КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2016 р. Справа№ 910/9865/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Чорної Л.В.

суддів: Кропивної Л.В.

Смірнової Л.Г.

при секретарі судового засідання Громак В.О.

від позивача - Дейнек О.В.представник за довіреністю;

від відповідача - не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Аско-Медсервіс"

на рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 року

по справі № 910/9865/16 (суддя - Усатенко І.В. )

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Перша"

до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Аско-Медсервіс"

про відшкодування шкоди в порядку суброгації 8048,55 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.07.2016 року у справі №910/9865/16 позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Аско-Медсервіс" звернулось до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 року у справі №910/9865/16 скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не взяв до уваги норми ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивильно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо права відповідача відмовляти у виплаті страхового відшкодування у разі неподання заяви впродовж одного року з моменту скоєння дородньо-транспортної пригоди, крім того безпідставно ототожнив строк позовної давності зі строком виконання зобов'язання, встановленим в один рік п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2016 року апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Аско-Медсервіс" на рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 року по справі № 910/9865/16 прийнято до провадження.

Розпорядженням №09-52/4892/16 від 20.09.2016 року призначено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку з перебуванням судді Пашкіної С.А. у відпустці.

Відповідно до Протоколу автоматичної зміни складу суддів від 20.09.2016 року, в зв'язку з перебуванням судді Пашкіної С.А., який не є головуючим суддею, у відпустці, сформовано новий склад колегії суддів, головуючий суддя Чорна Л.В. судді:Кропивна Л.В., Смірнова Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2016 року апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Аско-Медсервіс" прийнято до провадження у визначеному складі суду.

Представник позивача проти апеляціної скарги заперечує, просить суд рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 року залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення з підстав викладених у відзиві.

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Аско-Медсервіс" своїх представників в судове засідання не направило, про причини неявки суд не повідомило, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

При цьому слід зазначити, що законодавство України, в тому числі Господарський процесуальний кодекс України, не зобов'язує й сторону у справі, зокрема позивача, з'ясовувати фактичне місцезнаходження іншої сторони (сторін) у справі (якщо воно не співпадає з її місцезнаходженням, визначеним згідно зі статтею 93 Цивільного кодексу України) та зазначати таке фактичне місцезнаходження в позовній заяві чи інших процесуальних документах.

В разі коли фактичне місцезнаходження юридичної особи - учасника судового процесу з якихось причин не відповідає її місцезнаходженню, визначеному згідно з законом, і дана особа своєчасно не довела про це до відома господарського суду, інших учасників процесу, то всі процесуальні наслідки такої невідповідності покладаються на цю юридичну особу.

Відповідно до п. 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, справа розглядається за відсутності представників відповідача, який належним чином повідомлений.

У відповідності до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, апеляційний господарський суд встановив наступне.

03.12.2013 року між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "Перша" (страховик) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Еска Капітал" (страхувальник) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 06-05-001972, предметом якого є страхування транспортного засобу марки Scania R 420 LA д.р.н. НОМЕР_2./а.с.13/.

Відповідно до довідки про ДТП № 9422167, 10.08.2014 року в м. Тернополі по вулиці С. Будного відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу ВАЗ 2105, д.р.н. НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_4 (власник ОСОБА_5.)., транспортного засобу Scania R 420 LA д.р.н. НОМЕР_2 з напівпричепом СТМ 2550, д.р.н. НОМЕР_3 під керуванням ОСОБА_6 (власник ТОВ "Еска Капітал"), транспортного засобу Hyundai д.р.н. НОМЕР_4, під керуванням ОСОБА_7 (власник ОСОБА_7.)/а.с.15/.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_4 п.п. 2.3 "б" п. 10.1, 10.3 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.09.2014 № 607/13712/14-п з урахуванням постанови від 01.10.2015 № 607/13712/14-п, відповідно до якої ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення./а.с.16-17/

Згідно акту огляду транспортного засобу від 11.08.2014, ремонтної калькуляції № GV-14/1477 від 02.10.2014 складеної за допомогою системи Audatex вартість ремонту Scania R 420 LA д.р.н. НОМЕР_2 становить 9094,24 грн./а.с.20/

Відповідно до страхового акту № ТР-00-2882 від 14.11.2014 року та розрахунку до нього сума страхового відшкодування складає 8048,55 грн. (сума відновлювального ремонту 9094,24 грн. - франшиза 1045,69 грн.).

На підставі страхового акту № ТР-00-2882 від 14.11.2014, заяви на виплату страхового відшкодування позивач, виконуючи свої зобов'язання за договором, здійснив відшкодування завданої шкоди внаслідок спірної ДТП шляхом перерахування коштів у сумі 8048,55 грн. без ПДВ згідно платіжного доручення № 8869 від 18.11.2014 на рахунок ФОП ОСОБА_8 Прохання перерахувати страхове відшкодування на рахунок ФОП ОСОБА_8 міститься у листі ПАТ "Радикал Банк", оскільки транспортний засіб оформлений у забезпечення за кредитним договором.а.с.25/.

Позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату страхового відшкодування в порядку регресу № ТР-00-288 від 28.10.2015 № 630./а.с.27/.

Відповідачем надано відповідь на заяву позивача про відмову у здійсненні страхового відшкодування ПАТ "СК "Перша" від 14.01.2016 № 27/01, в якому зазначено, що підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є: неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Оскільки, ПАТ "СК "Перша" не звернулось до ПАТ "СК "Аско-Медсервіс" впродовж року з заявою про виплату страхового відшкодування, то відсутні підстави для здійснення виплати страхового відшкодування./а.с.50/.

Сплативши страхове відшкодування на користь страхувальника, у відповідності до положень ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст.ст. 993, 1191 Цивільного кодексу України отримав право зворотньої вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду.

Відповідно до ч.1 статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Відповідно до ст. 38 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає, що страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду.

Відповідно до ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно з ч. 2 ст. 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Вина особи, яка керувала автомобілем ВАЗ 2105, д.р.н. НОМЕР_1, встановлена у судовому порядку.

Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля ВАЗ 2105, д.р.н. НОМЕР_1, на момент ДТП була застрахована Публічним акціонерним товариством "Страхова компанія "Аско-Медсервіс" на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/0817299.

Згідно відповіді МТСБУ від 15.06.2016 № 7/2-28/1661, договором (полісом) № АІ/0817299 передбачено, що франшиза становить 0,00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50 000,00 грн./а.с.45/.

Згідно з ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно зі ст. 29 вказаного Закону у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно зі ст. 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Стосовно посилання апелянта на те, що суд першої інстанції не взяв до уваги норми ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивильно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» щодо права відповідача відмовляти у виплаті страхового відшкодування у разі неподання заяви впродовж одного року з моменту скоєння дородньо-транспортної пригоди, крім того безпідставно ототожнив строк позовної давності зі строком виконання зобов'язання, встановленим в один рік п.37.1.4 ст.37 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», апеляційний господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 8 Конституції України звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України, норми якої мають пряму дію та найвищу юридичну силу, гарантується. Частина четверта статті 13 Конституції України встановлює обов'язок держави забезпечити захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, в тому числі у судовому порядку. До таких суб'єктів належать, зокрема, юридичні особи та інші суб'єкти господарських відносин. Тобто можливість судового захисту не може бути поставлена законом, іншими нормативно-правовими актами у залежність від використання суб'єктом правовідносин інших засобів правового захисту, у тому числі досудового врегулювання спору.

Право на судовий захист не позбавляє суб'єктів правовідносин можливості досудового врегулювання спорів. Це може бути передбачено цивільно-правовим договором, коли суб'єкти правовідносин добровільно обирають засіб захисту їхніх прав. Досудове врегулювання спору може мати місце також за волевиявленням кожного з учасників правовідносин і за відсутності у договорі застереження щодо такого врегулювання спору.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Указана правова позиція була висновлена у Рішенні Конституційного суду України від 09.07.2002 №15-рп/2002.

Крім того, відповідно до положень Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про доповнення інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 за №01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів" Вищий господарський суд України прийшов до висновку, що згідно статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України "Про страхування" страховик отримує право вимоги потерпілої особи, яке може бути реалізовано шляхом подання відповідного позову після виплати останній страхового відшкодування, і не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування (Постанова ВСУ №3-38гс12 від 28.08.2012, Постанова ВГСУ №23/279 від 19.09.2012).

Крім того, Київський апеляційний господарський суд звертає увагу на те, що положення п.п.37.1.4 п.37.1 ст.37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулюють відносини, які виникають між страховиком та його страхувальником за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, та аж ніяк правовідносини між страховиками стосовно права зворотної вимоги - регресу.

Згідно зі статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України).

Частиною шостою статті 261 ЦК України передбачено, що за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання.

Враховуюче те, що ДТП мала місце 10.08.2014 року, перебіг строку позовної давності починається обчислюватися з моменту виникнення страхового випадку(дати настання ДТП), а також керуючись ст.257 Цивільного кодексу, строк позовної даності, відведений позивачу на звернення із позовною заявою спливає 10.08.2017 року.

За таких обставин, позовні вимоги є документально обгунтованими та підлягають задоволенню.

Доводи наведені в апеляційній скарзі колегією суддів до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до висновку, що господарським судом першої інстанції правильно застосовано норми матеріального та процесуального права, повно з'ясовано та доведено обставини, що мають значення для справи, зроблені висновки відповідають дійсним обставинам справи.

За наведених у даній постанові обставин, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні підстави для зміни чи скасування рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 року у справі № 910/9865/16.

Зважаючи на відмову в задоволенні апеляційної скарги, відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір за розгляд апеляційної скарги покладається на відповідача (апелянта).

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 07.07.2016 року у справі №910/9865/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

2. Матеріали справи №910/9865/16 повернути до господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови надіслати сторонам у справі.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя Л.В. Чорна

Судді Л.В. Кропивна

Л.Г. Смірнова