ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016р. Справа № 914/1826/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Петрашко М.М., розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовом ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Агрокультура Мостиська, м.Мостиська Львівської області

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Гніздичів, смт.Гніздичів Жидачівського району Львівської області

за участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю КПК-Агроінвест смт. Гніздичів Жидачівського району Львівської області

про стягнення 3 618 645,46 грн.

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_2 представник (довіреність №22/07 від 22.07.2016р.);

від відповідача ОСОБА_3 представник (довіреність б/н від 25.07.2016р.);

від третьої особи не зявився.

Права та обовязки сторін передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України розяснено, заяви про відвід судді не поступали, клопотання про технічну фіксацію судового процесу не надходили. В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору: Позовні вимоги заявлено ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Агрокультура Мостиська до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю Гніздичів за участю у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю КПК-Агроінвест про стягнення 4 712 153,60 грн. Відповідно до заяви (вх.№4383/16 від 12.09.2016р.) про зменшення розміру позовних вимог позивачем до стягнення заявлено 3 618 645,46 грн.

Ухвалою суду від 11.07.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до судового розгляду на 26.07.2016р. Ухвалою суду від 26.07.2016р. розгляд справи відкладено на 30.08.2016р. Ухвалою суду від 30.08.2016р. продовжено строк розгляду спору та відкладено розгляд справи на 13.09.2016р. В судовому засіданні 13.09.2016р. оголошено перерву до 20.09.2016р.

Представник позивача подав пояснення (вх.№37057/16 від 16.09.2016р.) по суті спору, позовні вимоги підтримав повністю, просив позов задоволити відповідно до поданої заяви (вх.№4383/16) про зменшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив повністю з підстав зазначених у відзиві (вх.№34751/16) на позовну заяву.

Третя особа явку повноважного представника в судове засідання не забезпечила.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши зібрані докази та заслухавши представників позивача та відповідача, суд, -

встановив:

29.08.2014р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» (поклажодавець) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Гніздичів» (зберігач) укладено договір складського зберігання пшениці № Г-0021/1 відповідно до умов якого, поклажодавець зобовязується передати пшеницю некласну в кількості 450 (чотириста пятдесят) тон (+/- 10% вибір поклажодавця) для подальшого очищення, сушіння та зберігання, а зберігач зобовязується прийняти зерно і в разі необхідності, довести його до кондицій, придатних для тривалого зберігання за рахунок поклажодавця, забезпечує зберігання і видачу його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач в строки встановлені договором.

Поклажодавець має безумовне право вимоги до зберігача про видачу переданого на зберігання зерна відповідної кількості і якості з можливим врахуванням його природніх змін у строки, які визначені цим договором (п.1.7. договору).

Згідно п.1.8. договору, місце розташування сертифікованого зерносховища (елеватора): Львівська область, Жидачівський район, смт.Гніздичів, вул.Грушевського, будинок, 1.

Зберігач зобовязаний прийняти на зберігання зерно у вказаній кількості та асортименті починаючи з моменту укладення цього договору у будь-який час до закінчення терміну зберігання зерна, що визначений цим договором. Прийняття зерна на зберігання не може перевищувати одного робочого дня (п.1.9. договору).

Відповідно до п.4.2.6. договору, зберігач зобовязується видати складську квитанцію за мінусом технологічних втрат при підробці, сушінні або активному вентилюванні зерна та втрат при зберіганні за першою вимогою замовника.

Згідно п.4.2.8. договору, зберігач зобовязується видати зерно на першу вимогу поклажодавця, але не раніше 7 днів з моменту отримання письмової вимоги із дотриманням графіку вивезення зерна, який визначається за погодженням сторін.

Зберігач зобовязується відпуск зерна проводити лише при наявності письмової згоди поклажодавця, в присутності його представника і при предявленні від поклажодавця складської квитанції та довіреності, та при умові розрахунку за фактично надані послуги. Повноваження представника поклажодавця визначається згідно довіреності виданої поклажодавцем. При цьому надання зберігачем дозволу на відвантаження повинно бути наданий не пізніше наступного дня після отримання необхідних документів. Зберігач зобовязаний створити максимально сприятливі умови для відвантаження зерна у найкоротший термін, а саме зберігач зобовязаний із свого боку створити умови для щоденного вивезення поклажодавцем зерна у кількості не менше 100 тон (п.4.2.9 договору).

