КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2016 р. Справа№ 910/9596/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Андрієнка В.В.

суддів: Шапрана В.В.

Буравльова С.І.

за участю представників:

позивача: Гаврись Я.Б., довіреність № 866/22 від 18.12.2015,

відповідача1: Несен Т.О., директор,

відповідача 2: не з'явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

на рішення Господарського суду м. Києва

від 30.06.2016

у справі № 910/9596/16 ( суддя Плотницька Н.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Центренерго"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична

компанія "ЮРФІН"

Товариства з обмеженою відповідальністю

"Укрвостокснабжение"

про визнання договору недійсним

ВСТАНОВИВ:

ПАТ "Центренерго" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" про визнання договору про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016 від 19.02.2016 недійсним.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №910/9596/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ПАТ "Центренерго" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №910/9596/16.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт посилається на те, що договір про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016 від 19.02.2016 є недійсним в силу того, що укладений Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" без необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки останній не мав права передавати свої права та обов'язки за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 без попередньої письмової згоди позивача. Крім того, в обґрунтування вимог апелянт посилається на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" необхідного обсягу цивільної дієздатності.

Приписами ст. 99 ГПК України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні докази у справі, заслухавши пояснення, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню. При цьому судова колегія бере до уваги наступне.

19.02.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" (первісний кредитор за договором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" (новий кредитор за договором) укладено договір про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016, відповідно до умов якого первісний кредитор відступає, а новий кредитор набуває кредиторські права (право вимоги) до Публічного акціонерного товариства "Центренерго" (боржник, позивач), що належить первісному кредиторові за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012, укладеним між боржником та первісним кредитором.

Згідно з пунктом 1.2. договору за цим договором новий кредитор одержує кредиторські права вимагати від боржника сплати основного боргу в розмірі 55 013 561 грн 72 коп.

Позивач стверджує, що договір про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016 від 19.02.2016 є недійсним в силу того, що укладений Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" без необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки останній не мав права передавати свої права та обов'язки за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 без попередньої письмової згоди позивача.

Крім того, відповідач вважає спірний правочин договором факторингу, а отже в обґрунтування позовних вимог посилається на відсутність у Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" необхідного обсягу цивільної дієздатності, оскільки останній не мав права на укладення таких договорів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

В силу норм статті 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

У відповідності до норм статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 Цивільного кодексу України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України, статтями 207, 208 Господарського кодексу України.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Як вбачається з листа №19/02-2 від 19.02.2016 позивача, відповідно до статей 512 та 516 Цивільного кодексу України, повідомлено про відступлення Товариством з обмеженою відповідальністю "Укрвостокснабжение" 19.02.2016 права вимоги за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Юридична компанія "ЮРФІН" в розмірі 55 013 561 грн 72 коп.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до частини 1 статті 513 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (частина 1 статті 514 Цивільного кодексу України).

На момент укладення спірного договору у відповідача-2 був необхідний обсяг прав для передачі таких відповідачу-1 в розмірі 55 013 561 грн 72 коп. Посилання позивача на заборону відповідачеві-2 відступати права за спірним договором третім особам без отримання попередньої письмової згоди позивача судом до уваги не приймаються, оскільки зазначена вимога міститься в договорі про прощення боргу та розстрочку заборгованості №14/01-01 від 14.07.2014. Договір поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 такої вимоги до сторін не містить.

Крім того, відповідно до наданих доказів, договір про прощення боргу та розстрочку заборгованості №14/01-01 від 14.07.2014 припинив свою дію 31.12.2014. Доказів належного виконання вказаного договору позивачем суду надано не було. Натомість відповідач-1 у відзиві на позовну заяву вказує, що даний договір позивачем виконано не було, розстрочена ним заборгованість за договором поставки вугілля №111/11 від 27.12.2012 позивачем станом на час укладення спірного договору погашена не була.

Стосовно посилань позивача на наявність у спірних правовідносинах ознак договору факторингу, суд зазначає наступне.

Поняття договору факторингу визначено у частині першій статті 1077 Цивільного кодексу України, відповідно до якої за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника).

Договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Питання наявності ознак договору факторингу може поставати лише тоді, коли йдеться про професійну діяльність (наприклад, банку) по викупу боргових зобов'язань за суму, значно нижчу номіналу, крім того, така послуга може бути платною.

Враховуючи зазначене, спірний правочин не є договором факторингу, а є договором уступки права вимоги.

Згідно з частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи викладені обставини, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено наявності фактичних обставин, які б свідчили про недодержання вимог, встановлених статтею 203 Цивільного кодексу України, в момент вчинення договору про заміну кредитора в зобов'язанні (відступлення права вимоги) №19/02-2016 від 19.02.2016, оскільки позивачем не надано суду доказів відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності у відповідачів.

З огляду на вищевикладене вимоги позивача визнаються судом необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду вважає, що місцевим господарським судом належним чином досліджено обставини справи та надано цим обставинам вірну правову оцінку, рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №910/9596/16 відповідає фактичним обставинам справи, а відтак передбачених законом підстав для скасування оскаржуваного рішення немає.

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на апелянта (відповідача у справі).

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Центренерго" на рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №910/9596/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 30.06.2016 у справі №910/9596/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9596/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Андрієнко

Судді В.В. Шапран

С.І. Буравльов