РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа № 902/248/15

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючого судді Крейбух О.Г.

судді Дужич С.П. ,

судді Юрчук М.І.

при секретарі Михальчук В.К.

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1

відповідача: ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 товариства з обмеженою відповідальністю "АкВаВіка" на рішення господарського суду Вінницької області від 20.07.2016 р. у справі № 902/248/15

за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю - підприємство "АВІС"

до Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю "АкВаВіка"

про стягнення 7 042 634,41 грн.

ВСТАНОВИВ:

В лютому 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю підприємство «АВІС» звернулось до господарського суду Вінницької області з позовом до ОСОБА_3 товариства з обмеженою відповідальністю «АКВАВІКА» про стягнення 10 138 050,77 грн., з яких: 2 945 413,02 грн. штрафу за недопоставлений соняшник, 113 683,92 грн. штрафу за безпідставне використання посівного матеріалу, 7 078 953,83 грн. збитків /т.1 а.с. 2-10/.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 23.04.2015 року у справі № 902/248/15 призначено у справі судову економічну експертизу, проведення якої доручено Вінницькому відділенню Київського науково-дослідного інституту судових експертиз.

Відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової економічної експертизи документів від 22.01.2016 року № 803/804/15-21, встановлено, що упущена вигода позивача становить за недопоставлений соняшник на 01.01.2014 року в сумі 1 323098,51 грн., за недопоставлений соняшник на 01.05.2014 року в сумі 2 566510,67 грн., а всього - 3 889609,18 грн.

20.07.2016 року ТОВ підприємством «АВІС» подано до господарського суду Вінницької області заяву про зменшення позовних вимог, в якій позивач просив стягнути з відповідача 7 042 634,41 грн., а саме: 2 045 246,53 грн. штрафу за недопоставлений соняшник, 102 791,52 грн. штрафу за безпідставне використання посівного матеріалу, 4 894 596,36 грн. збитків /т. 10 а.с. 167-177/.

Рішенням господарського суду Вінницької області від 20.07.2016 року у справі № 902/248/15 (головуючий суддя Кожухар М.С., суддя Банасько О.О., суддя Матвійчук В.В.) позов ТОВпідприємства «АВІС» до СТОВ «АКВАВІКА» про стягнення 7 042 634,41 грн. задоволено частково.

Стягнуто з СТОВ «АКВАВІКА» на користь ТОВ - підприємства «АВІС» 1 057 429,67 грн. штрафу за недопоставку соняшника, 59192,64 грн. штрафу за безпідставне використання посівного матеріалу, 16 749,33 грн. у відшкодування витрат на сплату судового збору та 2 930,04 грн. у відшкодування витрат на оплату судової експертизи.

У позові в частині вимог про стягнення 987 816,86 грн. штрафу за недопоставку соняшника, 43 598,88 грн. штрафу за безпідставне використання посівного матеріалу, 4894596,36 грн. збитків відмовлено /т.10 а.с. 188-198/.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, СТОВ «АКВАВІКА» звернулось до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Вінницької області від 20.07.2016 року у справі № 902/248/15 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові ТОВ - підприємства «АВІС» про стягнення штрафу та судових витрат відмовити, а судові витрати покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник зазначає:

- місцевим господарським судом визначено правомірність дій відповідача щодо зупинення подальшої поставки соняшника СТОВ «АКВАВІКА» на адресу ТОВ підприємства «АВІС», у звязку із тим, що позивач перестав сплачувати за поставлений товар, тим самим підтвердив відсутність вини відповідача у не виконанні обовязків, передбачених п.п. 2.2.5 та п.п. 2.2.6 Договору № ДА-26, а тому допустив порушення ст. 614 ЦК України;

- доводи господарського суду Вінницької області стосовно того, що відповідач не виконав свої обовязки по поставці соняшника після підписання 31.05.2014 року угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог також не відповідають умовам Договору ДА-26 та ст. 633 ЦК України;

- поставка зерна соняшника правомірно зупинена СТОВ «АКВАВІКА» до проведення розрахунків за нього, а оскільки розрахунки не були проведені ТОВ підприємством «АВІС» у межах строків виконання зобовязань передбачених підпунктом 2.25 Договору № ДА-26, тобто до 01.05.2014 року, то і відповідно законних підстав стягувати штраф згідно п. 7.5 та п. 7.6 Договору із СТОВ «АКВАВІКА» у суду за невиконання умов договору після 31.05.2014 року, тобто після укладення Договору про зарахування однорідних зустрічних вимог і закінчення строку дії Договору № ДА-26 не було;

- суд першої інстанції, визначаючи наявність обовязку у СТОВ «АКВАВІКА» поставляти соняшник ТОВ підприємству «АВІС» після укладення угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог від 31.05.2014 року по Договору ДА-26, не врахував також положення п.6 ст. 3 ЦК України, яким визначено принцип справедливості, добросовісності та розумності. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Адже СТОВ «АКВАВІКА» є сільськогосподарським товаровиробником і планує свою діяльність безпосередньо від надходження коштів з реалізації продукції власного виробництва. Оскільки у визначений Договором ДА-26 від 01.02.2013 року для поставки товару строк, ТОВ підприємство «АВІС» не розрахувалось за нього, то відповідно і не має права вимагати наступної поставки в розумінні ст.655 ЦК України;

- позивачем не дотримано визначеного пунктами 7.5 і 7.6 Договору № ДА-26 порядку стягнення штрафу, оскільки обовязок сплачувати штраф у СТОВ «АКВАВІКА» не виник з підстав неодержання письмової вимоги про сплату штрафу від ТОВ підприємства «АВІС» до подання позову;