Відповідно до п.4.3.2. договору, зберігач має право вимагати від поклажодавця забрати зерно у разі закінчення строку його зберігання.

Згідно п.7.1. договору, термін зберігання зерна встановлений календарною датою 31.12.2014 року.

Зберігання зерна понад строк, встановлений цим договором, можливе тільки за взаємною домовленістю сторін шляхом укладення додаткової угоди (п.7.3. договору).

На підставі вказаного договору, як зазначає позивач, на зберігання позивачем було передано відповідачу зерно пшениці в кількості 1 202,08 тон, що підтверджується складською квитанцією на зерно № 187 від 11.12.2014р. Належним чином завірена копія квитанції міститься у матеріалах справи.

З вказаної складської квитанції на зерно № 187 від 11.12.2014р. вбачається, що відповідач прийняв на зберігання від позивача пшеницю мяку (некласну) урожаю 2014р. вагою 1 202,08 тон.

Позивач зазначає, що 16.02.2015р. відповідач погасив складську квитанцію від 11.12.2014р. № 187, і даний факт підтверджується витягом № 12224 з Реєстру складських документів на зерно від 22.04.2016р. виданим Державним підприємством «Держреєстри України».

Позивач посилається на п.п. г) п.2.4. Порядку ведення основного реєстру складських документів на зерно та зерна, прийнятого на зберігання, і реєстру зернового складу, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 11 серпня 2005 р. N 374, в якому зазначено, що внесення змін у Реєстр здійснюється реєстратором шляхом внесення запису до Реєстру у разі погашення раніше виданого складського документа у зв'язку із повним або частковим відвантаженням чи переоформленням зерна.

При цьому позивач зазначає, що зерно пшениці, яке було передано відповідачу на зберігання, не відвантажувалося позивачу. Позивач стверджує, що не відправляв відповідачу документів на переоформлення зерна на іншого власника, а також не підписував жодних актів для переоформлення даного зерна на нового власника.

Як вбачається з матеріалів справи, 03.02.2015р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» (позивачем) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «КПК-Агроінвест» (третя особа) укладено договір поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 відповідно до умов якого, продавець зобовязується продати, а покупець зобовязується сплатити й прийняти від продавця сільськогосподарську продукцію зерно пшениці нестандартної врожаю 2014 року (надалі іменовану Товар) у термін і на умовах, передбачених даним договором.

У пункті 1.2. договору поставки продавець (позивач) гарантує, що є безпосереднім виробником товару.

Відповідно до п. 3.1. договору поставки, кількість товару: 1202,08 тон 5% на вибір продавця.

Ціна товару за цим договором за 1 тону становить 2400 грн. в т.ч. ПДВ (п.4.1. договору поставки).

Згідно п.4.2. договору поставки, орієнтована сума договору становить 2 884 992,00 грн., в т.ч. ПДВ 480 832,00 грн.

Пунктом 5.1. договору поставки передбачено, що продавець зобовязується поставити товар на умовах EXW (зерновий склад ТОВ «Гніздичів» за адресою: Львівська обл., Жидачівський район, смт.Гніздичів, вул. Грушевського, 1).

Товар повинен бути поставлений за адресою, зазначеною в п.5.1. цього договору протягом 3 робочих днів з моменту оплати покупцем вартості товару. Допускається поставка товару партіями (п.5.2. договору поставки).

У відповідності до п.5.3. договору поставки, товар вважається поставленим відповідно до умов договору в момент підписання сторонами та зерновим складом тристороннього акта приймання-передачі.

Право власності на товар переходить до покупця з моменту поставки (п.5.4. договору поставки).

Згідно п.6.1. договору поставки, покупець здійснює оплату в українських гривнях шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця у строк до 16.02.2015р. При простроченні оплати тривалістю понад три дні продавець має право відмовитись від виконання договору.

