ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2016 р. Справа № 922/1891/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Слободін М.М., суддя Барбашова С.В. , суддя Гребенюк Н. В.

при секретарі Белкіній О.М.

за участю представників:

позивача - Бородай К.П. за довіреністю № 01-16юр/3218 від 25.04.2016 р.

відповідача - Марочканича Р.О. за довіреністю № 70/16-11938 від 21.07.2016 р.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу АК "Харківобленерго" (вх. № 2225Х/3) на рішення господарського суду Харківської області від 26.07.2016 р. у справі № 922/1891/16

за позовом АК "Харківобленерго", м. Харків

до Управління служби безпеки України в Харківській області, м. Харків

про стягнення 5432,35 грн.

ВСТАНОВИЛА:

В червні 2016 р. АК "Харківобленерго" (позивач) звернулася до господарського суду Харківської області з позовом про стягнення з Управління служби безпеки України в Харківській області (відповідач) 5432,35 грн. - пені за лютий, березень 2016р., за порушення відповідачем умов договору про постачання електричної енергії від 15.10.2004р. № 041-16513 щодо вчасної оплати за спожиту електричну енергію. Також просив покласти на відповідача судові витрати.

Рішенням господарського суду Харківської області від 26.07.2016 року у справі 922/1891/16 (суддя Аюпова Р.М.) у позові відмовлено частково. Стягнуто з Управління служби безпеки України в Харківській області на користь АК "Харківобленерго" пеню за лютий, березень 2016 р. у розмірі 543, 23 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1378, 00 грн.

Позивач подав на зазначене рішення до Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу, в якій просив оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні 90% пені у розмірі 4889, 12 грн. та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Здійснити перерозподіл судових витрат.

В обґрунтування своїх вимог апелянт, зокрема, посилається на те, що судом першої інстанції було невірно застосовані положення ст. 233 ГК України та ст. 551 ЦК України.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 17.08.2016 р. апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.09.2016 р.

Відповідач 16.09.2016 р. надав за вх. № 9175 відзив на апеляційну скаргу, в якому проти апеляційної скарги позивача заперечує, просить її залишити без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін, посилаючись на те, що судом першої інстанції повно та всебічно досліджені усі фактичні обставини справи, яким надана належна правова оцінка.

Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи сторін, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом Полтавської області норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу у порядку статті 101 ГПК України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга позивача не підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2004р. між АК "Харківобленерго" та Управлінням служби безпеки України в Харківській області був укладений договір про постачання електричної енергії № 041-16513 (надалі - договір про постачання електричної енергії).

09.03.2016 р. між сторонами був укладений договір про закупівлю послуги з постачання електроенергії № 1010-16.

Пунктом 1.1. договору про закупівлю послуги з постачання електроенергії № 1010-16 від 09.03.2016 р. було передбачено, що позивач надає послугу з постачання електроенергії (код за ДК 016:2010 35.12.1 - передавання електричної енергії (код за ДК 021:20-6 - розподіл електричної енергії та супутні послуги) (постачання електричної енергії)) для забезпечення потреб відповідача, а відповідач оплачує позивачу вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії, в т.ч. й за договором № 041-16513 від 15.10.2004 р.

Відповідно до умов встановлених п. 2.1.2 договору про постачання електричної енергії постачальник електричної енергії (позивач) зобов'язувався постачати електричну енергію в обсягах, визначених в розділі 5 договору, з урахуванням розділів 6, 7 договору.

Відповідно до п. 2.2.5 договору про постачання електричної енергії споживач (відповідач) зобов'язувався своєчасно сплачувати постачальнику вартість спожитої електроенергії та інші нарахування.

Пунктом 4.2.1 договору про постачання електричної енергії встановлено, що при порушенні термінів розрахунку за спожиту електричну енергію споживач сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, 3% річних та індексу інфляції.

Як зазначає позивач, станом на 01.05.2016р. за період з лютого по березень 2016р. у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість на підставі договору про постачання електричної енергії № 041-16513 від 15.10.2004 р., який було пролонговано на 2016 рік. В обґрунтування позовних вимог позивачем були надані до суду копії відомостей про витрати електроенергії.

Як свідчать матеріали справи, позивач, як постачальник електричної енергії за договором, виконав свої зобов'язання по договору у повному обсязі та здійснив відпуск електричної енергії споживачу , за яку споживач розрахувався з порушенням строків, визначених договором.

Таким чином, порушення споживачем умов договору про постачання електричної енергії від 15.10.2004р., щодо вчасної сплати за отриману електричну енергію, стали підставою для звернення позивача з відповідним позовом до господарського суду про стягнення з відповідача пені в сумі 5432,35 грн., які були нараховані відповідачу станом на 01.05.2016р.

Судом першої інстанції було вірно зазначено, що доказів, які б підтверджували сплату цієї суми, відповідач суду не надав.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав вимог і заперечень колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

У відповідності із ст.173 ГК України та ст. 509 ЦК України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконати її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 16 ЦК України, частиною 2 статті 20 ГК України, одним із способів захисту права є примусове виконання обов'язку в натурі (присудження до виконання обов'язку в натурі).

Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом та припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених законом або договором, а згідно статті 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч.1 ст. 193 ГК України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Згідно ст. 530 ЦК України, якщо в зобов'язанні встановлено строк (дату) його виконання, то воно повинно бути виконано в цей строк (дату).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, що передбачено ч.1 ст. 612 ЦК України.