- у відповідності приписів Правил надання поштового звязку, затверджених Постановою КМУ № 270 від 05.03.2009 року, оператор поштового звязку при засвідченні реєстру поштових відправлень не перевіряє вміст поштового відправлення і не робив цього при скріпленні поштовим штампом реєстру рекомендованих листів ТОВ підприємства «АВІС» від 23.10.2014 року, таким чином позивач не надав суду першої інстанції належний доказ, зокрема опис вкладення у рекомендований лист у підтвердження факту отримання вимоги про сплату штрафу № 1048 від 10.10.2014 року;

- суд першої інстанції не обгрунтував чому він не взяв до уваги надані відповідачем докази того, що у рекомендованому листі, який направлявся позивачем 23.10.2014 року на адресу СТОВ «АКВАВІКА», містилася не вимога про сплату штрафу, а були підписані позивачем другі примірники видаткових накладних;

- місцевий господарський суд не дотримався вимог ч.1 ст.4 ГПК України в частині обґрунтування у своєму рішенні відмови у задоволенні клопотання відповідача у звільненні його від сплати штрафу відповідно до ч.3 ст. 219 ГК України, із врахуванням положень ч.3 ст. 193 ГК України;

- оскільки ТОВ підприємство «АВІС» за час дії Договору № ДА-26 не провело розрахунок за поставлений соняшник у сумі 609 817,10 грн., що є необхідною умовою виконання Договору в частині поставки соняшника стороною 2 стороні 1, тобто неналежно виконало свій обовязок, то СТОВ «АКВАВІКА» згідно ст.615, ч.3 ст.538 ЦК України, ч.6 ст.193 ГК України правомірно зупинило виконання взятих на себе зобовязань по поставці іншої частини соняшника згідно даного Договору;

- відповідно до положень п.10.2 Договору № ДА-26 від 01.02.2013 року, строк дії цього договору завершився 31.05.2014 року і саме цього дня було укладено договір про зарахування однорідних зустрічних вимог, і саме цього дня відбувся остаточний розрахунок за поставлений товар, отже саме з 31.05.2014 року у відповідача припинились зобовязання з поставки соняшника відповідно до ч.7 ст. 180 ГК України.

Таким чином, скаржник вважає, що рішення місцевого господарського суду від 20.07.2016 року у справі № 902/248/15 прийнято із недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд визнав встановленими, а також з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому відповідно до приписів ст.104 ГПК України підлягає скасуванню /т.10 а.с.210-218/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.08.2016 року апеляційну скаргу СТОВ «АКВАВІКА» прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Юрчук М.І., суддя Демянчук Ю.Г. та призначено до розгляду на 14.09.2016 року /т.10 а.с.209/.

Автоматизованою системою документообігу суду на підставі розпорядження керівника апарату Рівненського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 року у справі № 902/248/15 проведено автоматичну зміну складу колегії суддів у зв'язку із перебуванням у відпустці судді Демянчука Ю.Г. та визначено склад колегії суддів: головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Дужич С.П., суддя Юрчук М.І., про що складено протокол зміни складу колегії суддів від 13.09.2016 року /т.10 а.с. 228-229/.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 року у справі № 902/248/15 апеляційну скаргу СТОВ «АКВАВІКА» прийнято до провадження у новому складі колегії суддів: головуючий суддя Крейбух О.Г., суддя Дужич С.П., суддя Юрчук М.І. /т.10, а.с.230-231/.

В судовому засіданні 14.09.2016 року оголошено перерву до 20.09.2016 року /т.10. а.с.242-244/.

20.09.2016 року в судовому засіданні сторони повністю підтримали вимоги і доводи, викладені в апеляційній скарзі та у відзиві на неї відповідно.

Статтею 101 ГПК України встановлено, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити, а оскаржуване рішення залишити без змін, виходячи з наступного.

01.02.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю - підприємство «АВІС» (надалі - Сторона 1, позивач) та ОСОБА_3 товариством з обмеженою відповідальністю «АКВАВІКА» (надалі - Сторона 2, відповідач, апелянт) укладено договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-26 (надалі - Договір), відповідно до якого сторона 1 зобов'язується передати у власність стороні 2 посівний матеріал високоврожайного соняшника (надалі іменується «ОСОБА_4 матеріал») та здійснити розрахунок за поставлений стороною 2 ОСОБА_5, вирощений із посівного матеріалу (п.1.1.1 Договору).

Сторона 2 зобов'язується прийняти посівний матеріал і використати його за призначенням, встановленим даним Договором, здійснити за нього розрахунок та поставити стороні 1 соняшник, вирощений із посівного матеріалу (надалі іменується «Соняшник») (п.1.1.2. Договору).

Сторона 1 зобов'язується прийняти соняшник, вирощений стороною 2 із посівного матеріалу та оплатити його вартість протягом десяти банківських днів від дня фактичного отримання соняшника від сторони 2 із одночасним підписанням накладних, актів приймання-передачі та інших документів, передбачених даним Договором (п.1.1.3. Договору).

Сторони домовилися, що посівний матеріал та соняшник разом у цьому Договорі іменуються «Предмет Договору» (п.1.2. Договору).

Відповідно до п.1.3 Договору, найменування, кількість предмету Договору, його часткове співвідношення (асортимент, номенклатура), одиниці виміру, ціна одиниці виміру та загальна сума предмету Договору визначаються у специфікаціях, рахунках, видаткових накладних, актах приймання-передачі та інших товаро-супровідних документах, які є невід"ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п.п.2.1.1, 2.1.3, 2.1.4, 2.1.5, 2.1.6 Договору, сторона 1 зобовязується: передати у власність стороні 2 посівний матеріал із високоврожайного соняшника у кількості 350 п.о. посівних одиниць загальною вартістю 556 920,00 грн. на день укладення даного Договору з метою його посіву на земельній ділянці розміром 700 га; придбати у сторони 2 весь врожай соняшника, вирощеного стороною 2 із посівного матеріалу та зібраного на земельній ділянці, відведеній для такої мети розміром 700 га.; поставити посівний матеріал стороні 2 власними транспортними засобами та за власний рахунок до 01.04.2013року. Вартість транспортування входить у вартість посівного матеріалу та зазначається у видаткових накладних і рахунках; провести лабораторні дослідження поставленого стороною 2 соняшника засобами власної лабораторії протягом дня, в який здійснена його поставка на адресу виробничих потужностей сторони 1; оплатити вартість соняшника, вирощеного стороною 2 із посівного матеріалу, яка складається із ринкової ціни товарного соняшника станом на день його поставки (купівлі-продажу) у регіоні місцезнаходження сторони 2 по заліковій вазі згідно квитанцій, оформлених лабораторією сторони 1 у строки, передбачені пп.1.1.3 п.1.1 Договору.