Позивач звертає увагу, що належне виконання зобовязань, є обовязковим в силу приписів статей 526, 629 ЦК України та 173 ГК України, однак в порушення своїх зобовязань, встановлених як договором зберігання, так і нормами права, відповідач переоформив та/або відвантажив зерно пшениці без волевиявлення позивача на користь третьої особи.

Окрім цього, позивач зазначає, що внаслідок порушення третьою особою строків оплати, в силу п.6.1. договору поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 від 03.02.2015р. договір є припиненим, оскільки позивач відмовився від виконання договору, про що листом від 13.03.2015р. № 17/08 було повідомлено третю особу.

Так, у вказаному листі позивачем зазначено, що оплата за товар мала бути здійснена до 16.02.2015р., однак станом на 13.03.2015р. оплату здійснено не в повному обсязі, а саме: 12.02.2015р. позивачем за договором поставки отримано від третьої особи 375 000,00 грн., 13.02.2015р. отримано 500 000,00 грн. Відтак, у звязку з простроченням оплати в термін, визначений договором, ТОВ «Агрокультура Мостиська» відмовився від виконання договору поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 від 03.02.2015р.

Водночас, ТОВ «КПК-Агроінвест» листом від 16.03.2015р. № 116 на лист № 17/03 від 13.03.2015р. повідомив позивача, що підстав для односторонньої відмови від договору поставки не має, оскільки відповідно до листа № 93 від 24.02.2015р. ТОВ «КПК-Агроінвест» інформував позивача про здійснення повного розрахунку в строк до 20.03.2015р., і з метою врегулювання даної ситуації та продовження ділової співпраці запропонував внести зміни до договору в частині вартості одиниці товару, збільшивши ціну з 2400,00 грн. до 2600,00 за тону товару.

Посилаючись на положення статей 22, 224, 225, 951 Цивільного кодексу України та статей 32, 33, 34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» позивач вважає, що зерно пшениці у кількості 1 202,08 тон, яке належало позивачу, слід вважати втраченим, а відтак реальний захист прав позивача як власника продукції, яка вибула із його власності, на думку позивача є можливим виключно шляхом стягнення з відповідача на користь позивача збитків в розмірі, що відповідає вартості втраченого товару.

У поясненнях (вх. № 37057/16 від 16.09.2016р.) позивач зазначив, що 16.02.2016р. відповідач незаконно без письмової згоди позивача переоформив на третю особу КПК «КПК-Агроінвест» зерно мякої пшениці в кількості 1 202,08 тон, що підтверджується складською квитанцією № 234 від 16.02.2016р., що за твердженням позивача слід розцінювати як втрату товару.

З складської квитанції на зерно № 234 від 16.02.2015р. вбачається, що відповідач прийняв на зберігання від третьої особи КПК «КПК-Агроінвест» пшеницю мяку (некласну), урожаю 2014р., вагою 1 202,08 тон. У примітці квитанції зазначено «переоформлено з ТОВ «Агрокультура Мостиська». Вказана квитанція погашена 18.02.2015р.

У заяві про зменшення розміру позовних вимог, обґрунтовуючи вартість збитків втраченого за твердженням позивача товару, позивач зазначає, що отримав інформацію у Львівській торгово-промисловій палаті щодо рівня цін на пшеницю на дату подання позову 07.07.2016р., відповідно до якої, як стверджує позивач, середній рівень цін на пшеницю мяку 6 класу становив 3 700,00 грн. за одну тону. Щодо вартості некласної пшениці на ринку України інформація відсутня.

При цьому, позивач зазначає, що згідно з даними з сайту агропромислового комплексу, вартість зерна мякої пшениці 6 класу на дату укладення між позивачем та третьою особою договору поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 від 03.02.2015р. становила 2950,00 грн. за одну тону. Ціна зерна пшениці, згідно договору поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 від 03.02.2015р., становить 2400,00 грн. за одну тону. Таким чином, як звертає увагу позивач, різниця між вартістю однієї тони пшениці нестандартної (некласної) та 6 класу на дату укладення договору поставки становила 550 грн., що складає 18,64 % від ринкової ціни на пшеницю мяку 6 класу.

