КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р. Справа№ 910/27534/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Скрипки І.М.

суддів: Тищенко А.І.

Станіка С.Р.

за участю представників сторін:

від позивача: Майко О. О. - дов. б/н від 18.08.2016 р.

Кононенко В. П. - дов. б/н від 18.08.2016 р.

від відповідача: Карлін О. В. - дов. б/ н від 21.05.2016 р.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного товариства з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2016р.

у справі № 910/27534/15 (суддя Пригунова А.Б.)

за позовом Приватного товариства з обмеженою відповідальністю

"Гленкор Грейн Б.В."

до Приватного підприємства "Фреш Лайн"

про стягнення 1 396 548, 95 доларів США

В судовому засіданні 28.09.2016р. відповідно до ст. ст. 85, 99 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину постанови.

ВСТАНОВИВ:

Приватне товариство з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного підприємства "Фреш Лайн" про стягнення 1 396 548, 95 доларів США заборгованості, що еквівалентно 31 115 110, 61 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані невиконанням відповідачем зобов'язання щодо повернення невикористаних грошових коштів за договором №7 від 10.01.2006р.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 р. у справі №910/27534/15 позов задоволено. Стягнуто з Приватного підприємства "Фреш Лайн" на користь Приватного товариства з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." 1 369 975 доларів США 19 центів заборгованості, 26 573 долари США 76 центів 3 % річних та витрати зі сплати судового збору в сумі 8 613 доларів США 87 центів.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016р. рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2015р. у справі №910/27534/15 скасовано та прийнято нове про відмову у задоволенні позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 13.04.2016р. постанову Київського апеляційного господарського суду від 09.02.2016 р та рішення Господарського суду міста Києва від 10.12.2015 р. у справі №910/27534/15 скасовано, справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції.

Скасовуючи рішення попередніх інстанцій, ВГСУ вказав, що правовою підставою позовних вимог про стягнення заборгованості є договір на транспортно-експедиційне обслуговування експортно-імпортних вантажів, суди обох інстанцій достеменно не з'ясували, з якого моменту у позивача виникає обов'язок вимагати, а у відповідача - повернути залишок невикористаних коштів на рахунку, виходячи з умов п.4.4 спірного договору, враховуючи його зміст двома мовами.

Суди допустили порушення ст.34 ГПК України, не звернули увагу на те, що переклад виписки з рахунку з банку «Роял банк оф Скотланд плс» станом на 03.10.2007р. про здійснення передплати в сумі 4 428 950, 48 дол. США на рахунок відповідача, виконаний самим представником позивача, суди не перевірили та не оцінили вказані документи на предмет їх відповідності вимогам чинних міжнародних договорів стосовно легалізації офіційних документів, складених на території іноземної держави.

Суди не з'ясували обставин підписання акту звірки взаємних розрахунків від 20.02.2015р. №8 та не навели правової оцінки доводам позивача про відсутність між сторонами інших договірних відносин.

В порушення норм процесуального права суд апеляційної інстанції прийняв і розглянув додаткові докази відповідача, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не з'ясували та не зазначили в постанові підстави і мотиви такого прийняття.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечив, мотивуючи свої заперечення тим, що назва одержувача у банківській виписці не збігається з правильною назвою відповідача, а номер рахунку одержувача не відповідає номеру рахунку в додатковій угоді до договору № 7 від 10.01.2006 р.

Також відповідач зазначає, що акт звірки, на який посилається Приватне товариство з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В.", не є первинним документом, що підтверджує здійснення господарської операції та не може бути прийнятий судом як належний та допустимий доказ у даній справі.

Крім того, відповідач вказує про сплив позовної давності стосовно заявлених Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." вимог та просить застосувати наслідки такого спливу.