Відповідно до п.п.2.2.2, 2.2.3, 2.2.4, 2.2.5, 2.2.6, сторона 2 зобовязується: своєчасно й належним чином засіяти земельну ділянку розміром 700га посівним матеріалом; своєчасно, у повному обсязі та з найменшими втратами виростити, зібрати врожай соняшника та зберігати його у належних умовах до дня передачі стороні 1 із усіма, передбаченими законодавством, супровідними документами; оплатити стороні 1 вартість посівного матеріалу не пізніше 20.10.2013р.; продати/поставити соняшник, вирощений із посівного матеріалу виключно стороні 1 на умовах, передбачених пунктом 2.1.6 Договору у такому порядку: 50 % від загального обсягу врожаю соняшника до 31 грудня 2013р.; 50 % від загального обсягу врожаю соняшника до 01 травня 2014р.; поставити соняшник, вирощений стороною 2 із посівного матеріалу та зібраний на земельній ділянці, відведеній для такої мети розміром 700 га власними транспортними засобами та за власний рахунок на адресу виробничих потужностей сторони, 1, а саме: Вінницька область, смт.Крижопіль, вул.Куйбишева, 88. Поставка соняшника транспортом сторони 1 можлива за попередньою письмовою домовленістю про це між сторонами з одночасним коригуванням ціни із врахуванням транспортних витрат.

Відповідно до п.5.7 Договору, оплата за предмет Договору здійснюється сторонами шляхом безготівкового банківського переказу грошових коштів на поточні рахунки сторін, зазначені у даному Договорі.

Датою оплати предмету Договору вважається дата списання грошових коштів, сплачених однією стороною другій стороні (п.5.8 Договору).

Згідно з п.6.1 Договору, одна посівна одиниця матеріалу складає 150 000 насінь, що відповідає національному стандарту виміру кількості насіння соняшника.

У випадку порушення Договору сторона несе відповідальність, визначену цим Договором та (або) чинним законодавством України (п.7.1 Договору).

Порушенням Договору є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом цього Договору (п.7.2 Договору).

За порушення обов'язків, передбачених пунктом 2.2 цього Договору, сторона 2 відшкодовує стороні 1 протягом семи банківських днів від дня отримання відповідної вимоги, збитки, завдані порушенням Договору (реальні збитки та (або) упущену вигоду) у повному обсязі (п.7.3 Договору).

У разі, якщо сторона 2 порушила умови підпунктів 2.2.5 й 2.2.6 пункту 2.2 Договору, вона зобов'язана протягом семи банківських днів від дня отримання від сторони 1 відповідної письмової вимоги, сплатити на користь останньої штраф у розмірі двадцяти % від ринкової вартості не переданого стороні 1 соняшника у встановлений термін та кількості, але не менше суми із розрахунку: із площі 700 га при врожайності 1,5 т з одного га та вартості 4 000,00 грн. за одну тону (п.7.5 Договору).

У разі, якщо сторона 2 порушила умови підпунктів 2.2.5. й 2.2.6 пункту 2.2 Договору, вона зобов'язана протягом семи банківських днів від дня отримання від сторони 1 відповідної письмової вимоги, сплатити на користь останньої штраф у розмірі двадцяти % вартості посівного матеріалу за його безпідставне використання (п.7.6 Договору).

Цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та його скріплення печатками сторін (п.10.1 Договору).

Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п.10.1 цього Договору та закінчується 31.05.2014року (п.10.2 Договору).

Закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору (п.10.3 Договору).

Зміни до цього Договору набирають чинності з моменту належного оформлення сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України (п.10.5 Договору).

Після підписання цього Договору всі попередні переговори за ним, листування, попередні договори, протоколи про наміри та будь-які інші усні або письмові домовленості сторін з питань, що так чи інакше стосуються цього Договору, втрачають юридичну силу, але можуть братися до уваги при тлумаченні умов цього Договору (п.11.2. Договору).

Договір купівлі-продажу сільськогосподарської продукції від 01.02.2013року №ДА-26 підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток /т.1 а.с.15-18/.

На виконання умов договору № ДА-26 від 01.02.2013 року, позивач за видатковою накладною № АV000022120 від 19.04.2013 року поставив відповідачу 350 посівних одиниць насіння соняшника вартістю 556 920,00 грн. /т.1 а.с.23/.

Додатково по видаткових накладних № АV000023059 від 30.04.2013 року та № АV000028778 від 05.06.2013 року позивач з посиланням на Договір № ДА-26 від 01.02.2013 року поставив відповідачу додатково 33 посівних одиниці насіння на загальну суму 52 897,10 грн. /т.1 а.с.25, 27/.

