номер провадження справи 35/53/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2016 Справа № 908/1788/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Запорізька міська енергетична компанія, м. Запоріжжя

до Концерну Міські теплові мережі, м. Запоріжжя

про стягнення в сумі 641031,17 грн.

Суддя Топчій О.А.

Представники сторін:

Від позивача ОСОБА_1 (дов. № б/н від 10.12.2015 р.);

Від відповідача ОСОБА_2 (дов. № 228/20-19 від 11.07.2016 р.);

- ОСОБА_3 (дов. № 224/20-19 від 11.07.2016 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Заявлений позов про стягнення з відповідача заборгованості за договором № 0106-14 від 07.07.2014 р. у розмірі 641031,17 грн., у тому числі 532207,93 грн. заборгованість за договором, 100528,83 грн. заборгованість за додатковою угодою, 8294,41 грн. заборгованість відсотків за користування грошовими коштами.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 07.07.2016 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1788/16, справі присвоєно номер провадження 35/53/16, справу призначено до розгляду на 02.08.2016 р. На підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладався на 16.08.2016 р. Ухвалою суду від 16.08.2016 р. на підставі ст. 69 ГПК України, згідно з письмовим клопотанням позивача, розгляд спору в справі продовжений на 15 днів до 20.09.2016 р., на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладений на 15.09.2016 р.

У судовому засіданні 15.09.2016 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Позивач у судових засіданнях 02.08.2016 р. та 16.08.2016 р. підтримував позовні вимоги, викладені в позовній заяві, наполягав на задоволенні позову в повному обсязі. Позов обґрунтовано ст.ст. 526, 625, 762 ЦК України, ст. 193 ГК України.

Представник відповідача з позовом не погодився, зазначивши в письмовому відзиві від 16.08.2016 р., заяві про наведення додаткових доводів від 09.09.2016 р. та письмовому поясненні від 13.09.2016 р. наступне. Заборгованість за додатковою угодою № 1 погашена відповідачем у повному обсязі платежами в сумі 201600,00 грн. та шляхом проведення між сторонами заліку взаємних вимог у сумі 100528,83 грн. (акт заліку від 14.12.2015 р.). Актом заліку від 14.12.2015 р. визначено, що позивач зменшує заборгованість відповідача за договором на суму 128444,54 грн. Позивачем правомірно в першу чергу було погашено залишок заборгованості за додатковою угодою № 1 у сумі 100528,83 грн., а решта суми 27915,71 грн. за договором як часткова оплата за квітень 2015 р. заборгованість за договором за період з липня 2014 р. по березень 2015 р., серпень 2015 р. сплачена відповідачем згідно з платіжними дорученнями. У звязку зі значним зносом орендованого майна відповідач змушений був проводити капітальні ремонти основних засобів інв. №№ 50050407, 50050365. Відповідач мав до позивача вимоги стосовно зроблених поліпшень та капітальних ремонтів зазначених основних засобів у сумі 427080,79 грн. Зустрічні однорідні вимоги позивача до відповідача в сумі 427080,79 грн. були зараховані за заявою відповідача від 09.08.2016 р. Таким чином, зобовязання відповідача перед позивачем (заборгованість за договором № 0106-14) у сумі 427080,79 грн. та зобовязання позивача перед відповідачем (стосовно зроблених поліпшень та капітальних ремонтів основних засобів) у сумі 427080,79 грн. припинені, що позбавляє позивача права на їх стягнення. Позовні вимоги позивача по стягненню заборгованості по додатковій угоді № 1 є безпідставними, оскільки заборгованість за даною додатковою угодою відсутня, а тому нарахування на неї відсотків за користування грошовими коштами є неправомірним. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості по договору в сумі 427080,79 грн. є безпідставними, оскільки зобовязання на вказану суму є припиненими шляхом заліку взаємних вимог, а тому нарахування на неї відсотків за користування грошовими коштами є неправомірним. Позивачем невірно визначено період заборгованості відповідача та не враховано заліки взаємних вимог від 14.12.2015 р., 09.08.2016 р. Позивач наполягає на стягненні відсотків за користування грошовими коштами, а не 3% річних. Сплата процентів за користування чужими грошовими коштами визначена нормами ст. 536 ЦК України, а не ст. 625 ЦК, на яку посилається позивач. Відповідач не користувався грошовими коштами позивача та договором не визначено розміру процентів за таке користування, позовні вимоги в цій частині підлягають відхиленню як необґрунтовані та незаконні. 25.08.2016 р. між сторонами була укладена додаткова угода № 7 до договору, умовами якої були скореговані взаємовідносини сторін з приводу вже проведених взаєморозрахунків від 09.08.2016 р. Сторони також дійшли згоди, що в рахунок погашення залишку заборгованості з оренди відповідач перераховує 25.08.2016 р. суму заборгованості 260500,12 грн. за період з квітня 2015 р. по травень 2016 р.; 06.09.2016 р. суму заборгованості 134327,25 грн. за період з травня по липень 2016 р. включно. Зазначені зобовязання були виконані повністю. Просить припинити провадження в частині стягнення основного боргу в сумі 632736,76 грн. у звязку з відсутністю предмету спору; відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі щодо стягнення відсотків за користування грошовими коштами в сумі 8294,11 грн.

