РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016Справа №910/913/15-г
За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах»

До Дочірнього підприємства «Савсервіс Столиця»

Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго

Україна»

Дочірнього підприємства «Савсервіс Карпати»

про стягнення 64 395,62 грн.

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача 1: Пономарьов А.В. - по дов.

від відповідача 2: Подкуйко О.Ю. - по дов.

від відповідача 3: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовною заявою до Дочірнього підприємства «САВСЕРВІС СТОЛИЦЯ» про стягнення 64 395,62 грн. страхового відшкодування, сплаченого страхувальнику згідно договору №DNHDAL18280351 від 21.04.2008р.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.01.2015 року порушено провадження у справі № 910/913/15-г та призначено її и розгляду на 11.02.2015 року. Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.04.2015 року залучено іншим відповідачем - Приватне акціонерне товариство «Акціонерна страхова компанія «ІНГО Україна».

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.08.2015 року залучено іншим відповідачем - Дочірнє підприємство «САВСЕРВІС КАРПАТИ».

Рішенням Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 року у справі № 910/913/15-г відмовлено у задоволенні позовних вимог Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах».

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2016 року залишено без змін рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 року у справі № 910/913/15-г.

Постановою Вищого господарського суду міста Києва від 13.06.2016 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.04.2016 року та рішення Господарського суду міста Києва від 25.11.2015 року у справі № 910/913/15-г скасовано, справу передано на новий розгляд.

Скасовуючи наведені судові рішення Вищим господарським судом України наголошено, що судами попередніх інстанцій не надано належної оцінки всім обставинам справи, зокрема, не досліджено питання порушення прав та законних інтересів з боку відповідачів, а отже, передчасно застосовано до спірних правовідносин строк позовної давності.

21.06.2016 р. матеріали справи № 910/913/15-г надійшли до Господарського суду міста Києва та відповідно автоматизованого розподілу передані на розгляд судді ОСОБА_1

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.06.2016 року суддею ОСОБА_1 прийнято справу № 910/913/15-г до свого провадження та призначено її до розгляду на 25.07.2016 року

25.07.2016 року ухвалою суду відкладено розгляд справи на 17.08.2016 року.

05.08.2016 року розпорядженням № 04-23/1556 справу № 910/913/15-г було передано на повторний автоматизований розподіл справ, у зв'язку із неможливістю здійснення правосуддя суддею ОСОБА_1

Згідно автоматизованого розподілу справ від 05.08.2016 року справу № 910/913/15-г було передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2016р. суддею Спичаком О.М. прийнято справу № 910/913/15-г до свого провадження та призначено її до розгляду на 02.09.2016р.

Представник позивача у судовому засіданні 02.09.2016р. надав усні пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» страхове відшкодування в сумі 64 395,62 грн.

Представником відповідача-1 у даному судовому засіданні були надані усні пояснення по справі, а також підтримано раніше подане клопотання про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності.

Представники відповідачів-2, 3 у судове засідання 02.09.2016р. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату та час слухання справи були повідомлені належним чином.

Ухвалою віл 02.09.2016р. розгляд справи було відкладено на 19.09.2016р.

У судовому засіданні 19.09.2016р. представник відповідача 2 подав відзив на позовну заяву та надав усні пояснення по суті спору, згідно змісту яких проти задоволення позовних вимог заперечував.

Представник відповідача 2 також надав усні пояснення по справі, відповідно до яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач та відповідач 3 у судове засідання 19.09.2016р. не з'явились, представників не направили, правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористались, проте, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

За висновками суду, незважаючи на те, що позивач та відповідач 3 не з'явились у судове засідання 19.09.2016р., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 19.09.2016р. на підставі ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників відповідача 1 та відповідача 2, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22.03.2011р. у Бабушкінському районі м.Дніпропетровська на перехресті вул.Словацького/Пліханова сталась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів Renault, державний номер НОМЕР_1, керування яким здійснювала ОСОБА_3 та Mitsubishi, державний номер НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_4.