Відповідачем в порушення умов Договору засіяно лише 328 га, на яких вирощено 13999,00 центнерів (1399,9 т) соняшника на зерно, що підтверджується:

- довідкою від 29.01.2014 року відділу Держказначейства у Тростянецькому районі Вінницької області з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх власниками земель, землекористувачами, угіддями (за даними форми 6-ЗЕМ) СТОВ «АКВАВІКА» с. Ілляшівка станом на 01.01.2014 року, /т. 1 а.с.79/;

- звітом СТОВ «АКВАВІКА» ф.№ 4-сг (річна) "ОСОБА_4 площі під урожай сільськогосподарських культур під урожай 2013 року" /т.1 а.с.80/;

- звітом СТОВ "АКВАВІКА" ф.№ 29-сг (річна) «Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду» на 01.12.2013 року /т.1 а.с.82-85, 140-143/.

На виконання умов Договору № ДА-26 від 01.02.2013 року, СТОВ «АКВАВІКА» поставило ТОВ підприємству «АВІС» 223,9330 тон соняшника на загальну суму 738 978,90 грн. відповідно до видаткових накладних № РН-0000134 від 30.09.2013 року, № РН-0000142 від 02.10.2013 року, № РН-0000158 від 09.10.2013 року, № РН-0000161 від 10.10.2013 року, № РН-0000163 від 11.10.2013 року /т.1 а.с.29-33/.

ТОВ- підприємство «АВІС» на виконання умов Договору № ДА-26 від 01.02.2013 року сплатило кошти СТОВ «АКВАВІКА» за поставлений соняшник лише частково у сумі 129 161,88 грн., зокрема: - 01.10.2013 року на суму 50 000,00 грн., 14.10.2013 року на суму 52 737,30 грн., 15.10.2013 року на суму 26 000,00 грн., 27.12.2013 року на суму 424, 50 грн., що підтверджується наданим до суду актом звірки взаєморозрахунків станом на вересень 2013 - травень 2014, який підписаний сторонами та скріплений відтисками їх печаток, та визнається позивачем та відповідачем /т.1 а.с. 34/.

31.05.2014 року між позивачем та відповідачем укладено угоду про зарахування зустрічних однорідних вимог (надалі - Угода), відповідно до якої сторони дійшли згоди провести зарахування зустрічних однорідних вимог, що випливають з Договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-26 від 01.02.2013 року та накладних, у яких сторона 1 (ТОВ «АВІС») і сторона 2 (ТОВ «АКВАВІКА») є сторонами, а саме:

За підпунктом 1.1.1 пункту 1.1 Договору, сторона 1 передала у власність стороні 2 посівний матеріал високоврожайного соняшника на суму 609 817,10 грн. сторона 1 є кредитором, а сторона 2 боржником з виконання грошового зобовязання на суму 609 817,10 грн.

За підпунктом 1.1.2 пункту 1.1. Договору, сторона 2 поставила стороні 1 соняшник на суму 609 817,10 грн. Сторона 1 є боржником, а сторона 2 - кредитором з виконання грошового зобовязання на суму 609 817,10 грн.

Враховуючи викладене, сторони шляхом проведення заліку зустрічних однорідних вимог, зменшують взаємні заборгованості на суму 609 817,10 грн.

З моменту набрання чинності даної Угоди, сторони не є зобовязаними одна одній за Договором та накладними, перерахованими в Угоді, суму коштів у розмірі 609817,10 грн.

У подальшому сторони проводять розрахунки відповідно до положень, зазначених у Договорі.

Інші умови Договору, не змінені цією Угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені сторонами раніше, і сторони підтверджують їх обовязковість для себе.

Підписання цієї Угоди сторонами свідчить про відсутність будь-яких претензій сторін одна одній стосовно, зазначених в ній сум зустрічних однорідних вимог.

Ця Угода є невідємною частиною Договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-26 від 01.02.2013 р. і набирає чинності з моменту її підписання сторонами та її скріплення печатками сторін. /т.1 а.с. 36/.

23.10.2014 року позивачем на адресу відповідача надіслано вимогу від 10.10.2014 року за № 1048 про виконання договірних зобовязань та сплати штрафних санкцій, яку отримано останнім 31.10.2014 року. Цією вимогою позивач пропонував відповідачеві допоставити 1701 т. соняшника до 01.11.2014 року та сплатити до вказаної дати 1360800,00 грн. -20 % штрафу за недопоставку соняшника і 121885,92 грн. - 20 % штрафу за безпідставне використання посівного матеріалу, а також попереджав відповідача про можливість застосування п.7.3 Договору /т.1 а.с.37-39/.

СТОВ «АКВАВІКА» вищезазначені вимоги ТОВ підприємства «Авіс» про виконання договірних зобовязань та сплати штрафних санкцій по Договору № ДА-26 від 01.02.2013 року не виконало, що і стало підставою для останнього звернутися з позовом до суду про стягнення з СТОВ «АКВАВІКА» штрафу за недопоставку соняшника, штрафу за безпідставне використання посівного матеріалу та збитків у вигляді упущеної вимоги.

При прийнятті судового рішення суд виходив з такого.

Статтею 193 ГК України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язання є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України (ЦК України).

Відповідно до ст.ст.526, 525 ЦК України, зобовязання має виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України).

Згідно ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Нормами ч.1 ст.656 ЦК України встановлено, що предметом договору купівлі-продажу може бути товар, який є у продавця на момент укладення договору або буде створений (придбаний, набутий) продавцем у майбутньому.

Частиною 1 ст.662 ЦК України передбачено обов'язок продавця передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Відповідно до част.1 ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1 ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до п.1 ст.216 ГК України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.ч.1, 2, 4 ст.217 ГК України, господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Згідно з ч.2 ст.218 ГК України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов`язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобов`язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов`язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ст.229 ГК України, учасник господарських відносин у разі порушення ним грошового зобов'язання не звільняється від відповідальності через неможливість виконання і зобов'язаний відшкодувати збитки, завдані невиконанням зобов'язання, а також сплатити штрафні санкції відповідно до вимог, встановлених цим Кодексом та іншими законами. Штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 1 ст.230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Неустойкою (штрафом, пенею), відповідно до положень ст.549 ЦК України, є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ч.2 ст.551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Як свідчать матеріали справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини, що випливають з договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА 26 від 01.02.2013 року, згідно умов якого позивач зобов'язується передати у власність відповідачу посівний матеріал високо олеїнового соняшника (посівний матеріал) та здійснити розрахунок за поставлений відповідачем соняшник, вирощений із посівного матеріалу, а відповідач зобов'язується прийняти посівний матеріал й використати його за призначенням, встановленим даним договором, здійснити за нього розрахунок та поставити позивачу соняшник, вирощений із посівного матеріалу "соняшник".

