РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016№910/14248/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергопромсоюз»

до Державної служби України з надзвичайних ситуацій

про визнання відмови від договору неправомірною

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивача: Ярмоленко Г.В. за довіреністю № 090/03 від 11.03.2016 р.;

Кузьмін І.Т. - Генеральний директор ТОВ "Енергопромсоюз";

від відповідача: Лябах О.О. за довіреністю № 01-15/08 від 04.01.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергопромсоюз» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Державної служби України з надзвичайних ситуацій (далі - відповідач) про визнання відмови відповідача від Договору № 21-6/10 про закупівлю «Автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тон)», код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 від 29.09.2015 р., укладеного між позивачем та відповідачем неправомірною.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.08.2016 р. порушено провадження у справі № 910/14248/16, її розгляд призначено на 29.08.2016 р.

26.08.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача подано клопотання про припинення провадження у справі, додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що позивачем у визначені Договором строки не було здійснено поставку продукції належної якості, внаслідок чого відповідач на підставі п. 7.3. Договору в односторонньому порядку розірвав Договір, і вказані дії відповідача узгоджуються з вимогами чинного законодавства.

В судовому засіданні 29.08.2016 р. судом було розглянуто подане відповідачем клопотання про припинення провадження у справі та відмовлено в його задоволенні, виходячи з наступного.

Обґрунтовуючи клопотання про припинення провадження у справі відповідач посилається на те, що предмети спору у справі № 910/4092/16 є тотожнім предмету позову у даній справі, що зумовлює наслідки, встановлені п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Припинення провадження у справі - це форма закінчення розгляду господарської справи без прийняття судового рішення у зв'язку з виявленням після порушення провадження у справі обставин, з якими закон пов'язує неможливість судового розгляду справи.

Статтею 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено вичерпний перелік підстав, за наявності яких господарський суд може припинити провадження у справі.

Так, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі якщо є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав

Як на тому наголошено в п. 4.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» припинення провадження у справі на підставі пункту 2 частини другої статті 80 ГПК можливе за умов, якщо рішення господарського суду або іншого органу, який вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав, набрало законної сили, не змінено і не скасовано у відповідній частині в передбаченому законом порядку. За відсутності таких умов заінтересована особа вправі звернутися з позовом до господарського суду на загальних підставах.

Згідно з п. 3.12. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення.

Разом з тим, суд зазначає, що предметом позову у справі № 910/4092/16 є вимоги позивача про зобов'язання відповідача вжити заходів по виконанню умов договору № 21-6/10 про закупівлю «Автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тонн)», код 29.10.5, згідно ДК 016-2010 від 29.09.2016 р., в частині прийняття автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тонн)", код 29.10.5, згідно ДК 016-2010 (лот №2) в кількості п'яти одиниць, тоді як предметом позову у даній справі є вимоги позивача про визнання відмови відповідача від Договору № 21-6/10 про закупівлю «Автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тон)», код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 від 29.09.2015 р., укладеного між позивачем та відповідачем неправомірною, у зв'язку з чим підстави для застосування судом приписів п. 2 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України відсутні.

В судовому засіданні 29.08.2016р., на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 19.09.2016 р.

19.09.2016р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 19.09.2016 р. представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.09.2016 р. проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

У судовому засіданні 19.09.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

29.09.2015 р. між позивачем (Постачальник) та відповідачем (Замовник) було укладено Договір № 21-6/10 про закупівлю «Автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тон)», код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 - за державні кошти (лот № 2) (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого Постачальник зобов'язується поставити у власність Замовнику автомобілі спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тон)», код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 (Лот № 2) (далі - Продукція) в кількості та комплектації згідно з Специфікацією (Додаток 1), що є невід'ємною частиною Договору, а Замовник зобов'язується прийняти та оплатити Продукцію на умовах цього Договору.

Пунктом 1.2. Договору передбачено, що Замовник забезпечує приймання та оплату Продукції в кількості та за цінами відповідно до Специфікації (Додаток 1).

Згідно з пунктом 1.3. Договору умови цього Договору викладені сторонами у відповідності до умов поставки DDP (Загін технічної служби ГУ ДСНС в Київський області, Київська область, м. Вишневе, вул. Київська, 6) Офіційних правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати «Інкотермс» (в редакції 2010 року), які застосовуються із урахуванням особливостей, пов'язаних із внутрішньодержавним характером цього Договору, а також тих особливостей, що випливають із умов цього Договору.

Відповідно до п. 2.1. Договору ціна Договору становить 19 000 000,00 грн., в т.ч. ПДВ 3 166 666,65 грн. за цінами відповідно до пропозиції та специфікації з врахуванням транспортних витрат та вартості розвантажувальних робіт (Додаток 1).

За умовами пункту 2.2. Договору Замовник керуючись вимогами абзацу другого підпункту 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 р. № 117 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» здійснює попередню оплату Постачальнику в розмірі 100% від загальної суми Договору, що становить 19 000 000, 00 грн., в т.ч. ПДВ - 3 166 666, 65 грн. по мірі надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок ДСНС України.

Постачальник здійснює поставку та якісне відвантаження Продукції Замовнику на територію Загону технічної служби ГУ ДСНС України в Київській області (Київська обл., м. Вишневе, вул. Київська, 6) та несе всі витрати та ризики, пов'язані з її доставкою до вказаного місця призначення, включаючи оплату відповідних податків та інших зборів (п. 3.1. Договору).

