РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2016Справа №910/13159/16
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"в особі регіональної філії "Львівська залізниця"

до Державного агентства резерву України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача:

- Державна казначейська служба України

про стягнення 505 173,62 грн.

Представники сторін:

від позивача: Кобко О.Л. - представник за довіреністю № 3642 від 18.05.2016 р.;

Омеляновська Т.В. - представник за довіреністю № 6547 від 28.07.2016 р. ;

від відповідача: Михайлюк А.З. - представник за довіреністю № 789/0/4 від 11.03.2016 р.;

від третьої особи: не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" до Державного агентства резерву України про стягнення 505 173,62 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 11.06.2003 року Львівською державною залізницею та Державним комітетом з державного матеріального резерву укладено договір № Л/НР-0315з/НЮ про відповідальне зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

30.12.2015 року між Державним агентством резерву України та публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі в.о. начальника регіональної філії «Львівська залізниця» укладено додаткову угоду № 11/НЮ до договору № Л/НР-0315з/НЮ, якою внесено зміни до п.8 договору «Юридичні адреси та банківські реквізити сторін договору».

На виконання умов договору, позивачем здійснено витрати на утримання та зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 3-й та 4-й квартали 2015 року в розмірі 505 173,62 грн.

Проте, оплата вартості зберігання відповідачем не проводилась.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 21.07.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 02.08.2016 р.

02.08.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі.

02.08.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву.

В судове засідання 02.08.2016 р. представник третьої особи не з'явився, вимоги ухвали суду від 21.07.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 018.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 02.08.2016 року розгляд справи відкладено на 12.09.2016 року.

В судове засідання 12.09.2016 року представник третьої особи не з'явився, вимоги ухвали суду від 21.07.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 011.

Представники позивача позовні вимоги підтримали, просили суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

11.06.2003 року між Державним комітетом з державного матеріального резерву (комітет), та Львівською державною залізницею (зберігач) укладено договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № Л/НР-0315з/НЮ.

Державне агентство резерву України є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву у відповідності до п. 5 Указу Президента України № 1085/2010 від 09.12.2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади".

Найменування Львівської державної залізниці було змінено на Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» (06.02.2006 проведено державну реєстрацію змін до установчих документів та нової редакції Статуту ДТГО «Львівська залізниця», затвердженого наказом Міністра транспорту та зв'язку України № 80 від 31.01.2006).

Під час реорганізації підприємств залізничного транспорту постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2015 № 735 затверджено Статут публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», відповідно до якого публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» (далі - товариство) є юридичною особою, що утворене відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» (далі - Закон), постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця».

Згідно із п. 2 зазначеного статуту товариство утворено як публічне акціонерне товариство, 100 відсотків акцій якого закріплюються в державній власності, на базі Укрзалізниці, а також підприємств, установ та організацій залізничного транспорту загального користування, які реорганізовано шляхом злиття, згідно з додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 року № 200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - підприємства залізничного транспорту).

Згідно із додатком 1 до постанови Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 Державне територіально-галузеве об'єднання «Львівська залізниця» () визначено підприємством залізничного транспорту загального користування, на базі якого утворюється публічне акціонерне товариство «Українська залізниця».

Товариство є правонаступником усіх прав і обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту.

Відповідно до протоколу №5 засідання правління ПАТ «Укрзалізниця» від 16.11.2015 року затверджено положення про регіональну філію «Львівська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», згідно з додатком 1 до протоколу.

Згідно із п.7.1 положення про регіональну філію «Львівська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», регіональна філія «Львівська залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (далі - Філія) володіє та користується майном, яким наділило її товариство для досягнення мети діяльності Філії, згідно з законодавством, статутом товариства та цим Положенням, а також майном, яке придбавається та/або набувається для цілей забезпечення діяльності Філії.

30.12.2015 року між Державним агентством резерву України та публічним акціонерним товариством «Українська залізниця» в особі в.о. начальника регіональної філії «Львівська залізниця» укладено додаткову угоду № 11/НЮ до договору № ЛУНР-0315з/НЮ, якою внесено зміни до п.8 договору «Юридичні адреси та банківські реквізити сторін договору».

Відповідно до статті 936 ЦК України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Згідно з ч.1 статті 940 ЦК України професійний зберігач, який зберігає речі на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування, не має права відмовитися від укладення договору зберігання за наявності у нього такої можливості.