Позивач подав пояснення по справі, у яких зазначає, що вимога вих. № 1 від 08.09.2015 р. про сплату заборгованості за договором № 7 від 10.01.2006 р., підписана уповноваженою особою Майкою Олексієм Олександровичем на підставі довіреності від 24.08.2015 р. (апостиль № НА RP 15/5492 від 26.08.2015 р, переклад засвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кузьмик Ю.Є. від 02.09.2015 р.) та направлена на адресу Приватного підприємства "Фреш Лайн" 09.09.2015 р.

Представник позивача подав заперечення на відзив Приватного підприємства "Фреш Лайн", у якому вказує, що нотаріальна заява нотаріуса є іноземним офіційним документом, щодо якого скасована необхідність легалізації та передбачений спрощений порядок засвідчення документів шляхом проставлення спеціальної печатки - апостиля та, крім того, представник відповідача у процесі розгляду справи не заперечив факт отримання грошових коштів від Приватного товариства обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В.".

Також позивач відзначає про відсутність інших договорів, укладених між Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." та Приватним підприємством "Фреш Лайн".

Стосовно спливу позовної давності Приватне товариство з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." зазначає, що акти звірки взаємних розрахунків були підписані сторонами в межах загального строку позовної давності та свідчать про наявність обставин, які зумовлюють переривання позовної давності.

Представник відповідача повідомив про відсутність у Приватного підприємства "Фреш Лайн" інформації про підписання/непідписання акту звіряння розрахунків у 2011 році, однак факт наявності правовідносин з Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." не заперечував та достовірність поданих позивачем документів, крім визначених у відзиві на позов, не спростував та не оспорив.

Крім того, заперечень щодо розгляду даного спору за наявними у справі копіями документів, які засвідчені у відповідності до вимог чинного законодавства України, від відповідача не надходило.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2016р. у справі №910/27534/15 у задоволенні позову відмовлено.

Рішення мотивоване тим, що відповідачем допущено прострочення договірних зобов'язань, однак позов поданий позивачем після спливу позовної давності, встановленої ст.257 ЦК України, а відповідачем заявлено про застосування наслідків спливу позовної давності, що є підставою для відмови в позові.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Апеляційна скарга обгрунтована порушенням судом норм матеріального та процесуального права, рішення прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи.

Апелянт не згоден з висновками суду в частині застосування наслідків спливу позовної давності, оскільки вважає, що відповідачем вчинялись дії, що свідчать про переривання строку позовної давності.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу позивача 15.07.2016р. передано на розгляд судді Київського апеляційного господарського суду Скрипці І.М., сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Гончаров С.А., Станік С.Р.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 18.07.2016р., у зв'язку перебуванням судді Гончарова С.А. на лікарняному, для розгляду справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Скрипка І.М., судді Тищенко А.І., Станік С.Р.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016 р. колегією суддів у визначеному складі прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 14.09.2016 р.

Під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції строк розгляду справи продовжувався, по справі оголошувалась перерва у відповідності до ст. 77 ГПК України на 28.09.2016р.

Представники позивача в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.09.2016р. підтримали вимоги апеляційної скарги, просили її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції 28.09.2016р. заперечував проти доводів позивача, викладених в апеляційній скарзі, просив її відхилити, а оскаржуване рішення залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Відповідно до частини 1 статті 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Частиною 2 статті 101 ГПК України передбачено, що апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Згідно статті 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши правильність застосування господарським судом при прийнятті оскарженого рішення норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення підлягає залишенню без змін виходячи з наступного.

Судом встановлено, що 10.01.2006р. між Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." та Приватним підприємством "Фреш Лайн" укладено договір на транспортно-експедиційне обслуговування № 7, за умовами якого відповідач прийняв на себе зобов'язання по здійсненню транспортно-експедиційного обслуговування транзитних вантажів залізничним транспортом України.

Відповідно до п.п. 2.1.1-2.1.2.1 договору відповідач зобов'язується організувати перевезення вантажу залізничним транспортом за узгодженою з клієнтом транспортною схемою та здійснити від імені клієнта та за його рахунок розрахунки з транспортними підприємствами України, для чого прийняти від клієнта грошові кошти для оплати перевезення та передати їх перевізнику і іншим організаціям за послуги.