Згідно зі ст.ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Частинами 1, 3 ст. 202 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, між іншим, виконанням, проведеним належним чином.

До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Підстави припинення зобов'язання передбачені ст.ст.202-205 ГК України, ст.ст. 599-601, 604-609 ЦК України, зокрема за ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 6 ст. 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В частині 2 статті 343 ГК України прямо зазначається, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивач, відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" та у відповідності до п. 4.2.3. договору, п. 6 додатку №2 "Порядок розрахунків" до договору про постачання електричної енергії, за порушення строків виконання зобов'язання, нарахував відповідачу пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який здійснюється нарахування, від суми боргу за весь час прострочення, за період з лютий-березень 2016р. в розмірі 5432,35 грн. та просив стягнути її на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго", надавши обґрунтований розрахунок, який перевірено колегією суддів.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобов'язань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку про правомірність нарахування позивачем пені в розмірі 5432,35 грн.

В матеріалах справи міститься клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%, яке судом першої інстанції було задоволено у повному обсязі, з посиланням на те, що відповідач фінансується за рахунок держави, а сплата пені зачіпає не лише майнові інтереси відповідача, а і самої держави.

В свою чергу, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції щодо наявності підстав для задоволення клопотання про зменшення розміру пені, але вважає, що дане клопотання повинно бути задоволено частково, виходячи з наступного.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приписами частини 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Як роз'яснено у п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені), а тому вона не може застосовуватися у вирішенні спорів, пов'язаних з відшкодуванням сум збитків та шкоди (стаття 22, глава 82 Цивільного кодексу України).

Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 233 ГК України. Якщо відповідні санкції застосовуються не у зв'язку з порушенням зобов'язання, а з інших передбачених законом підстав (наприклад, за порушення вимог конкурентного законодавства), їх розмір не може бути зменшено судом.

У резолютивній частині судового рішення зазначається про часткове задоволення позову і розмір суми неустойки, що підлягає стягненню. Судовий збір у разі зменшення судом розміру неустойки покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення неустойки.

Згідно БК України, бюджетна установа - це орган, установа або організація, визначена Конституцією України, а також установа або організація, створена у встановленому порядку органами державної влади, органами влади Автономної Республіки Крим або органами місцевого самоврядування, яка повністю утримується за рахунок відповідно державного бюджету або місцевого бюджетів, бюджетні установи є неприбутковими.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, заборгованість, на яку позивач нараховує суму пені частково виникла в результаті неможливості проведення оплати у зв'язку з недостатнім фінансуванням установи.

Управління служби безпеки України в Харківській області є державною установою та фінансується за рахунок державного бюджету України.

Колегія суддів об'єктивно оцінивши даний випадок, приймає до уваги причини неналежного виконання зобов'язання відповідачем та те, що стягнення додаткових коштів у вигляді неустойки негативно позначається на рівні матеріального забезпечення установи.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем не надано доказів того, що внаслідок порушення відповідачем строків виконання зобов'язання завдано матеріальних збитків, тому співвідношення розміру штрафних санкцій, що стягуються з відповідача, не є співрозмірними, а отже, не відповідають ч.6 ст.3 ЦК України, згідно з якою загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність.

Зважаючи на вищенаведені положення чинного законодавства та фактичних обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне зменшити розмір заявлених до стягнення суми пені на 50%, що складає відповідно 2716,17 грн. пені, що відповідає загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, справедливості, добросовісності і розумності.

В іншій частині заявлених до стягнення суми пені у розмірі 2716,17 грн. колегія суддів вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що господарський суд Полтавської області при прийнятті оскаржуваного рішення неповно з'ясував усі фактичні обставини справи, а відтак оскаржуване рішення підлягає зміні в частині задоволення вимог про стягнення пені.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що твердження позивача, викладені ним в апеляційній скарзі, частково ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, у зв'язку з чим апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Згідно ст.49 ГПК України, державне мито покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, суд має право покласти на неї державне мито незалежно від результатів вирішення спору. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката, витрати на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У даному випадку, як встановлено судом, спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, зокрема - порушення строків виконання зобов'язання.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст. 99, 101, 102, п. 4 ст.103, п. 1 ч. 1 ст. 104, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу АК "Харківобленерго" на рішення господарського суду Харківської області від 26.07.2016 р. у справі № 922/1891/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 26.07.2016 р. у справі № 922/1891/16 змінити в частині стягнення пені, виклавши рішення в цій частині в наступній редакції:

«Стягнути з Управління служби безпеки України в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, буд. 2, ідентифікаційний код 20001711) на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 149, ідентифікаційний код 00131954; п/р 5 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" м. Київ, МФО 380805) пеню за лютий, березень 2016 р. у розмірі 2716,17 грн.».

В іншій частині рішення господарського суду Харківської області від 26.07.2016 р. у справі № 922/1891/16 залишити без змін.

Стягнути з Акціонерної компанії "Харківобленерго" (61037, м. Харків, вул. Плеханівська, буд. 149, ідентифікаційний код 00131954; п/р 5 в АТ "Райффайзен Банк Аваль" м. Київ, МФО 380805) на користь Управління служби безпеки України в Харківській області (61002, м. Харків, вул. Мироносицька, буд. 2, ідентифікаційний код 20001711) 1515,80 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Головуючий суддя Слободін М.М.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Гребенюк Н. В.