Згідно постанови від 29.04.2011р. Ленінського районного суду міста Дніпропетровська у справі №3-1480/11 дорожньо-транспортна пригода сталась в результаті порушення водієм автомобіля Renault, державний номер НОМЕР_1, ОСОБА_3 вимог п.16.11 Правил дорожнього руху України.

Наявними в матеріалах справи документами підтверджується, що на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_3 обіймала посаду менеджера з питань регіонального розвитку ринку продажу PG у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Савсервіс Схід», яке прийняло транспортний засіб Renault, державний номер НОМЕР_1 у користування згідно договору №01/03/11 від 01.03.2011р., укладеного з Дочірнім підприємством «Савсервіс Карпати».

Відповідно до договору №DNHDAL18280351 від 21.04.2008р. страхування наземного транспорту страховиком майнових інтересів власника транспортного засобу Mitsubishi, державний номер НОМЕР_2, пов'язаних з володінням та користуванням транспортним засобом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди було Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Інгосстрах».

Частиною 2 статті 8 Закону України «Про страхування» передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з п. 1 ст. 354 Господарського кодексу України за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Як свідчать матеріали справи, 23.03.2011р. страхувальник на підставі договору №DNHDAL18280351 від 21.04.2008р. звернувся до Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» з заявою про виплату страхового відшкодування.

28.03.2011р. було проведено огляд транспортного засобу Mitsubishi, державний номер НОМЕР_2, під час якого визначено перелік пошкоджень, які були завдані автомобілю внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 22.03.2011р., про що складено відповідний акт.

Листами №6651914 від 18.05.2011р., №6857515 від 19.10.2011р. Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» (вигодонабувач за договором №DNHDAL18280351 від 21.04.2008р.) було погоджено виплату страхового відшкодування шляхом перерахування грошових коштів на рахунки Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Авто ИНН» та Приватного підприємця «ОСОБА_5» згідно відповідних рахунків-фактур.

З представлених суду рахунків-фактур №1456 від 04.04.2011р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Авто ИНН», №52 від 08.04.2011р. Приватного підприємця «ОСОБА_5», №1752 від 07.09.2011р. Товариства з обмеженою відповідальністю «Приват-Авто ИНН та №123 від 07.09.2011р. Приватного підприємця «ОСОБА_5», вбачається, що загальна вартість відновлювального ремонту транспортного засобу Mitsubishi, державний номер НОМЕР_2 становила 115 168 грн.

18.05.2011р. представниками Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» було складено страховий акт №И-2277, відповідно до змісту якого страховиком прийнято рішення про виплату на підставі договору №DNHDAL18280351 від 21.04.2008р. страхового відшкодування в сумі 103 412,62 грн. за наслідками настання 22.03.2011р. страхового випадку.

Крім того, 19.10.2011р. позивачем було складено ще один страховий акт №И-4659, відповідно до якого прийнято рішення про сплату додаткового страхового відшкодування в сумі 10983 грн.

Тобто, загальна сума страхового відшкодування була визначена позивачем на рівні 114 395,62 грн.

Представленими суду меморіальними ордерами №3374 від 19.05.2011р., №3373 від 19.05.2011р., №7684 від 21.10.2011р. та №7683 від 21.10.2011р. підтверджується, що Приватним акціонерним товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» за наслідками настання 22.03.2011р. страхового випадку було виплачено страхове відшкодування на загальну суму 114 395,62 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, цивільно-правова відповідальність власника (водія) транспортного засобу Renault, державний номер НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВЕ/5679580. Вказаним полісом встановлено ліміт відповідальності страховика на рівні 50 000 грн.

Представленими суду документами підтверджується, що Господарським судом міста Києва розглядалась справа за позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» до Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» про стягнення страхового відшкодування в сумі 50 000 грн. у зв'язку з тим, що Приватне акціонерне товариством «Страхова компанія «Інгосстрах» на підставі договору страхування наземного транспорту №DNHDAL18280351 від 21.04.2008 року внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди виплатило страхове відшкодування власнику автомобіля MITSUBISHI державний реєстраційний номер НОМЕР_2, а тому заявником відповідно до положень статті 27 Закону України «Про страхування» та статті 993 Цивільного кодексу України отримано право зворотної вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Ухвалою від 24.04.2014р. Господарського суду міста Києва було припинено провадження по справі №910/5010/14 на підставі п.1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, тобто, у зв'язку з відсутністю предмету спору.