Відповідно до п.п. 2.2.1, 3.2 договору позивач зобов'язався оплатити послуги та витрати експедитора у відповідності з умовами цього договору. Позивач оплачує послуги відповідача в розмірі 100 % передоплати на підставі оригіналу рахунку, виставленого відповідачем.

Згідно п.п. 4.1, 4.4 договору позивач перераховує на рахунки експедитора суму, передбачену протоколом, яка включає в себе вартість перевезення (транспортування) вантажів, розраховану на основі тарифів на перевезення з урахуванням додаткових зборів. Остаточний розрахунок проводиться по фактично здійсненим обсягам перевезень. Позивач зобов'язується перерахувати залишок суми впродовж 5-ти банківських днів з дати отримання ним оригіналу рахунку на доплату. У випадку залишку невикористаних коштів на рахунку відповідача, грошові кошти повинні бути повернуті позивачу впродовж 5-ти банківських днів після проведення звірки взаєморозрахунків.

26.01.2007р. сторонами підписано доповнення № 5 до договору № 7 від 10.01.2006р., відповідно до якого погоджено зміну реквізитів Приватного підприємства "Фреш Лайн" та вказано, що банком отримувача є Банк "Біг Енергія", р/р 1757/840.

Вищевказане доповнення підписано представниками сторін, скріплено печатками, та не заперечується сторонами.

Судом встановлено, що 03.10.2007р. Приватне товариство з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." перерахувало на р/р 1757840 FRESHLINE LOGISTIC OPERATOR грошові кошти у розмірі 4 428 950, 48 доларів США, що підтверджується наданою позивачем випискою з рахунку позивача, відкритому в банку "Роял банк оф Скотланд плс".

У матеріалах справи міститься також акт звірки взаємних розрахунків між позивачем та відповідачем №08 від 20.02.2015р. за договором №7 від 10.01.2006р. за період січень 2014 року - грудень 2015 року, за змістом якого залишок коштів на користь Компанії "Гленкор Грейн Б.В." становить 1 369 975, 19 доларів США.

Вказаний акт підписаний уповноваженими представниками сторін, скріплено печатками підприємства та автентичність підписів сторонами не заперечується.

09.09.2015р. Приватне товариство з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." звернулось до Приватного підприємства "Фреш Лайн" з вимогою № 1 від 08.09.2015 р. про сплату боргу у розмірі 1 391 481, 92 доларів США.

Документально підтверджених відомостей щодо надання відповідачем відповіді на вказану вимогу або перерахування грошових коштів матеріали справи не містять.

Обґрунтовуючи заявлені вимоги, позивач стверджує, що всупереч умовам договору №7 від 10.01.2006р. Приватне підприємство "Фреш Лайн" не повернуло залишок невикористаних коштів у розмірі 1 391 481, 92 доларів США. протягом 5-ти днів з моменту підписання акту звірки взаємних розрахунків № 08 від 20.02.2015р., у зв'язку з чим позивачем заявлені вимоги про стягнення їх у судовому порядку.

Згідно ст. 929 ЦК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Положення цієї глави поширюються також на випадки, коли обов'язки експедитора виконуються перевізником. Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

У відповідності до ст. 930 ЦК України договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі. Клієнт повинен видати експедиторові довіреність, якщо вона є необхідною для виконання його обов'язків.

За правилами ст. 931 ЦК України розмір плати експедиторові встановлюється договором транспортного експедирування, якщо інше не встановлено законом. Якщо розмір плати не встановлений, клієнт повинен виплатити експедитору розумну плату.