Відповідно до п. 1.1 договору зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (цінності) без користування ними зберігачем здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках зберігача.

Згідно з п. 1.2 договору комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно затвердженого номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1.

Передбачені цим договором форми актів затверджуються комітетом.

Цей договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє протягом усього терміну зберігання цінностей мобілізаційного резерву (п. 7.3 договору).

Розділом 2 договору передбачено, що зберігач зобов'язаний:

Забезпечити належне зберігання цінностей і вести бухгалтерський облік на позабалансовому рахунку зберігачу; закладати на відповідальне зберігання цінності, передбачені номенклатурою; цінності, що закладаються на зберігання, повинні відповідати стандартам та технічним умовам; надсилати комітетові акти форми № 1; відшкодовувати втрату, нестачу цінностей та їх пошкодження з використанням продукції відповідного асортименту і належної якості у 5-денний термін після виявлення втрати, нестачі або пошкодження; проводити відпуск цінностей тільки за нарядами комітету; проводити освіження (поновлення) та заміну цінностей на продукцію аналогічного асортименту і якості самостійно без залучення додаткових коштів з поданням комітетові акта форми № 1 протягом 3 днів після здійснення операції; щороку подавати комітетові: на 1 січня - звіт форми № 12, станом на 1 липня - інформацію про результати перевірки якості і умов зберігання цінностей, а також про відповідність цінностей цілям, для яких вони призначені, за формою, встановленою комітетом; щороку разом з річним звітом форми № 12 подавати зведений кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на наступний рік згідно порядку відшкодування залізницям України витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, який погоджений Держкомрезервом України і Укрзалізницею від 17.01.2003 року, а також плани заміни та освіження матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на рік, що планується; щокварталу подавати комітетові до 5 числа місяця, що наступає за звітним, (в кількісному та вартісному виразі) довідки про наявність матеріальних цінностей мобілізаційного резерву з урахуванням розброньованих, але не реалізованих матеріальних цінностей.

Розділом 3 договору передбачено, що комітет зобов'язаний: відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей згідно з погодженим зведеним кошторисом витрат між зберігачем та комітетом у межах асигнувань, передбачених на ці цілі; оплачувати зберігачу вартість робіт із закладення (поставки) цінностей за узгодженими регульованими або договірними оптово-відпускними цінами, що діють на час закладення (поставки); контролювати додержання умов зберігання цінностей, їх наявність та якісний стан; повернути зберігачу погоджений, або з зауваженнями, кошторис витрат на зберігання цінностей протягом 30 днів з моменту його отримання.

Розділом четвертим договору сторони погодили порядок проведення розрахунків, відповідно до якого:

4.1. Відшкодування витрат за зберігання цінностей визначається згідно щорічно погодженого комітетом зведеного кошторису витрат зберігача, який здійснює відповідальне зберігання цих цінностей мобілізаційного резерву.

4.2. Кошторис розрахунку витрат на утримання цінностей, направлений зберігачем на погодження комітету, повинен бути розшифрований по всім статтям витрат, а також містити пояснювальну записку.

4.3. Зберігач надає комітетові щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітним, звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків на утримання цінностей мобілізаційного резерву за встановленою формою.

4.4. Відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву комітет здійснює в межах, визначених підписаними, актами взаєморозрахунків фактичних витрат у відповідності до п.4.3. цього договору, не пізніше 30 числа місяця наступного за звітним кварталом.

4.5. Оплата робіт із закладення (поставки) цінностей до мобілізаційного резерву проводиться безпосередньо після отримання комітетом акта форми № 1.

На виконання умов договору між сторонами був підписаний кошторис витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву України, згідно з яким погоджено розмір витрат на 2014 рік на суму 1 029 782,34 грн., в тому числі на 3 квартал - 221 805,37 грн., на 4 квартал - 261 460,70 грн.

09.12.2015 року сторонами підписано та скріплено їх печатками акт на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву по Державному територіально-галузевому об'єднанні «Львівська залізниця» за 3 квартал 2015 року на суму 210 828,98 грн.

Також позивачем складено акт виконаних робіт по зберіганню матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 4-й квартал 2015 року на суму 294 344,64 грн. Вказаний акт підписаний в односторонньому порядку позивачем, відповідачем він підписаний і печаткою не посвідчений.