Позивач вважає, щоб розрахувати вартість збитків втраченого зерна пшениці нестандартної (некласної) на час подання позову потрібно застосувати аналогічне зниження ціни пшениці.

Тобто, згідно розрахунку позивача викладеного у заяві про зменшення розміру позовних вимог, вартість зерна мякої пшениці 6 класу на ринку України станом на день подання позову 07.07.2016р. становила 3700,00 грн. за одну тону, що підтверджується довідкою Львівської торгово-промислової палати, яка додається до заяви. Відтак, як зазначає позивач, вартість пшениці нестандартної (некласної) зменшена на 18,64% порівняно з ринковою вартістю зерна мякої пшениці 6 класу, становить 3010,32 грн. за одну тону, тобто (3700,00 грн. - 18,64% = 3010,32 грн.).

Враховуючи те, що кількість зерна пшениці, яке на думку позивача було втрачено відповідачем складає 1202,08 тон, відповідно розмір збитків, за твердженням позивача становить 3 618 645,46 грн.

З огляду на викладене, позивач просить стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Гніздичів» на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» 3 618 645,46 грн. збитків та 54 279,68 грн. судового збору.

Відповідач проти позову заперечив, подав відзив на позовну заяву в якому, зокрема, зазначив, що позивач має на меті не інакше як незаконне збагачення за рахунок відповідача, оскільки ТОВ «Агрокультура Мостиська» отримало від ТОВ «КПК-Агроінвест» грошові кошти за поставлений товар, який до поставки зберігався відповідачем. А відтак, за твердження відповідача, позивач не має права вимагати від відповідача відшкодування збитків.

ТОВ «КПК-Агроінвест» надало пояснення по суті спору, просило у задоволенні позову відмовити повністю з підстав зазначених у поясненні.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, заслухавши представників позивача та відповідача, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України, однією з підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини. Згідно ст.174 Господарського кодексу України однією з підстав виникнення господарського зобовязання є господарський договір та інші угоди, передбачені законом, а також угоди не передбачені законом, але такі, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 936 ЦК України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

29.08.2014р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» (поклажодавець) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Гніздичів» (зберігач) укладено договір складського зберігання пшениці № Г-0021/1 відповідно до умов якого, поклажодавець зобовязується передати пшеницю некласну в кількості 450 (чотириста пятдесят) тон (+/- 10% вибір поклажодавця) для подальшого очищення, сушіння та зберігання, а зберігач зобовязується прийняти зерно і в разі необхідності, довести його до кондицій, придатних для тривалого зберігання за рахунок поклажодавця, забезпечує зберігання і видачу його поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач в строки встановлені договором.

На підставі вказаного договору, позивачем було передано відповідачу на зберігання зерно пшениці мякої (некласної) урожаю 2014р. вагою 1 202,08 тон, що підтверджується складською квитанцією на зерно № 187 від 11.12.2014р.

16.02.2015р. згідно складської квитанції на зерно № 234 від 16.02.2015р. відповідач ТОВ «Гніздичів» прийняв на зберігання від третьої особи ТОВ «КПК-Агроінвест» пшеницю мяку (некласну), урожаю 2014р., вагою 1 202,08 тон. У примітці квитанції зазначено «переоформлено з ТОВ «Агрокультура Мостиська». Вказана квитанція погашена 18.02.2015р.

У поясненнях (вх. № 37057/16 від 16.09.2016р.) позивач зазначив, що 16.02.2016р. відповідач незаконно без письмової згоди позивача переоформив на третю особу КПК «КПК-Агроінвест» зерно мякої пшениці в кількості 1 202,08 тон, що підтверджується складською квитанцією № 234 від 16.02.2016р.

В матеріалах справи міститься акт приймання-передачі від 16.02.2015р. згідно якого, ТОВ «Агрокультура Мостиська» (продавець) передав, а ТОВ «КПК-Агроінвест» (покупець) прийняв пшеницю некласну в кількості 1202,08 тон. Даний акт підтверджує зерновий склад ТОВ «Гніздичів» на основі складської квитанції № 234 від 16.02.2015р. Однак, зі сторони позивача вказаний акт приймання-передачі не підписано.