Договором, відповідно до ст. 626 ЦК України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 ЦК України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Аналогічні положення містяться і в Господарському кодексі України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договорів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 ЦК України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 ЦК України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Обґрунтовуючи свої заперечення, Приватне підприємство "Фреш Лайн" зазначає про невідповідність назви одержувача грошових коштів та номеру його рахунку у виписці з банківського рахунку Приватного товариства з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В.", в якій вказано про перерахування коштів компанії Фрешлайн Експедитор на рахунок № 1757840, в той час як відповідно до доповнення № 5 від 26.01.2006 р. одержувачем платежу є Приватне підприємство "Фреш Лайн" та р/р 1757/840.

Статтею 4-3 ГПК України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

За приписами ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підтвердження заявлених вимог позивачем надано суду виписку з рахунку відкритому в банку "Роял банк оф Скотланд плс", яка містить відомості про перерахування позивачем 03.10.2007 р. на р/р 1757840 FRESHLINE LOGISTIC OPERATOR грошових коштів у розмірі 4 428 950, 48 доларів США.

За приписами ст. 36 ГПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії.

Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Відповідно до п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» копії, які видаються органами державної влади України, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями та їх об'єднаннями усіх форм власності, повинні бути засвідчені з додержанням вимог пункту 5.27 Національного стандарту України "Державна уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів. ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 07.04.2003 № 55, яким передбачено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Якщо подані копії документів, у тому числі виготовлені з використанням технічних засобів, викликають сумніви, господарський суд може витребувати оригінали цих документів, у тому числі для огляду в судовому засіданні з наступним поверненням цих оригіналів особі, яка їх подала. Якщо одним з учасників судового процесу подано засвідчені ним копії документів, а інший з цих учасників заперечує відповідність їх оригіналам, то господарський суд зобов'язаний витребувати такі оригінали для огляду у особи, яка їх подала.

Слід відзначити, що сторонами не надано суду оригіналів первинних фінансових документів на підтвердження перерахування грошових коштів на користь Приватного підприємства "Фреш Лайн", однак присутній у судовому засіданні представник відповідача не заперечував проти розгляду справи за наявними копіями, які засвідчені належним чином.

Приймаючи до уваги, що надані позивачем документи засвідчені належним чином та, за внутрішнім переконанням суду, не викликають сумнівів щодо їх достовірності, суд визнає наявні у справі документи достатніми для повного, всебічного та об'єктивного дослідження усіх обставин справи.

Дослідивши надані позивачем документи, суд відзначає, що єдиною відмінністю між номером рахунку, вказаному в доповненнях № 5 від 26.01.2006 р. та у виписці з рахунку Приватного товариства з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В.", відкритому в банку "Роял банк оф Скотланд плс" є наявність/відсутність символу «/» між номером рахунку та кодом валюти, в той час як сам номер фактично є ідентичним.

До матеріалів справи долучено заяву (переклад) заступника нотаріуса з цивільного права м. Роттердам Бетте Йоріса ван де Банта про те, що підпис ОСОБА_1 на виписці з банківського рахунку Приватного товариства з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В.", відкритому в банку "Роял банк оф Скотланд плс" є вірним та справжнім.

При цьому, суд враховує, що заява заступника нотаріуса з цивільного права м. Роттердам Бетте Йоріса ван де Банта (викладена мовою оригіналу) засвідчена апостилем.

Відповідно до ст. 13 Закону України «Про міжнародне приватне право» документи, що видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнаються дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України.

Відповідно до ст. 3 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1965 р. (ратифікована Україною відповідно до Закону України «Про приєднання України до Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів» від 10.01.2002 р., набула чинності для України 22.12.2003 р.) єдиною формальною процедурою, яка може вимагатися для посвідчення автентичності підпису, якості, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичності відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ, є проставлення передбаченого статтею 4 апостиля компетентним органом держави, в якій документ був складений.

Відповідно до ст. 5 Конвенції, що скасовує вимогу легалізації іноземних офіційних документів від 05.10.1965 р. заповнений належним чином апостиль засвідчує справжність підпису, якість, в якій виступала особа, що підписала документ, та, у відповідному випадку, автентичність відбитку печатки або штампу, якими скріплений документ. Підпис, відбиток печатки або штампа на апостилі не потребують ніякого засвідчення.