У вказаній ухвалі судом було встановлено, що Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» було перераховано на рахунок Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» страхове відшкодування в сумі 50 000 грн. згідно платіжного доручення №1274 від 22.04.2014р.

У ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» зазначено, що судові рішення, які набрали законної сили, є обов'язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Статтею 35 Господарського процесуального кодексу України передбачено підстави звільнення від доказування. Зокрема, господарським процесуальним законодавством визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

При цьому, не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Аналогічну позицію щодо преюдиціальної дії рішень суду наведено у п.2.6 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Наведеної позиції також дотримується Вищий господарський суд України у постановах від 30.01.2013р. по справі №5020-660/2012, від 06.03.2014р. по справі №910/11595/13 та від 09.04.2015р. по справі № 910/14874/14.

Враховуючи приписи ч.2 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та ст.35 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд дійшов висновку, що ухвала від 24.04.2014р. Господарського суду міста Києва має преюдиціальне значення, а встановлені в ній факти повторного доведення не потребують.

Одночасно, судом прийнято до уваги, що заявником процесі розгляду справи було підтверджено обставини стосовно перерахування відповідачем страхового відшкодування в сумі 50 000 грн.

Посилаючись на виплату страхувальнику на підставі договору №DNHDAL18280351 від 21.04.2009 року страхового відшкодування в сумі 114 395,62 грн. та лише часткове відшкодування відповідачем 2 шкоди у порядку регресу, позивач і звернувся до суду з розглядуваним позовом. При цьому, наявність у відповідача 2 обов'язку з відшкодування шкоди в розмірі 64 395,62 грн., тобто, поза межами ліміту відповідності, який визначено полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №ВЕ/5679580, заявником обґрунтована полісом №200300266.10 від 13.11.2010р. страхування цивільної відповідальності.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, приймаючи до уваги вказівки Вищого господарського суду України, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з урахуванням наступного.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно статті 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Зазначена правова норма також кореспондується зі статтею 993 Цивільного кодексу України.

В пункті 4 Постанови №6 від 27.03.1992р. Пленуму Верховного Суду України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Статтею 993 Цивільного кодексу України та ст.27 Закону України «Про страхування», згідно із якими до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

У таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання із відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого.

Особою, відповідальною за завдані збитки, може бути як безпосередній заподіювач шкоди, так і страхова компанія, відповідальна за останнього.

Отже, страховик, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього право вимоги до страховика, який застрахував відповідальність перед третіми особами винного у заподіянні шкоди водія.

У ст.1 Закону України «Про страхування» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) вказано, що страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів. Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства (ч.6 Закону України «Про страхування»).

За приписами ст.979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору. Аналогічне визначення міститься у ст.16 4 Закону України «Про страхування».

Відповідно ст.4 Закону України «Про страхування» предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, що не суперечать закону і пов'язані: з життям, здоров'ям, працездатністю та пенсійним забезпеченням (особисте страхування); з володінням, користуванням і розпорядженням майном (майнове страхування); з відшкодуванням страхувальником заподіяної ним шкоди особі або її майну, а також шкоди, заподіяної юридичній особі (страхування відповідальності).

Як свідчать матеріали, 13.11.2010р. між Приватним акціонерним товариством «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» (страховик) та Дочірнім підприємством «Савсервіс Карпати» (страхувальник) було укладено договір страхування цивільної відповідальності, який оформлено полісом №200300266.10 від 13.11.2010р.

Згідно п.2 вказаного полісу предметом договору страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів є майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну третіх осіб при використанні застрахованого транспортного засобу (включаючи осіб, що знаходяться в застрахованому транспортному засобі). Страховим випадком є настання відповідальності страхувальника/водія у разі заподіяння шкоди третім особам внаслідок дорожньо-транспортної пригоди зазначеного в п.1 полісу.

З додатку до страхового полісу №200300266.10 від 13.11.2010р. вбачається, що останнім застраховано, в тому числі, майнові інтереси страхувальника, що не суперечать закону, пов'язані з відшкодуванням шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну третіх осіб при використанні, в тому числі, транспортного засобу Renault, державний номер НОМЕР_1.