У судовому засіданні 15.09.2016 р. представник позивача підтримав позицію відповідача стосовно припинення провадження в справі в частині стягнення основного боргу в сумі 632736,76 грн. у звязку з відсутністю предмету спору. Наполягав на задоволенні позовної вимоги стосовно стягнення суми 8294,41 грн. відсотків за користування грошовими коштами.

Розглянувши матеріали справи, оригінали яких оглядалися в судових засіданнях, та вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

07.07.2014 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Запорізька міська енергетична компанія» (орендодавець, позивач у справі) та Концерном «Міські теплові мережі» (орендар, відповідач у справі) був укладений договір оренди № 0106-14 (з протоколом розбіжностей № 1), згідно з умовами якого позивач зобовязався передати орендареві в строкове платне користування майно основні засоби, а відповідач зобовязався прийняти та сплачувати позивачу плату за користування цим майном (п. 1.1 договору).

У п.п. 3.1, 3.3 розділу 3 договору «Орендна плата» (у редакції протоколу розбіжностей № 1) сторони встановили, що орендна плата є договірною і встановлюється в розмірі 36840,00 грн., у т.ч. ПДВ 6140,00 грн. на місяць. Орендна плата за кожний наступний місяць визначається шляхом коригування орендної плати за попередній місяць на індекс інфляції. Орендна плата перераховується орендарем на поточний рахунок орендодавця, визначений в цьому договорі, не пізніше 15 числа місяця, наступного за звітним, на підставі акту приймання-передачі наданих послуг та виставленого орендодавцем рахунку. Орендодавець щомісячно надає орендарю чи направляє поштою два примірника акту наданих послуг, які останній має розглянути та підписати і один підписаний примірник протягом трьох календарних днів з моменту отримання повернути орендодавцю. У разі ненадання орендодавцю підписаного акту чи мотивованої письмової відмови у його підписанні, в обумовлений сторонами строк, послуги вважаються наданими в повному обсязі без будь-яких претензій з боку орендаря. Орендна плата сплачується орендарем у безготівковому порядку на розрахунковий рахунок або шляхом проведення взаємозаліку, або іншим дозволеним діючим законодавством способом за згодою сторін.

Відповідно до п. 3.4 орендна плата за період з 01.06.2013 р. по 01.07.2014 р. сплачується в порядку та на умовах, визначених у додатковій угоді до цього договору.

Згідно з п. 2.3 орендар зобовязався вчасно і в повному обсязі сплачувати плату за користування переданим майном.

Згідно з п. 6.1 (у редакції протоколу розбіжностей № 1) договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками і діє до 31.12.2016 р. відповідно до приписів ст. 631 ЦК України сторони домовились про розповсюдження умов даного договору на правовідносини сторін, що виникли з 01 червня 2013 р.