Позивач зазначає, що зерно пшениці, яке було передано відповідачу на зберігання, не відвантажувалося позивачу. Позивач стверджує, що не відправляв відповідачу документів на переоформлення зерна на іншого власника, а також не підписував жодних актів для переоформлення даного зерна на нового власника.

Посилаючись на положення статей 22, 224, 225, 951 Цивільного кодексу України та статей 32, 33, 34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» позивач вважає, що зерно пшениці у кількості 1 202,08 тон, яке належало позивачу, слід вважати втраченим, а відтак реальний захист прав позивача як власника продукції, яка вибула із його власності, є можливим виключно шляхом стягнення з відповідача на користь позивача збитків в розмірі, що відповідає вартості втраченого товару.

Відповідно до статті 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 949 ЦК України, зберігач зобов'язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. Згідно до ст. 32 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» зерновий склад зобов'язаний повернути поклажодавцеві або особі, зазначеній ним як одержувач, зерно у стані, передбаченому договором складського зберігання та законодавством.

Поклажодавець має безумовне право вимоги до зберігача про видачу переданого на зберігання зерна відповідної кількості і якості з можливим врахуванням його природніх змін у строки, які визначені цим договором (п.1.7. договору).

Пунктом 4.2.8. договору передбачено, що зберігач зобовязується видати зерно на першу вимогу поклажодавця, але не раніше 7 днів з моменту отримання письмової вимоги із дотриманням графіку вивезення зерна, який визначається за погодженням сторін.

У разі невиконання зобов'язання про передачу їй індивідуально визначеної речі (речей, визначених родовими ознаками) управнена сторона має право вимагати відібрання цієї речі (речей) у зобов'язаної сторони або вимагати відшкодування останньою збитків (ч.5 ст.226 ГК України).

З аналізу вищенаведених норм законодавства та умов договору вбачається, що позивач повинен був звернутись до відповідача з вимогою про повернення зерна пшениці, яке було передано на зберігання, і тільки у разі невиконання зобов'язання про передачу майна, позивач вправі звернутись з вимогою про відшкодування збитків.

Однак, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення майна, як і вимоги про відшкодування збитків у звязку з його втратою (нестачею) тощо.

Згідно ч.1 ст. 950 ЦК України, за втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах.

Частиною 1 ст. 951 ЦК України, яка кореспондується з положеннями ст. 34 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні» встановлено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Загальні положення про зберігання встановлені главою 66 Зберігання ЦК України. Статтею 949 ЦК України встановлено обов'язок зберігача повернути поклажедавцеві річ передану на зберігання в такому стані, в якому була прийнята на зберігання. За втрату (нестачу) або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, зберігач відповідає на загальних підставах (ст. 950 ЦК України), а збитки, завдані Поклажедавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем, згідно з вимогами ст. 951 ЦК України та ст. ст. 224, 225 ГК України: у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; у разі пошкодження речі - у розмірі суми на яку знизилася її вартість. Таким чином, зберігач зобов'язаний повернути поклажедавцеві товар який був прийнятий на зберігання, а відшкодувати збитки зобов'язаний лише у випадку втрати (нестачі) або його пошкодження за наявності складу цивільного правопорушення (протиправність, збитки, причинний зв'язок) передбаченого ст. 614 ЦК України (Постанова Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 23.06.2009р., справа № 34/136-08-2506).

Згідно ч. 2 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Частиною 3 статті визначено, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право.

До складу збитків, як зазначено у частині 1 ст.225 ГК України, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У частині 2 статті 224 ГК України зазначено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

З огляду на положення статті 22 ЦК України та статті 224 ГК України для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає (Постанова Верховного Суду України від 04.07.2011р. справа №42/78-10).

Згідно зі статтею 623 ЦК України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України).

Суд звертає увагу, що відповідно до заяви про зменшення розміру позовних вимог, позивач визначає розмір збитків з урахуванням ціни зерна пшениці 6 класу станом на день подання позову 07.07.2016р., однак як вбачається з приписів ч.3 статті 623 ЦК України, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, і лише у разі якщо така вимога добровільно задоволена не була, збитки визначаються з урахуванням ринкових цін на день предявлення позову. Однак, як встановлено судом, матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення майна, як і вимоги про відшкодування збитків у звязку з його втратою (нестачею).