Позивач стверджує, що відповідач повинен був отриманим насінням у кількості 383 посівних одиниці засіяти 766 га землі, зібрати врожай та поставити його позивачеві.

Судова колегія відзначає, попри фактичної поставки позивачем та прийняття відповідачем на 33 посівних одиниці насіння більше, ніж передбачено п.2.1.1 Договору, у останній зміни щодо площі землі для засівання та кількості зерна, яке підлягає поставці, не внесено.

Отже умовами Договору передбачено обовязок відповідача засіяти лише 700 га землі, а не 766 га, як то зазначає позивач.

Таким чином, на виконання умов Договору відповідач для засівання 700 га землі мав використати 350 посівних одиниць, зібрати врожай та продати його позивачеві.

Натомість, судом встановлено, що відповідачем засіяно 328 га землі на зерно соняшника.

З наданої відповідачем копії форми 29-сг (річна) «Підсумки збору врожаю сільськогосподарських культур, плодів, ягід та винограду» на 01.12.2013 року, затвердженої наказом Держстату України 14.06.2013 року № 181, врожайність соняшника на засіяних відповідачем земельних ділянках становила 4,268 тон з одного гектара.

Отже відповідачем отримано 1399,90 тон зерна соняшника, який відповідно до п.2.2.5 Договору мав бути поставлений позивачеві у такому порядку: 50 % - до 31.12.2013 року; 50 % - до 01.05.2014 року.

Судом встановлено, що відповідачем поставлено 223,9330 тон соняшника. Недопоставка становить 1175,97 тон.: 476,02 тон - до 31.12.2013 року; 699,95 тон - до 01.05.2014 року.

Пунктом 10.3 Договору визначено, що закінчення строку цього Договору не звільняє Сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього Договору.

У відповідності до п.10.5 Договору, зміни до цього Договору набирають чинності з моменту належного оформлення Сторонами відповідної додаткової угоди до цього Договору, якщо інше не встановлено у самій додатковій угоді, цьому Договорі або у чинному законодавстві України.

Угодою від 31.05.2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, сторони передбачили, що подальші правовідносини (розрахунки) мають будуватись відповідно до положень, зазначених у Договорі.

Підписання цієї Угоди сторонами свідчить про відсутність будь-яких претензій сторін одна одній стосовно зазначених в ній сум зустрічних однорідних вимог.

Інші умови Договору, не змінені цією Угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені сторонами раніше, і сторони підтверджують їх обовязковість для себе.

Згідно з п.7.5 Договору, у разі, якщо відповідач порушив умови підпунктів 2.2.5 й 2.2.6 пункту 2.2 Договору, він зобов'язана протягом семи банківських днів від дня отримання від позивач відповідної письмової вимоги, сплатити на користь останнього штраф у розмірі двадцяти % від ринкової вартості не переданого позивачу ОСОБА_5 у встановлений термін та кількості, але не менше суми із розрахунку: із площі 700 га при врожайності 1,5 т з одного га та вартості 4 000,00 (чотири тисячі 00 коп.) грн. за одну тонну (п. 7.5. Договору).

Враховуючи, що відповідач не поставив позивачу вирощений соняшник і після укладення вказаної Угоди, тому він має нести відповідальність у вигляді штрафу 20 % від ринкової вартості непоставленого зерна соняшника на день поставки за Договором у відповідності до положень п.7.5 Договору.

Ринкова вартість соняшника на січень 2014 року становить 3315,00 грн. за одну тонну. Разом з тим, враховуючи положення п.7.5 Договору, при розрахунку вказаного штрафу має застосовуватись ціна 4000,00 грн. за одну тонну.

Ринкова вартість соняшника на 01.05.2014 року становила 4833,30 грн. за 1 тону /т.1 а.с. 189/.

Отже, сума штрафу за непоставку товару становить 1 057429,67 грн. (476,02 т. х 4000,00 грн. х 20% - за непоставку до 31.12.2013 року; 699,95т. х 4833,30 грн. х 20% = за непоставку до 01.05.2014 року

Виходячи з наведеного, колегія суддів погоджується із висновком судом першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення 2 045 246,53 грн. штрафу за недопоставку зерна підлягають задоволенню в сумі 1 057 429,67 грн., у стягненні 987 816,86 грн. цього штрафу слід відмовити.

Стосовно вимог про стягнення відповідно до п.7.6 Договору 20 % штрафу від вартості безпідставно використаного ОСОБА_4 матеріалу суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Судом встановлено, що відповідно до Договору відповідач взяв зобовязання засіяти 700 га землі соняшником, використавши на це 350 ОСОБА_4 одиниць, тобто 1 ОСОБА_4 одиниця на 2 га землі. Однак відповідачем засіяно лише 328 га, на які, виходячи з умов Договору, використано 164 ОСОБА_4 одиниць.

Отже відповідачем безпідставно використано, тобто не використано на засівання передбаченої Договором площі землі, 186 ОСОБА_4 одиниць (350п.о.-164п.о.), вартість яких, виходячи з п.2.1.1 Договору (556 920,00 грн. вартість 350 ОСОБА_4 одиниць), становить 295 963,20 грн.:

(556 920,00 грн./ 350 ОСОБА_4 одиниць) х 186 ОСОБА_4 одиниці = 295 963,20 грн.