За актом прийому-передачі від 07.07.2014 р. позивач передав відповідачу відповідно до умов договору № 0106-14 основні засоби (згідно з переліком).

07.07.2014 р. сторонами до договору № 0106-14 укладено додаткову угоду № 1 (з протоколом розбіжностей № 2 та протоколом узгодження розбіжностей від 25.07.2014 р.), відповідно до якої сторони домовились про порядок погашення заборгованості зі сплати орендних платежів на загальну суму 478920,00 грн., яка виникла в період з 01.06.2013 р. по 30.06.2014 р. Визначили погасити заборгованість на загальну суму 176791,17 грн., яка виникла за період з червня по жовтень 2013 р. (за жовтень частково на суму 29431,17 грн.), шляхом проведення заліку взаємних вимог. Визначили, що Концерн «МТМ» одночасно з перерахуванням щомісячної орендної плати, визначеної в п. 3.1 договору оренди, перераховує на розрахунковий рахунок ТОВ «ЗМЕК» грошові кошти в погашення заборгованості з орендної плати, що виникла в період з жовтня 2013 р. по 30.06.2014 р., у загальній сумі 302128,83 грн. у наступному порядку: у листопаді, грудні 2014 р., у січні, лютому, березні, квітні, травні, липні, серпні, вересні, жовтні 2015 р. - по 25200,00 грн., у листопаді 2015 р. 24928,83 грн.

30.12.2014 р. сторонами до договору № 0106-14 укладено додаткову угоду № 2, згідно якою, зокрема, викладено п. 7.1 договору в редакції та визначено, що договір діє до 31.12.2015 р.; відповідно до приписів ст. 631 ЦК України сторони домовились про розповсюдження умов даного договору на правовідносини сторін, що виникли з 01 червня 2013 р.

Сторонами за договором були підписані без зауважень та заперечень акти здавання-приймання робіт (надання послуг): № 12 від 30.06.2015 р. на суму 57311,27 грн., № 14 від 31.07.2015 р. на суму 56738,16 грн., № 18 від 30.09.2015 р. на суму 53881,00 грн., № 21 від 30.10.2015 р. на суму 53180,54 грн., № 23 від 30.11.2015 р. на суму 54244,15 грн., № 25 від 31.12.2015 р. на суму 54623,86 грн., № 2 від 31.01.2016 р. на суму 55115,47 грн., № 4 від 29.02.2016 р. на суму 54895,01 грн., № 6 від 31.03.2016 р. на суму 55443,96 грн., № 8 від 30.04.2016 р. на суму 52281,98 грн., всього на загальну суму 493091,54 грн. Також позивачем щомісячно виставлялися відповідачу відповідні рахунки з оплати орендної плати, номери рахунків є аналогічними номерам актів здавання-приймання.

Згідно з позовною заявою, за червень 2015 р. (рахунок та акт № 12 від 30.06.2015 р.) здійснено взаємозалік на суму 15507,47 грн., таким чином, заборгованість за червень 2015 р. становить 41803,80 грн. Загальна сума заборгованості за перерахованими вище актами становить 532207,93 грн., яка заявлена позивачем до стягнення. Позивач зазначив, що відповідач зобовязання за договором не виконує з червня 2015 р., а умови додаткової угоди № 1 з серпня 2015 р., заборгованість за якою становить 100528,83 грн.

Вирішуючи спір по суті, суд враховує наступне.

Відповідно до ст.ст. 11, 509 ЦК України підставами виникнення зобов`язання (правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку), зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 4 ст. 179 ГК України визначено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони можуть погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства (ч. 1 ст. 181 ГК України).

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між сторонами договір № 0106-14 від 07.07.2014 р. за своєю правовою природою є договором оренди (найму).

Згідно з ст. 283 ГК України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. До відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається, крім випадків, передбачених законом. Аналогічний припис містять п.п. 1, 7 ст. 193 Господарського кодексу України.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 3 ст. 631 ЦК України сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 762 ЦК України встановлено, що за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідач просить припинити провадження в справі в частині стягнення основного боргу в сумі 632736,76 грн. (532207,93 грн. борг за договором оренди + 100528,83 грн. борг за додатковою угодою № 1) у звязку з відсутністю предмета спору.