Відповідачем наведені обставини не спростовані та доказів, які б суперечили вищевикладеним доводам не надано.

Також в матеріалах справи міститься заява головного бухгалтера Приватного товариства з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." від 13.06.2016 р., за змістом якої позивачем не укладались будь-які інші договори з Приватним підприємством "Фреш Лайн", крім договору № 7 від 10.01.2006р. та залишок невикористаних коштів за вказаним договором становить 1 369 975, 19 дол. США.

Приймаючи до уваги вищенаведене, здійснивши оцінку наведених доказів та приймаючи до уваги викладені обставини в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку, що матеріалами справи, а саме - випискою з рахунку позивача відкритому в банку "Роял банк оф Скотланд плс", підтверджується перерахування Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." на користь Приватного підприємства "Фреш Лайн" грошових коштів у сумі 4 428 950, 48 доларів США.

Розглядаючи спір по суті, судом встановлено, що 31.12.2011р. сторонами підписано акт звірки взаємних розрахунків №07 за договором № 7 від 10.01.2016 р. за період січень 2011 року - грудень 2011 року, у якому вказано, що заборгованість відповідача перед Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." становить 1 500 830, 89 дол. США.

Вказаний акт містить підписи уповноважених осіб Приватного товариства з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." та Приватного підприємства "Фреш Лайн" та скріплений печатками підприємств.

При цьому, сторонами ані справжність підписів, ані автентичність печаток не заперечується, у зв'язку з чим суд дійшов висновку, що вказаний акт звірки взаємних розрахунків № 07 від 31.12.2011 р. складений саме на виконання договору № 7 від 10.01.2016 р.

Крім того, присутній у судовому засіданні представник позивача повідомив суд, що правовідносини сторін за договором № 7 від 10.01.2016 р. фактично припинились у 2010 році, що представником відповідача не заперечувалось та документально не спростовано.

За умовами п.4.4 договору №7 від 10.01.2006р., у випадку залишку невикористаних коштів на рахунку відповідача, грошові кошти повинні бути повернуті позивачу впродовж 5-ти банківських днів після проведення звірки взаєморозрахунків.

Відтак, факт залишку коштів, перерахованих за договором №7 від 10.01.2006р., а також їх розмір сторонами зафіксований в акті звірки взаємних розрахунків № 07 від 31.12.2011р. та, відповідно, вказані кошти мали бути повернуті Приватним підприємством "Фреш Лайн" не пізніше 05.01.2012 р.

Однак, матеріали справи не містять доказів повернення Приватним підприємством "Фреш Лайн" вищевказаних грошових кошів, в той час як доводи відповідача стосовно недоведення факту сплати Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." коштів саме на підставі договору № 7 від 10.01.2006 р. спростовується наведеними вище обставинами.

Стосовно наявного в матеріалах справи акту звірки взаємних розрахунків № 08 від 20.02.2015 р., колегія суддів відзначає, що за умовами договору залишок невикористаних коштів має бути повернутий позивачу впродовж 5-ти банківських днів після проведення звірки взаєморозрахунків.

В силу приписів ст. 530 ЦК України зобов'язання підлягає виконанню у строк, встановлений у договорі.

Відтак, враховуючи підписання сторонами акту звірки взаємних розрахунків № 07 від 31.12.2011р., у якому зафіксовано розмір заборгованості відповідача перед Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В.", місцевий господарський суд дійшов вірного висновку, що зобов'язання відповідача щодо повернення залишку коштів за договором №7 від 10.01.2006р. мало бути виконано відповідачем у п'ятиденний строк саме з дати підписання акту № 07 від 31.12.2011 р. та, відповідно, мало бути виконано на дату підписання акту № 08 від 20.02.2015р.

Таким чином, підписання сторонами акту № 08 від 20.02.2015р. не змінює для відповідача строк виконання зобов'язань щодо повернення залишку коштів, розмір яких зафіксований в акті № 07 від 31.12.2011р.

