка з огляду на обставини справи підлягає до стягнення.

Слід також зауважити, що доводи відповідача, викладені у відзиві про те, що строк дії договору закінчився 31.12.2014 не знайшли свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки 30.12.2014 додатковою угодою № 1 до договору сторони продовжили строк його дії до 31.12.2015 та зазначили, що договір вважається пролонгованим, якщо одна із сторін не заявить про його припинення, письмово попередивши про це іншу сторону, за 15 днів до закінчення терміну дії договору. Ця додаткова угода підписана обома сторонами та скріплена підписами та печатками підприємств, а отже є належним доказом у справі.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за кожним рахунком-фактури окремо за загальний період з 06.09.2015 по 23.05.2016, що у загальній сумі складає 989,00 грн та інфляційні втрати за загальний період вересня 2015 року по квітень 2016 року у загальній сумі 4201,38 грн, перевіривши які суд вважає їх обгрунтованими та заявленими в межах суми можливого нарахування, а тому є вірними та підлягають до стягнення.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню повністю з підстав про які йдеться вище у цьому рішенні.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Отже, згідно ст. 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача, як на сторону з вини якої виник спір у сумі 1538,90 грн.

Крім того, слід зазначити, що звертаючись до суду позивач сплатив судовий збір у сумі 1378,00 грн за платіжним дорученням № 842 від 22.04.2016, тоді як відповідно до ціни позову судовий збір мав складати 1538,90 грн. Враховуючи недоплату судового збору позивачем суд вважає за необхідне достягнути з останнього 160,90 грн в дохід Державного бюджету України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Спеціалізована ремонтно-будівельна дільниця" Дніпропетровської міської ради (м. Дніпро, вул. Ударників, буд. 6, ідентифікаційний код 13418050) на користь Державного підприємства "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Е. Осади" (м. Дніпро, вул. Писаржевськорго, буд. 1а, ідентифікаційний код 05757883) основний борг у сумі 97402,89 грн, 3% річних у сумі 989,00 грн, інфляційних нарахувань у сумі 4201,38 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 1538,90 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. Стягнути з Державного підприємства "Науково-дослідний і конструкторсько-технологічний інститут трубної промисловості ім. Я.Е. Осади" (м. Дніпро, вул. Писаржевськорго, буд. 1а, ідентифікаційний код 05757883) в дохід Державного бюджету України рахунок 3005, банк ГУ ДКСУ у Дніпропетровській області, одержувач УДКСУ у Жовтневому районі м. Дніпропетровська Дніпропетровської області, МФО 805012, , код бюджетної класифікації 22030001, судовий збір в сумі 160,90 грн, видати наказ органу Державної фіскальної служби України після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 26.09.2016.

Головуючий колегії ОСОБА_1

Суддя О.В. Ліпинський

Суддя С.Г. Юзіков