Представник позивача в судовому засіданні 15.09.2016 р. погодився з позицією відповідача, зазначив про відсутність основного боргу в сумі 632736,76 грн.

У матеріалах справи маються платіжні доручення (а.с. 33-39 т. 2), згідно з якими відповідачем здійснювалося перерахування на рахунок позивача грошових коштів із зазначенням платежу: «погаш. заборг. з оренди що виник. в пер. з жовтня 2013р зг. дод. уг. № 1 від 07.07.14 з проток. розбіжн…». Згідно з платіжними дорученнями відповідачем оплачено на користь позивача загальну суму 201600,00 грн. за умовами додаткової угоди № 1 від 07.07.2014 р. Останній платіж був здійснений відповідачем у грудні 2015 р. (платіжне доручення № 22743 від 24.12.2015 р.). Таким чином, суд не погоджується з твердженнями позивача, викладеними в позовній заяві, що відповідачем не виконуються зобовязання за додатковою угодою № 1 з серпня 2015 р.

14.12.2015 р. між ТОВ Запорізька міська енергетична компанія» та Концерном «Міські теплові мережі» підписано акт заліку взаємних вимог, в якому зазначено, що сторони зменшують заборгованість Концерну «МТМ» згідно договору № 0106-14 від 07.07.2014 р. на суму 128444,54 грн. Як вбачається з акту № 28219/28219 здавання-приймання робіт (послуг) від 31.08.2015 р., відповідачем були виконані поліпшення, не віддільні від орендованого майна на суму 128444,54 грн. (а.с. 66 т. 2).

Згідно з поясненнями відповідача, викладеними в відзиві, позивач першочергово погасив залишок заборгованості за додатковою угодою № 1 у сумі 100528,83 грн., решта суми 27915,71 грн. була зарахована як часткова оплата за договором за квітень 2015 р.

Таким чином, заборгованість у сумі 100528,83 грн. за додатковою угодою № 1 від 07.07.2014 р. у сумі 100528,83 грн., яка заявлена до стягнення, відсутня.

09.08.2016 р. за вих. № 4357/20 (а.с. 58 т. 2), тобто під час розгляду спору в господарському суді, відповідачем складено заяву про зарахування зустрічних вимог, відповідно до якої зобовязання Концерну «МТМ» перед ТОВ «ЗМЕК» (заборгованість за договором № 0106-14 від 07.07.2014 р.) у сумі 427080,79 грн. та зобовязання ТОВ ЗМЕК» перед Концерном «МТМ» (стосовно зроблених поліпшень та капітальних ремонтів основних засобів інв. № 50050407 та інв. № 50050365) у сумі 427080,79 грн. припиняються та сторони не мають взаємних претензій за вказаними вимогами.

Заява направлена позивачу цінним листом з описом вкладення 09.08.2016 р., що підтверджується фіскальним чеком та описом вкладення у цінний лист (а.с. 58 т. 2 зі зворотнього боку).

Будь-яких заперечень стосовно даної заяви позивач відповідачу не направив. Відповідно до усних пояснень сторін, наданих у судовому засіданні, у судовому порядку зазначена угода (заява) не оскаржена.

Відповідач долучив до матеріалів справи документи на підтвердження виконання останнім за власний рахунок капітального ремонту орендованого за договором № 0106-14 майна (основних засобів за інв. №№ 50050407, 50050365).

Відповідно до ч. 1 ст. 202 ГК України господарське зобовязання припиняється, зокрема, зарахуванням зустрічної однорідної вимоги.

Частиною 3 ст. 776 ЦК України визначено право наймача зарахувати вартість проведеного ним капітального ремонту речі в рахунок плати за користування річчю.