Як зазначено позивачем, у зв'язку із проведеною реорганізацію позивача, акт про витрати за 4-й квартал був поділений на два акти - за жовтень-листопад 4-го кварталу 2015 року та за грудень 2015 року. Однак, від підписання акта про витрати за жовтень-листопад 4-го кварталу 2015 року Державне агентство резерву України відмовилось, посилаючись на відсутність бюджетного фінансування, та зазначивши, що вказаний акт буде підписаний лише за наявності коштів на рахунках Держрезерву, передбачених на ці цілі в бюджеті на 2016 рік (лист вих. № 4180/0/4-15 «Про повернення акту за жовтень-листопад 2015 року»). При цьому відповідач повідомив, що не має зауважень до звіту позивача.

З метою відшкодування коштів за 3-й, 4-й квартал 2015 року за рахунок бюджетного фінансування на 2016 рік сторони уклали додаткову угоду № 7 від 31.03.2016 року до договору від 11.06.2003 № Л/НР-0315з/НЮ, пунктом 1 якої встановлено, що сторони погоджують розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 2016 рік на суму 505 173,62 грн., що повністю відповідає сумі витрат за 3-й та 4-й квартал 2015 року.

28.03.2016 року позивач повторно звернувся до Державного резерву України листом № НЗ-1-10/909 про оплату заборгованості в сумі 505 173,62 грн. та підписання і повернення документів про витрати залізниці на зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву за 4-й квартал 2015 року. У відповідь, листом від 20.04.2016 вих. №1339/0/4-16 агентство повідомило, що проводитиме розрахунки в міру надходження фінансування.

Відповідно до п. 1 ст. 946 ЦК України плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання.

Згідно з ч.1 статті 947 ЦК України визначено, що витрати зберігача на зберігання речі можуть бути включені до плати за зберігання.

Умовами укладеного між сторонами договору не визначено строк зберігання матеріальних цінностей. При цьому, законодавством передбачено відшкодування тільки витрат, а не оплата послуг зі зберігання, тобто договір зберігання в даному випадку є безоплатним.

Пунктом 4.4. договору сторони узгодили, що відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву комітет здійснює в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат у відповідності до п. 4.3. цього договору, не пізніше 30 числа місяця наступного за звітним кварталом.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі ст.ст. 525, 526 ЦК України відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частина 1 статті 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Враховуючи вищезазначене, факт наявності основної заборгованості за договором № № Л/НР-0315з/НЮ від 11.06.2003 року у відповідача перед позивачем з відшкодування витрат за 3 та 4 квартал 2015 року в розмірі 505 173,62 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і не спростований відповідачем, тому позовні вимоги визнаються судом обґрунтовані та такими, що підлягають задоволенню.

При цьому, твердження відповідача щодо порушення строків оплати за спірним договором через відсутність своєчасного бюджетного фінансування по КПКВК 1203020 «Обслуговування державного матеріального резерву», що на думку Державного агентства резерву України, спростовує факт його вини, суд до уваги не приймає за наступних підстав.

Згідно з ст. 96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями.

Відповідно до ст.617 ЦК України та ст. 218 ГК України особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Норми чинного цивільного і господарського законодавства не містять винятків про зміну чи невілювання відповідальності при фінансуванні зобов'язання за рахунок бюджетних коштів.

Так, в постанові від 15.05.2012 року у справі №11/446 Верховний Суд України зазначив, що відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках Державного бюджету України, не виправдовує бездіяльність бюджетної організації і не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Аналогічну позицію наведено у постанові Вищого господарського суду України від 03.02.2014 року у справі №910/9231/13.

За таких обставин, враховуючи приписи чинного законодавства, позицію Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що наведені вище твердження відповідача є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно ч. 5 статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідача.

На підставі викладеного, керуючись ч.1 ст.32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, ч. 5 ст. 49 ст.ст. 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вулиця Пушкінська, будинок 28, ) на користь публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» (03680, м. Київ, вул. Тверська, буд. 5, ) в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» (79000, м. Львів, вул. Гоголя, буд. 1, ) 505 173 (п'ятсот п'ять тисяч сто сімдесят три) грн. 62 коп. боргу та витрати по сплаті судового збору в розмірі 7 577 (сім тисяч п'ятсот сімдесят сім) грн. 60 коп.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 22.09.2016 року.

Суддя С.М.Мудрий