З огляду на вищенаведене, вбачається порушення відповідачем зобов'язань за договором № 7 від 10.01.2006р., а також приписів ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст. 193 ГК України.

Водночас, ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України визначений трирічний строк для судового захисту прав та інтересів, перебіг якого починається з моменту коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод наголошує, що "позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу" (п. 570 рішення від 20.09.2011 р. за заявою № 14902/04 у справі за заявою Відкритого акціонерного товариства "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; п. 51 рішення від 22.10.1996 р. у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства").

Приймаючи до уваги, що граничним строком повернення відповідачем залишку грошових коштів за договором № 7 від 10.01.2006 р. є 05.01.2012 р., встановлений ст. 257 ЦК України трирічний строк для звернення до суду з позовом фактично сплив 05.01.2015 р.

Водночас, з даним позовом Приватне товариство з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." звернулось до суду 23.10.201 р., тобто, після спливу позовної давності.

Відповідно до ст. 267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Частиною 5 статті 267 ЦК України встановлено, що якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Згідно з п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Щодо фізичної особи (громадянина) останніми можуть бути документально підтверджені тяжке захворювання, тривале перебування поза місцем свого постійного проживання (наприклад, за кордоном) тощо. Стосовно підприємства (установи, організації) зазначені обставини не можуть братися судом до уваги, оскільки за відсутності (в тому числі й з поважних причин) особи, яка представляє його в судовому процесі, відповідне підприємство (установа, організація) не позбавлене права і можливості забезпечити залучення до участі у такому процесі іншої особи; відсутність зазначеної можливості підлягає доведенню на загальних підставах. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

В той же час, Приватним товариством з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." не наведено жодних поважних причин пропуску позовної давності при зверненні до суду з даним позовом, які могли б бути визнані судом поважними.

Стосовно тверджень апелянта щодо переривання строків позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

В апеляційній скарзі позивач вказує, що 31.07.2013р. вперше відбулось переривання позовної давності у зв'язку з підписанням акту звірки №08 від 31.07.2013р., що на його думку є свідченням визнання боргу відповідачем. Друге переривання строку позовної давності відбулося 01.07.2014р. у зв'язку з підписанням договору поруки. В черговий раз переривання строку позовної давності відбулося 20.02.2015р. у зв'язку з підписанням акту звірки №08 від 20.02.2015р.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів встановила, що ні акт звірки №08 від 31.07.2013р. та №08 від 20.02.2015р., ні договір поруки від 01.07.2014р., не можуть вважатися діями, що свідчать про визнання відповідачем спірної суми заборгованості в рамках спірних правовідносин, та не переривають позовну давність з наступних причин.

Так, в акті б/н від 31.03.2013р. про здійснені витрати/надані послуги по перевезенню згідно договору №7 від 10.01.2006р. сторони підтверджують, що експедитор за дорученням та за рахунок замовника організував в березні 2013р. експедирування 3 498 тн кукурудзи по території України по ст.Мацеев - 60 вагонів, вартість перевезення склала 20 467, 80 дол. США, включаючи витрати по з.д тарифу, додаткові збори та винагорода експедитора.

В акті б/н від 30.04.2013р. про здійснені витрати/надані послуги по перевезенню згідно договору №7 від 10.01.2006р. сторони підтверджують, що експедитор за дорученням та за рахунок замовника організував в квітні 2013р. експедирування 1 738 тн кукурудзи по території України по ст.Мацеев - 30 вагонів, вартість перевезення склала 10 187, 70 дол. США, включаючи витрати по з.д тарифу, додаткові збори та винагорода експедитора.

В акті звірки №08 від 31.07.2013р. зазначено про врахування сторонами витрат/наданих послуг по перевезенню згідно договору №7 від 10.01.2006р. за березень і квітень 2013р. в розмірі 20 467, 80 дол. США та 10 187, 70 дол. США, та відповідний залишок коштів у відповідача в розмірі 1 469 975, 19 дол. США.