Згідно з п. 1.9 договору (у редакції додаткової угоди № 2 від 30.12.2014 р.) орендар має право на компенсацію, а орендодавець зобовязується у повному обсязі компенсувати понесені витрати на проведені капітальні ремонти та невідємні поліпшення не відокремлювані від орендованого майна шляхом (та/або): набуття орендарем частки у праві власності на обєкт оренди, який відповідає вартості понесених ним витрат відшкодування за рахунок обєкту оренди (орендованого майна); або іншим способом не забороненим діючим законодавством України у строк за один місяць до закінчення дії договору, тобто до 01.12.2015 р.

Відповідно до ст. 601 ЦК України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Аналогічний припис містить ч. 3 ст. 203 ГК України.

Як вбачається з платіжних доручень, які містяться в матеріалах справи (а.с. 40-56 т. 2), відповідач оплатив позивачу орендну плату за договором за липень грудень 2014 р., січень березень 2015 р., серпень 2015 р., тобто за періоди, які не увійшли до предмету спору. В усіх платіжних дорученнях мається посилання на конкретні рахунки та період, за який здійснюється оплата.

Під час розгляду спору в господарському суді, сторонами по справі було укладено до договору № 0106-14 додаткову угоду № 7 від 25.08.2016 р., відповідно до якої орендодавець визнає зроблені орендарем капітальні ремонти орендованих основних засобів інв. №№ 50050407, 50050365 на загальну суму 427080,79 грн., у т.ч. ПДВ 71180,13 грн. та одночасно з підписанням даної додаткової угоди узгоджує проведені орендарем капітальні ремонти в сумі 402167,74 грн., у т.ч. ПДВ 67027,96 грн. за вирахуванням амортизаційних відрахувань на суму 24913,05 грн. (п. 2 угоди). Орендодавець відшкодовує орендарю вартість капітальних ремонтів, визначених п. 2 даної додаткової угоди в сумі 402167,74 грн., у т.ч. ПДВ 67027,96 грн. за вирахуванням амортизаційних відрахувань на суму 24913,05 грн. У звязку з чим зобовязання орендаря перед орендодавцем по оплаті заборгованості з орендної плати за договором оренди № 0106-14 від 07.07.2014 р. у частині суми 402167,74 грн. є припиненими (п. 2.1). Сторони домовились та дійшли згоди про те, що в рахунок погашення залишку заборгованості з орендної плати за договором оренди № 0106-14 від 07.07.2014 р., орендар перераховує грошові кошти на рахунок орендодавця в наступному порядку: 25.08.2016 р. на суму заборгованості з орендної плати в розмірі 260500,12 грн. за період з квітня 2015 р. по травень 2016 р.; 06.09.2016 р. суму заборгованості з орендної плати в розмірі 134327,25 грн. за період з травня 2016 р. по липень 2016 р. (включно) (п. 3, пп. 3.1, 3.2). Сторони домовились та дійшли згоди про те, що у випадку невиконання, неповного чи несвоєчасного виконання орендарем вимог п. 3.1 та 3.2 даної додаткової угоди, вона втрачає чинність з моменту її укладання (п. 4). Сторони засвідчують, що після виконання даної додаткової угоди вони не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмету даної додаткової угоди (п. 5).

Сторонами 25.08.2016 р. підписаний акт № 1733/1733 здавання-приймання робіт (послуг) за договором № 0106-14 від 07.07.2014 р., відповідно до якого вартість зроблених поліпшень, не віддільних від орендованого майна згідно договору № 01006-14, зроблених відповідачем, складає 402167,74 грн. з ПДВ.

Також сторонами 25.08.2016 р. підписаний акт звірки взаємних розрахунків станом на 25.08.2016 р., відповідно до якого сальдо на користь позивача становить 394827,37 грн.

На виконання п.п. 3.1, 3.2 додаткової угоди № 7 відповідач перерахував на рахунок позивача суму 260500,12 грн. згідно з платіжним дорученням № 11422 від 25.08.2016 р. та суму 134327,25 грн. згідно з платіжним дорученням № 11823 від 06.09.2016 р.

Таким чином, провадження в справі в частині стягнення суми 532207,93 грн. заборгованості за договором та суми 100528,83 грн. заборгованості за додатковою угодою № 1 підлягає припиненню на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України за відсутністю предмету спору.