Таким чином, за розрахунком суду, встановлений п.7.6 Договору розмір штрафу за безпідставно використаний посівний матеріал становить: 295 963,20 грн. х 20 % = 59 192,64 грн.

За наведеного позовні вимоги про стягнення 102 791,52 грн. штрафу за безпідставне використання ОСОБА_4 матеріалу підлягають задоволенню в сумі 59 192,64 грн.; в стягненні 43598,88 грн. цього штрафу слід відмовити.

Доводи позивача щодо визначення сум штрафу, виходячи з кількості ОСОБА_4 одиниць 383 та площі земельної ділянки 766 га, не приймаються судом апеляційної інстанції з огляду на те, що Договором не передбачено обовязок відповідача засіяти земельну ділянку 766 га, використавши на це 383 ОСОБА_4 одиниці. Сама по собі передача позивачем відповідачу ще 33 (крім передбачених Договором 350) ОСОБА_4 одиниць не змінює умови Договору.

Стосовно доводів скаржника, що поставка зерна соняшника була правомірно зупинена СТОВ «АКВАВІКА» до проведення розрахунків за нього, тобто до 01.05.2014 року, то і відповідно законних підстав стягувати штраф згідно п.7.5 та п.7.6 Договору немає після укладення Договору про зарахування однорідних зустрічних вимог і закінчення строку дії Договору № ДА-26, а також те, що позивач перестав сплачувати за поставлений товар, тим самим підтвердив відсутність вини відповідача у не виконанні обовязків, передбачених п.п. 2.2.5 та п.п. 2.2.6 Договору № ДА-26, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст.655, 663 ч.1 ст.692 ЦК України, двосторонній характер договору купівлі-продажу зумовлює взаємне виникнення у кожної зі сторін прав та обов'язків. З укладенням такого договору продавець приймає на себе обов'язок передати покупцеві певну річ і водночас набуває права вимагати її оплати, а покупець у свою чергу зобов'язаний здійснити оплату придбаної речі.

Оскільки вищезазначеним Договором купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-26 обов'язки сторін за черговістю їх виконання хоча і не поставлені у залежність один від одного, однак, виходячи із правової природи цього Договору та його змісту, вбачається, що у такому випадку має місце зустрічне виконання зобов'язання.

Із досліджених в матеріалах справи доказів вбачається, що як позивач так і відповідач своєчасно та в повному обсязі не виконували свої обовязки, а лише частково (позивач поставив ОСОБА_4 матеріал та оплатив соняшник лише частково; відповідач прийняв посівний матеріал та поставив частково соняшник).

Колегія суддів звертає увагу на те, що факт не здійснення позивачем оплати за зерно не спростовує невиконання відповідачем зобовязань за Договором, зокрема і п.2.2.6. Договору щодо засівання та поставки соняшника позивачу.

Доводи апелянта стосовно того, що суд першої інстанції, визначаючи наявність обовязку у СТОВ «АКВАВІКА» поставляти соняшник ТОВ підприємству «АВІС» після укладення угоди про зарахування однорідних зустрічних вимог, не врахував положення п.6 ст.3 ЦК України, також не заслуговують на увагу з огляду на таке.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює свободу договору, а саме відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Договором № ДА-26 від 01.02.2013 року, сторони на підставі вільного волевиявлення визначили свої права та обовязки, предмет та умови договору з урахуванням чинного законодавства.

Угодою від 31.05.2014 року про зарахування зустрічних однорідних вимог, сторони передбачили, що подальші правовідносини (розрахунки) мають будуватись відповідно до положень, зазначених у Договорі, інші умови Договору, не змінені цією Угодою, залишаються чинними у тій редакції, в якій вони викладені Сторонами раніше і Сторони підтверджують їх обовязковість для себе.

Таким чином, непогодження відповідача в подальшому з умовами Договору, не може бути підставою у не виконанні покладених Договором обовязків.

Щодо тверджень відповідача, що у відповідності приписів Правил надання поштового звязку, затверджених Постановою КМУ № 270 від 05.03.2009 року, оператор поштового звязку при засвідченні реєстру поштових відправлень не перевіряє вміст поштового відправлення і не робив цього при скріпленні поштовим штампом реєстру рекомендованих листів ТОВ підприємства «АВІС» від 23.10.2014 року, таким чином позивач не надав суду належний доказ у підтвердження факту отримання відповідачем вимоги про сплату штрафу № 1048 від 10.10.2014 року, судова колегія зазначає наступне.

Згідно з п.59 Правил надання послуг поштового зв'язку, внутрішні поштові відправлення з оголошеною цінністю з описом вкладення, подаються для пересилання відкритими для перевірки їх вкладення. У разі приймання внутрішніх поштових відправлень з оголошеною цінністю з описом вкладення, бланк опису заповнюється відправником у двох примірниках. Працівник поштового зв'язку повинен перевірити відповідність вкладення опису, розписатися на обох його примірниках і проставити відбиток календарного штемпеля.

Зважаючи на те, що реєстр поштових відправлень ТОВ-підприємства «АВІС підписаний та скріплений поштовим штемпелем уповноваженою особою поштового відділення, в якому вказано документи які відправлялись, а саме: вимога, при цьому останнім були вчинені дії щодо перевірки вкладення, яке подавалось відповідно до реєстру поштових відправлень відправником (позивачем), то наявні усі підстави вважати факт направлення вимоги відповідачу СТОВ «АКВАВІКА» /т.8 а.с. 97/.

З огляду на зазначене, інші заперечення, викладені апелянтом в апеляційній скарзі, також не знайшли свого підтвердження, а тому відхиляються судом як необґрунтовані та безпідставні, оскільки не спростовують висновків наведених судом першої інстанції.

Стосовно позовних вимог про стягнення 4 894 596,36 грн. збитків у вигляді упущеної вигоди, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Відповідно до ст.22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування.

Збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Згідно ч.2 ст.224 Господарського кодексу України, під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з ч.1 ст.225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються:

- вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства;

- додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо) понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною;

- неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною;

- матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

Відповідно до ч.1,2 ст.623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки; розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Отже, на кредитора, що вимагає відшкодування збитків згідно зі ст. 22 Цивільного кодексу України, ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України, покладається обов'язок доказування розміру збитків, завданих йому порушенням зобов'язання відповідно до ст.623 Цивільного кодексу України.

Втім, Цивільним кодексом передбачені певні додаткові умови відшкодування збитків у вигляді втраченої вигоди, або фактори, які впливають на розмір втраченої вигоди, які повинні враховуватися і учасниками господарських відносин. Так, відповідно до ч. 4 ст. 623 ЦК при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) повинні враховуватися заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Ця норма зобов'язує кредитора своєчасно отримувати докази щодо здійснення конкретних заходів для забезпечення отримання доходів (укладення відповідних договорів, підготовки виробничого обладнання, приміщень, складів тощо). Це положення орієнтує потерпілу сторону на необхідність доведення фактів, які б підтверджували, що потерпілий кредитор дійсно планував отримати відповідні доходи, все зробив для їх отримання, мав для цього всі можливості і неодмінно отримав би такий доход, якби договір був виконаний належним чином.

При визначенні розміру втраченої вигоди повинні враховуватися тільки точні дані, які безспірно і достовірно підтверджують існування реальної можливості отримання грошових сум або іншого майна в тому випадку, якби зобов'язання було виконане боржником належним чином. Її розмір повинен бути підтверджений обґрунтованим розрахунком, а також відповідними доказами. Тобто втрачена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Позивач мотивує ці позовні вимоги тим, що внаслідок невиконання відповідачем зобовязань за Договором щодо поставки відповідної кількості соняшника, позивач не виробив соняшникову олію з цього соняшника та не отримав реальний дохід від її продажу контрагенту EAST RAY DISTRIBUTIONS LTD згідно Контракту № 21-02-14 від 21.02.2014 р. (далі - Контракт).

За умовами Контракту, копія якого додана до позовної заяви / т.1 а.с.40-41/, строк дії якого - до 31.12.2016 року, продавець (ТОВ-підприємство «АВІС») зобовязується продати, поставити, а покупець (EAST RAY DISTRIBUTIONS LTD купити, прийняти поставку та оплатити продукцію, вироблену ТОВ-підприємство «АВІС» (далі - Товар), по ціні, в кількості, в строки і на умовах поставки у відповідності з положеннями цього Контракту та Додатками до нього, укладеними сторонами, що є невідємними частинами Контракту.

Відповідно до Додатку № 2 від 18.04.2014 року до Контракту, продавець продає а Покупець купляє масло соняшникове високоолеїнове рафіноване дезодороване марки "П" кількістю 264 тони загальною вартістю 275880,00 доларів US, період відвантаження: 12.05.2014 - 31.05.2014 року. Умови оплати: 100% передоплата. Строки передоплати не обумовлені.

Отже, поставка по Контракту обумовлена 100% передоплатою товару. Позивачем не надано доказів здійснення контрагентом за Контрактом такої передоплати та повернення її останньому внаслідок непоставки олії чи зміни умов Контракту з огляду на відсутність у ТОВ-підприємства "АВІС" відповідної кількості олії. Натомість Контракт № 21-02-14 від 21.02.2014 року та Додаток № 2 до нього від 18.04.2014року укладений ТОВ-підприємством "АВІС" у той час, коли останнє вже знало про не поставку відповідачем соняшника за строком поставки до 31.12.2013 року. Але виходячи з доданих до позовної заяви документів (копій інвойсів, залізничних накладних), взяті згідно з Додатком №2 від 18.04.2014 року до Контракту зобов"язання по поставці олії нерезиденту позивачем були виконані, та нерезидент надіслав лист про можливість прийняття додаткової кількості олії в кількості 2000 тон (а.с. 78 т. 1). Однак позивачем не надано доказів прийняття цього листа як додаткового замовлення на поставку олії та виконання умов Контракту щодо попередньої оплати цієї поставки.

Крім того, позивачем не надано доказів того:

-що у нього була відсутня можливість закупити відповідну кількість соняшника у других постачальників, тим більше, що Договором передбачено закупку соняшника у відповідача за ринковими цінами товарного соняшника на день поставки;

-що кількість олії, яку він міг поставити додатково нерезиденту, він не міг виробити із соняшника, який ним було придбано у інших постачальників;

-що усі його постачальники соняшника виконали свої зобов"язання по поставці товару і лише внаслідок недопоставки соняшника відповідачем, він упустив вигоду за Контрактом із EAST RAY DISTRIBUTIONS LTD.

Також слід зазначити, що згідно з Договором позивач придбає у відповідача соняшник за ринковими цінами товарного соняшника станом на день поставки. Отже, позивач не був позбавлений можливості придбати соняшник за такими цінами у іншого постачальника, що у будь-якому разі виключало б збитки, про стягнення яких подано позов.

Наведене спростовує доводи позивача про наявність у нього збитків у вигляді упущеної вигоди у вказаному ним розмірі та внаслідок недопоставки соняшника саме відповідачем.

Проведеною згідно з ухвалою суду судовою експертизою (висновок експертів за результатами проведення судової експертизи від 22.01.2016 року № 803/804/15-21), встановлено, що упущена вигода позивача становить за недопоставлений соняшник на 01.01.2014 року в сумі 1 323098,51 грн., за недопоставлений соняшник на 01.05.2014 року в сумі 2 566510,67 грн., а всього - 3 889609,18 грн.