У преамбулі до полісу №200300266.10 від 13.11.2010р. вказано, що водіями (особами, допущеними до керування відповідно до законодавства) є всі співробітники страхувальника, що керують транспортним засобом на законних підставах.

У п.5.1.10 полісу №200300266.10 від 13.11.2010р. вказано, що страховими випадками не визнаються події, що відбулись внаслідок керування транспортним засобом особою, що не зазначена у договорі страхування як така, що допущенна до керування автомобілем.

Як вказувалось вище, особою, винною у настанні дорожньо-транспортної пригоди у передбаченому законодавством порядку визнано ОСОБА_3.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Савсервіс Схід» прийняло у користування транспортний засіб Renault, державний номер НОМЕР_1 згідно договору №01/03/11 від 01.03.2011р., укладеного з Дочірнім підприємством «Савсервіс Карпати».

Згідно наказу №31-К від 10.03.2011р. вказана особа була прийнята на посаду менеджера з питань регіонального розвитку ринку продажу PG у Товаристві з обмеженою відповідальністю «Савсервіс Схід».

При цьому, наявною в матеріалах справи копією трудової книжки підтверджується, що ОСОБА_3 була пов'язана з Товариством з обмеженою відповідальністю «Савсервіс Схід» трудовими відносинами, в тому числі, станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди 23.03.2011р.

Належних та допустимих у розмінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів того, що станом на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди винна особа перебувала у трудових відносинах з Дочірнім підприємством «Савсервіс Карпати», як страхувальником за полісом №200300266.10 від 13.11.2010р., матеріали справи не містять.

Таким чином, приймаючи до уваги зміст п.5.1.10 полісу №200300266.10 від 13.11.2010р. та перелік осіб, визначених у договорі страхування як таких, що допущені до керування застрахованим автомобілем, суд дійшов висновку, що дорожньо-транспортна пригода, яка сталась 22.03.2011р., не є страховим випадком згідно полісу №200300266.10 від 13.11.2010р., а отже, у даному випадку у Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» не виникло обов'язку з виплати страхового відшкодування.

У даному випадку, суд зауважує, що у відповідності до ст.1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Тобто, з огляду на те, що дорожньо-транспортна пригода 23.03.2011р. сталась під час виконання ОСОБА_3 своїх трудових обов'язків, особою, яка є відповідальною за завдані нею збитки є саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Савсервіс Схід», як роботодавець.

За таких обставин, виходячи з наведеного вище у сукупності, суд дійшов висновку щодо відсутності підстав для стягнення з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна» страхового відшкодування в сумі 64 395,62 грн. згідно полісу №200300266.10 від 13.11.2010р. та відмову в задоволенні позовних вимог.

З приводу заяви Дочірнього підприємства «Савсервіс Карпати» про застосування строків позовної давності суд зазначає наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п.2.2 Постанові №10 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Враховуючи заяву Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Інгосстрах» про уточнення позовних вимог (що була підтримана заявником під час нового розгляду справи), в якій останній просив стягнути суму страхового відшкодування тільки з Приватного акціонерного товариства «Акціонерна страхова компанія «Інго Україна», вимоги до відповідачів 1 та 3 судом не розглядались, оскільки не були підтримані позивачем.

При цьому, слід зауважити, що господарський суд, маючи на меті захист прав, свобод та законних інтересів позивача на засадах верховенства права, не вправі змінювати заявлені позовні вимоги та визначати їх зміст іншим чином, ніж їх викладено в позовній заяві. Спір між сторонами вирішується в межах позовних вимог з урахуванням способу захисту, що обраний позивачем.

Таким чином, враховуючи, що судом було встановлено самостійні підстави для відмови в задоволенні заявлених позовних вимог, заява відповідача 1 про застосування строків позовної давності була залишена судом без розгляду.

Всі інші заяви, доводи та міркування учасників судового процесу відповідно залишені судом без задоволення і не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір залишається за позивачем.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

26.09.2016р.

Суддя О.М. Спичак