Також заявлено позовну вимогу про стягнення суми 8294,41 грн. заборгованості відсотків за користування грошовими коштами. Обґрунтовуючи позов у даній частині, позивач посилається на ч. 2 ст. 625 ЦК України. Разом з тим, представник позивача в судовому засіданні наполягав на стягненні з відповідача саме відсотків за користування грошовими коштами, що становить суму 8294,41 грн.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 6 «Про судове рішення» розяснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі. Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Сплата процентів за користування чужими грошовими коштами регулюється ст. 536 ЦК України, згідно з якою за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства.

Проценти річних, про які йдеться у частині другій статті 625 ЦК України, необхідно відрізняти від процентів за користування чужими коштами, передбачених статтею 536 названого Кодексу. Стягнення процентів річних є заходом відповідальності за порушення грошового зобов'язання і одночасно способом захисту майнового права та інтересу кредитора, тобто зобов'язанням сплатити кошти, тоді як проценти, зазначені у статті 536 ЦК України, - це плата за користування чужими коштами, в тому числі безпідставно одержаними, збереженими грішми (стаття 1214 ЦК України). Підставами для застосування до правовідносин сторін статті 536 ЦК України є, по-перше, факт користування чужими коштами, по-друге - встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством (наприклад, статтями 1048, 1054, 1061 ЦК України). Спільним для цих процентів є те, що вони нараховуються саме у зв'язку з користуванням чужими коштами (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14).

Тобто, підставою для застосування ст. 536 ЦК є, окрім факту користування чужими коштами, встановлення розміру відповідних процентів договором або чинним законодавством.

Укладеним між сторонами договором оренди № 0106-14 від 07.07.2014 р., який покладено в підставу позову, та чинним законодавством не встановлений розмір процентів за користування чужими грошовими коштами саме в розумінні ст. 536 ЦК, порядок нарахування таких процентів.

Позивачем не доведено, що сума 8294,11 грн. за користування коштами підлягає до сплати відповідачем за умовами договору № 0106-14, терміни нарахування та на якій підставі.

Суд також враховує, що укладаючи додаткову угоду № 7 від 25.08.2016 р. до договору оренди № 0106-14 сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за оренду майна. Так, угодою № 7 сторони погодили проведення взаємозаліку взаємних вимог на суму 402167,74 грн., а також встановили термін розрахунків, тобто інший строк оплати, за оренду: суми 260500,12 грн. за період з квітня 2015 р. по травень 2016 р. 25.08.2016 р., суми 134327,25 грн. за період з травня по липень 2016 р. включно 06.09.2016 р. Додаткова угода була виконана сторонами належним чином та в повному обсязі.

Враховуючи викладене вище, судом відмовляється в задоволенні позовної вимоги про стягнення з відповідача боргу за користування коштами в сумі 8294,11 грн. за недоведеністю та необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони, пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Керуючись ст.ст. 22, 49, п. 1-1 ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

Припинити провадження в справі в частині стягнення суми 532207 (пятсот тридцять дві тисячі двісті сім) грн. 93 коп. заборгованості за договором та суми 100528 (сто тисяч пятсот двадцять вісім) грн. 83 коп. за відсутністю предмета спору.

У задоволенні позову в частині стягнення суми 8294,41 грн. заборгованості відсотків за користування грошовими коштами відмовити повністю.

Стягнути з Концерну Міські теплові мережі (69091, м. Запоріжжя, бул. Гвардійський, буд. 137, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізька міська енергетична компанія» (69059, м. Запоріжжя, вул. Парамонова, буд 15-А, ) суму 9491 (девять тисяч чотириста девяносто одну) грн. 05 коп. судового збору. Видати наказ.

Повне рішення складено 20 вересня 2016 р.

Суддя О.А. Топчій

Рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, може бути оскаржено до апеляційного господарського суду шляхом подання апеляційної скарги через місцевий суд, який розглянув справу. У разі неподання скарги, рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання у повному обсязі.