Тим не менше, статтею 951 Кодексу передбачено, що збитки, завдані поклажодавцеві втратою (нестачею) або пошкодженням речі, відшкодовуються зберігачем: 1) у разі втрати (нестачі) речі - у розмірі її вартості; 2) у разі пошкодження речі - у розмірі суми, на яку знизилася її вартість.

Таким чином, виходячи з системного аналізу змісту ч. 3 ст. 22, ст. 951 ЦК та ч. 2 ст. 225 ГК України відповідальність зберігача за втрату, нестачу або пошкодження речі, прийнятої на зберігання, є обмеженою, а саме збитки, завдані поклажодавцю (позивачу) в разі втрати (нестачі) речі, обмежуються розміром її вартості.

Отже, статтею 951 ЦК України звужено склад збитків, що підлягають відшкодуванню зберігачем поклажодавцю, лише до реальних збитків шляхом встановлення граничного розміру відшкодування всіх завданих поклажодавцеві збитків. Таким чином, упущена вигода, як складова збитків, навіть у разі її завдання, відшкодуванню не підлягає (Постанова Вищого господарського суду України від 21.04.2009р. у справі № 2-2/8263-2008).

Слід зазначити, що як договір зберігання пшениці № Г-0021/1 від 29.08.2014р. так і матеріали справи не містять доказів про вартість зерна пшениці, яке було передано позивачем відповідачеві на зберігання, а відтак в силу ч.2 ст. 623 ЦК України та з урахуванням статті 951 ЦК України реальні збитки позивачем не доведено.

Підстави та докази, якими позивач обґрунтовує розмір збитків, свідчать лише про можливо неодержаний позивачем прибуток (упущену вигоду) тобто доходи, які позивач міг би одержати за звичайних обставин, якби його право не було порушене, проте такі докази не можуть свідчити про реальні збитки завдані за договором зберігання в силу ст. 951 ЦК України.

Що стосується довідок з Львівської торгово-промислової палати щодо рівня цін зерна пшениці на внутрішньому ринку України, то при обрахуванні розміру упущеної вигоди мають враховуватися тільки ті точні дані, які безспірно підтверджують реальну можливість отримання грошових сум або інших цінностей, якби зобов'язання було виконано боржником належним чином. Така вимога обумовлена основною спрямованістю інститутів цивільно-правової відповідальності саме на відшкодування збитків (Постанова ВГСУ від 03 лютого 2010 р. Справа N 43/15-12/89).

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди), як зазначено у частині 4 ст.623 ЦК України, враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання. Тобто, вимога про відшкодування збитків у вигляді неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі належного виконання боржником своїх обов'язків. При визначенні реальності неодержаних доходів мають враховуватися заходи, вжиті кредитором для їх одержання (Постанова Вищого господарського суду України від 12.06.2012р. у справі № 5023/9057/11).

Проте, окрім доказів продажу зерна пшениці на підставі укладеного між позивачем та третьою особою договору поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 від 03.02.2015р., інших доказів про можливість реального одержання позивачем іншого розміру доходу від продажу цієї пшениці, яка передана на зберігання відповідачу, і зокрема за ціною яка зазначена у довідках Львівської ТПП, матеріали справи не містять, а відтак розмір збитків, які позивач просить стягнути відповідача є абстрактними.

Окрім цього, у примітках довідок Львівської ТПП зазначено, що: огляд товару не проводився; оцінювач працює у відповідності з припущенням, що цінові дані отримані з доступних джерел інформації, використані у незалежній експертизі є достатньо правдивими, однак оцінювач не гарантує у будь-якій формі їх достовірність; дана цінова довідка може бути використана для консультацій щодо вартості на внутрішньому ринку України тощо. Також, відповідно до довідки Львівської ТПП від 12.09.2016р., на яку позивач посилається у заяві про зменшення розміру позовних вимог при визначенні вартості збитків, цінова інформація на зерно пшениці мякої некласної відсутня. Разом з тим, у довідках Львівської ТПП ціна визначена на пшеницю 6 класу, показники якості якої не є аналогічними з пшеницею переданою на зберігання відповідачу тощо.