Однак колегія суддів критично відноситься до вказаних документів, оскільки з наданих позивачем інвойсів №25 та №26 (а.с.223, 225 т.2), вбачається надання послуг на суму 20 467, 80 дол. США та 10 187, 70 дол. США лише 27.08.2013р.

Отже, на дату складення актів б/н від 31.03.2013р., б/н від 30.04.2013р., акту №08 від 31.07.2013р., надання послуг у вказаних розмірах не підтверджується жодними первинними документами, а тому посилання апелянта на переривання строку позовної давності 31.07.2013р. не ґрунтуються на матеріалах справи.

За правилами ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Відповідно до п. 4.4.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку, господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

В той же час, акт № 08 від 20.02.2015р. фактично підписано після спливу позовної давності стосовно заявлених вимог, а відтак - доводи позивача в цій частині визнаються судом необґрунтованими.

Договір поруки від 01.07.2014р., на який посилається позивач (апелянт), як підставу для переривання позовної давності, не містить формулювань щодо визнання відповідачем визначеної суми боргу, який є предметом розгляду у даній справі, а стосується лише сплати поручителем суми 100 000 доларів США, а також був укладений вже після закінчення строку позовної давності, а тому не є дією, що свідчить про визнання відповідачем свого боргу в рамках спірних правовідносин.

У відповідності до п. 2.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» якщо позовні вимоги господарським судом визнано обґрунтованими, а стороною у справі заявлено про сплив позовної давності, то суд зобов'язаний застосувати до спірних правовідносин положення статті 267 Цивільного кодексу України та вирішити питання про наслідки такого спливу (тобто або відмовити в позові у зв'язку зі спливом позовної давності, або, за наявності поважних причин її пропущення, - захистити порушене право, але в будь-якому разі вирішити спір з посиланням на зазначену норму Цивільного кодексу України).

Приймаючи до уваги, що Приватним підприємством "Фреш Лайн" допущено прострочення договірних зобов'язань, однак даний позов подано позивачем після спливу позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України, а відповідачем заявлено клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, враховуючи, що позивачем не наведено поважних причин пропуску позовної давності, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про застосування у даному випадку приписів ст. 267 ЦК України щодо заявлених позивачем вимог про стягнення 1 396 975, 19 доларів США, що становить залишок коштів за договором № 7 від 10.01.2016 р. та відмову у позові в цій частині.

Крім того, позивачем заявлено вимоги про стягнення 3 % річних від простроченої суми у розмірі 26 573, 76 дол. США.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

В той же час, відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Відповідно до п. 5.3. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» зі спливом позовної давності за вимогою про повернення або сплату коштів спливає й позовна давність за вимогою про сплату процентів, передбачених статтями 536, 625 Цивільного кодексу України, і сум інфляційних нарахувань згідно з тією ж статтею 625 Цивільного кодексу України (незалежно від періоду часу, за який обчислено відповідні суми процентів та інфляційних нарахувань,оскільки такі суми є складовою загальної суми боргу).

Таким чином, з огляду на висновки суду про сплив позовної давності до вимог про стягнення боргу, позовна давність стосовно вимог про стягнення 3 % річних є такою, що сплила в силу приписів ст. 266 ЦК України.

Долучені позивачем документи до заперечень на відзив на апеляційну скаргу, подані апеляційному суду 28.09.2016р. не приймаються колегією суддів як нові докази у справі у відповідності до ст.101 ГПК України, оскільки позивачем на обґрунтовано причини неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Згідно ст. ст. 32-34 ГПК України доказами у справі є будь - які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості, що скаржником зроблено не було.

Таким чином, застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права відповідає встановленим обставинам справи, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 85, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватного товариства з обмеженою відповідальністю "Гленкор Грейн Б.В." на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2016р. у справі № 910/27534/15 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2016р. у справі №910/27534/15 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/27534/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя І.М. Скрипка

Судді А.І. Тищенко

С.Р. Станік