Судова колегія погоджується із висновком суду першої інстанції, що вказаний висновок експертів не слід приймати до уваги з огляду на вищенаведене та, оскільки, при розрахунку суми збитків судові експерти керувались виключно Тимчасовою методикою визначення розміру шкоди (збитків), спричиненої порушенням господарських договорів, схваленою Державною комісією Ради Міністрів СРСР з економічної реформи 21.12.1990 року (далі - Методика).

При цьому експертами не надано відповідей на поставлені господарським судом Вінницької області питання, що стосуються наслідків для позивача порушення відповідачем договірних зобовязань, які безпосередньо вказують на факт отримання та розміри збитків у вигляді упущеної вигоди.

У своєму висновку експерти посилались також на те, що недоотриманий у результаті зменшення обсягу виробництва або реалізації відповідного виду продукції (робіт, послуг) прибуток підлягає стягненню незалежно від того, що загальний план по прибутку за відповідний період підприємством виконаний або перевиконаний за рахунок перевиконання плану виробництва (реалізації) по інших видах продукції. Разом з тим, питання ні щодо виконання планових показників, ні щодо зменшення обсягу виробництва або реалізації відповідного та інших видів продукції судовими експертами не досліджувались.

Відповідно до ч. 5 ст. 42 Господарського процесуального кодексу України, висновок судового експерта для господарського суду не є обовязковим і оцінюється господарським судом за правилами, встановленими статтею 43 цього Кодексу.

З огляду на наведене, колегія суддів погоджується із висновком суд першої інстанції, що позовні вимоги про стягнення упущеної вигоди задоволенню не підлягають, адже позивачем не доведено наявність збитків та їх розміру при неналежному виконанні відповідачем умов Договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції № ДА-26.

В доповненнях до відзиву від 18.07.2016 р. відповідач просив суд звільнити відповідно до ч.3 ст. 193 ГК України від відповідальності, передбаченої п.п.7.5. та п.п.7.6. Договору купівлі-продажу сільськогосподарської продукції №ДА-26 від 01.02.2013р. або ж відповідно до ч.3 ст. 83 ГПК України зменшити розмір штрафних санкцій до 60 000,00 грн.

Місцевий господарський суд відмовляючи у задоволенні даного клопотання виходив з того, що ч.3 ст.193 ГК України не містить положень про звільнення субєкта підприємницької діяльності від відповідальності за порушення господарського зобовязання, окрім того суд врахував ступінь виконання відповідачем зобовязань за Договором № ДА-26 та фінансовий стан останнього, відповідно до якого СТОВ «АКВАВІКА» є прибутковим підприємством.

Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що місцевий господарський суд недотримався вимог ч.1 ст.4 ГПК України в частині обґрунтування у своєму рішенні відмови у задоволенні клопотання відповідача у звільненні його від сплати штрафу відповідно до ч.3 ст. 219 ГК України із врахуванням положень ч.3 ст. 193 ГК України або ж відповідно до ч.3 ст. 83 ГПК України не зменшив розмір штрафних санкцій.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що зазначені вище вимоги апеляційної скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.3 ст.193 ГК України, застосування господарських санкцій до суб'єкта, який порушив зобов'язання, не звільняє цього суб'єкта від обов'язку виконати зобов'язання в натурі, крім випадків, коли інше передбачено законом або договором, або управнена сторона відмовилася від прийняття виконання зобов'язання.

Згідно ч.3 ст.219 ГК України, якщо правопорушенню сприяли неправомірні дії (бездіяльність) другої сторони зобов'язання, суд має право зменшити розмір відповідальності або звільнити відповідача від відповідальності.

Згідно з п.2.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» № 14 від 17.12.2013р., розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами).

Відповідно до підпункту 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції від 26.12.2011 р. № 18, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п.3 ст.83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В чинному законодавстві України відсутній перелік таких виняткових випадків, за наявності яких господарським судом може бути зменшено неустойку.

Правовий аналіз названих статей свідчить, що вони не є імперативними та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, СТОВ «АКВАВІКА» зобовязання зо Договором № ДА-26 щодо засівання відповідної площі землі та використання ОСОБА_4 матеріалу належним чином не виконувались.

Натомість, у матеріалах справи знаходяться Реєстри виданих та отриманих податкових накладних за період з вересня 2013 року про серпень 2014 року, відповідно до яких відповідачем, як постачальником, проведені господарські операції з поставки соняшника, зокрема ТОВ «ІГРО-ЛЕНД» на загальну суму 5 349 511,93 грн.

Таким чином, вищезазначене підтверджує той факт, що відповідач використовував весь отриманий від позивача ОСОБА_4 матеріал не за призначенням, останній вирощував із нього соняшник і всупереч умовам Договору № ДА-26 поставляв його не виключно позивачу, а третім особам, з чого отримував прибуток.

Колегія суддів також бере до уваги та враховує фінансовий стан СТОВ «АКВАВІКА», який є прибутковим.

Отже, колегія суддів в цілому погоджується з правовою позицією суду першої інстанції щодо відсутності підстав для задоволення клопотання СТОВ «АКВАВІКА» про звільнення останнього від відповідальності, передбаченої. п.п.7.5 та п.п.7.6 Договору купівлі продажу сільськогосподарської продукції № ДА-26 від 01.02.2013 року, або ж зменшення розміру штрафних санкцій у відповідності до ч.3 ст. 83 ГПК України.

Відповідно до ст.ст.33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що скаржник не довів тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог та заперечень. Рішення господарського суду Вінницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст.99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Вінницької області від 20.07.2016 р. у справі № 902/248/15 залишити без змін, апеляційну скаргу ОСОБА_3 товариства з обмеженою відповідальністю "АкВаВіка" - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу № 902/248/15 повернути господарському суду Вінницької області.

Головуючий суддя Крейбух О.Г.

Суддя Дужич С.П.

Суддя Юрчук М.І.