Тим не менше, як зазначено вище, в силу ч.2 ст. 623 ЦК України та з урахуванням статті 951 ЦК України реальні збитки позивачем не доведено.

Крім того, як встановлено судом, 03.02.2015р. між ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» (позивачем) та ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «КПК-Агроінвест» (третя особа) укладено договір поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 відповідно до умов якого, продавець зобовязується продати, а покупець зобовязується сплатити й прийняти від продавця сільськогосподарську продукцію зерно пшениці нестандартної врожаю 2014 року (надалі іменовану Товар) у термін і на умовах, передбачених даним договором.

Відповідно до п. 3.1. договору поставки, кількість товару: 1202,08 тон 5% на вибір продавця. Ціна товару за цим договором за 1 тону становить 2400 грн. в т.ч. ПДВ (п.4.1. договору поставки). Згідно п.4.2. договору поставки, орієнтована сума договору становить 2 884 992,00 грн., в т.ч. ПДВ 480 832,00 грн.

Згідно п.6.1. договору поставки, покупець здійснює оплату в українських гривнях шляхом банківського переказу на поточний рахунок продавця у строк до 16.02.2015р. При простроченні оплати тривалістю понад три дні продавець має право відмовитись від виконання договору.

Позивач зазначає, що внаслідок порушення третьою особою строків оплати, в силу п.6.1. договору поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 від 03.02.2015р. договір є припиненим, оскільки позивач відмовився від виконання договору, про що листом від 13.03.2015р. № 17/08 було повідомлено третю особу.

Однак, як вбачається з матеріалів справи, зокрема з картки рахунку 631 за 01.08.2013р. 12.09.2016р., яка долучена третьою особою до матеріалів справи, на виконання вищенаведеного договору поставки сільськогосподарської продукції, третьою особою на користь позивача здійснено оплату за поставлений товар на загальну суму 1 375 000,00 грн. Остання оплата у розмірі 500 000,00 грн. здійснена після того як позивач повідомив третю особу про відмову від виконання договору поставки, і позивачем не спростовано тверджень третьої особи, що вищенаведені суми оплати за договором поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 від 03.02.2015р. проведені ним по бухгалтерському та податковому обліку, а відтак позивачу було відомо про те, що зерно пшениці передано ТОВ «КПК-Агроінвест», водночас дану обставину підтверджують матеріали справи. Вимоги про витребування (повернення) зерна пшениці від третьої особи позивачем у звязку з її переданням без достатньої правової підстави матеріали справи не містять.

Відтак, приймаючи від третьої особи виконання за договором поставки сільськогосподарської продукції № 03/02/15 від 03.02.2015р., твердження позивача про те, що зерно пшениці, яке було передано на зберігання відповідачу, слід вважати втраченим, а відповідно з відповідача слід стягнути збитки завдані втратою майна, є необґрунтованим та безпідставним, і у даному випадку суд погоджується з доводами відповідача, що позивач має на меті не інакше як збагачення за рахунок відповідача, а відтак підстави для стягнення з відповідача збитків у звязку з втратою майна відсутні.

Суд погоджується з доводами позивача, що відповідач допустив цивільне правопорушення передавши без дозволу позивача зерно пшениці третій особі, проте для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Однак, позивачем не доведено одного з таких елементів складу цивільного правопорушення як збитки у розумінні ч.2 ст.224 ГК України стосовно втрати майна, і їх розміру у розумінні ч.1 ст.225 ГК України стосовно вартості втраченого майна з урахуванням ст. 951 ЦК України (реальні збитки), адже розмір збитків відповідно до ст. 623 ЦК України доказується кредитором. а тому суд дійшов висновку, що підстави для задоволення позову про стягнення з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Гніздичів» на користь ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Агрокультура Мостиська» 3 618 645,46 грн. збитків відсутні, а відповідно позов задоволенню не підлягає.

Згідно ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покласти на позивача.

Керуючись ст.ст. 43, 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 ГПК України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст.91-93 ГПК України.

Суддя Петрашко М.М.