В силу пункту 3.3. Договору Продукція повинна бути поставлена Замовнику в термін до 25 грудня 2015 року.

Пунктом 4.1. Договору передбачено, що якість Продукції повинна відповідати вимогам ДСТУ-П 7290:2012 Проти пожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 1. Номенклатура та позначення (EN 1846-1:1998, MOD), ДСТУ-П 7291:2012 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 3. Стаціонарно встановлене устаткування. Вимоги щодо безпеки та показники якості (EN 1846-3:2002+А1:2008, MOD), ДСТУ 7495:2014 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 2. Загальні вимоги безпеки та показники якості (EN 1846-2:2009, MOD).

Комплектація Продукції повинна відповідати технічним вимогам Документації конкурсних торгів та Специфікації (додаток 1), що є невід'ємною частиною Договору (п. 4.2.).

Відповідно до пункту 4.3. Договору продукція, яка не відповідає вищезазначеним вимогам, вважається непоставленою.

Підпунктом «а» пункту 7.2. Договору на Постачальника покладено обов'язок своєчасно передати продукцію у власність Замовнику разом з усіма документами, необхідними для того, щоб прийняти поставку на умовах Договору.

Згідно з п. 6.1. Договору приймання-передача Продукції кожної поставки здійснюється у присутності представників сторін, за накладними та актами приймання-передачі в місці постачання Продукції, при наявності документів зазначених у пункті 4.4. Договору.

При виявленні представником Замовника невідповідності Продукції вимогам розділу ІV Договору або кількості Продукції відвантажувальним документам, Постачальник за свій рахунок в термін до 3 календарних днів здійснює поставку належної якості та кількості Продукції або її заміну продукцією належної якості та кількості (п. 6.2. Договору).

У пункту 6.4. Договору зазначено, що Замовник зобов'язаний прийняти Продукцію при наявності відвантажувальних документів та документів, передбачених п. 4.4. Договору, а також відповідності Продукції вимогам розділу ІV Договору не пізніше ніж в триденний термін після письмового узгодження сторонами дати поставки.

Відповідно до п. 7.3. Договору Замовнику надано право в односторонньому порядку розірвати договір з Постачальником у разі, якщо Постачальник прострочив виконання зобов'язання понад тридцять календарних днів або постачає Продукцію, яка не відповідає встановленим технічним вимогам Документації конкурсних торгів, частка якої складає понад 15% від загального обсягу поставки продукції.

05.11.2015 р. сторони уклали Додаткову угоду № 21-9/13 до Договору, якою змінили пункт 2.1. Договору та визначили, що ціна Договору становить 18 010 000, 00 грн., в т.ч. ПДВ 3 001 666, 65 грн. за цінами відповідно до пропозиції та специфікації з врахуванням транспортних витрат та вартості розвантажувальних робіт (додаток 1).

Також, вищевказаною Додатковою угодою сторони змінили п. 2.2. Договору та встановили, що Замовник керуючись вимогами абзацу другого підпункту 4 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 р. № 117 «Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти» здійснює попередню оплату Постачальнику в розмірі 100% від загальної суми Договору, що становить 18 010 000, 00 грн., в т.ч. ПДВ - 3 001 666, 65 грн. по мірі надходження коштів з Державного бюджету України на реєстраційний рахунок ДСНС України.

Крім того, Додатковою угодою № 21-9/13 від 05.11.2015 р. сторони виклали в новій редакції Додаток 1 до Договору.

30.12.2015 р. сторони уклали Додаткову угоду № 21-9/21 до Договору, за змістом якої відповідно до листа Державної казначейської служби України від 30.12.2015 р. № 11-08/1330-33051 щодо неможливості здійснити оплату по Договору у зв'язку із відсутністю документів, які підтверджують факт узяття бюджетного фінансового зобов'язання та керуючись вимогами підпункту 4 частини 5 ст. 40 Закону України «Про здійснення державних закупівель» сторони узгодили продовження строку дії Договору та виконання зобов'язань щодо передавання товару у зв'язку із затримкою фінансування витрат Замовника (без збільшення суми визначеної у Договорі) та домовились викласти п. 3.3. Договору в наступній редакції: « 3.3. Продукція повинна бути поставлена Замовнику у термін до 31 грудня 2015 року».

Як стверджує позивач, в процесі виконання Договору він зіштовхнувся з великими проблемами, зумовленими порушенням строку поставки іншим контрагентом необхідних складових по виробництву автомобілів, які є предметом зазначеного вище Договору, у зв'язку з чим листами № 340/12 від 17.12.2015 р., № 023/01 від 26.01.2016 р., № 026/01 від 27.01.2016 р. позивач повідомляв відповідача про вказані обставини та просив укласти угоду про відтермінування кінцевого строку поставки.

28.01.2016 р. позивач здійснив поставку пожежно-рятувальних автомобілів, проте Комісією з приймання-передачі пожежно-рятувальних автомобілів, створеною відповідно до наказу ДСНС України від 21.12.2015 р. № 207, згідно листів-повідомлень ТОВ «Енергопромсоюз» від 26.01.2016 р. № 023/01 та від 27.01.2016 р. № 027/01 проведено огляд поставлених позивачем автомобілів та складено Акт від 28.01.2016 р., відповідно до якого комісія дійшла висновку, що пожежно-рятувальні автомобілі важкого класу для пожежогасіння і проведення рятувальних робіт автоцистерни пожежні АЦ-60 (5233НЕ)-268.02, на базі шасі КрАЗ-5233НЕ (4*4), що пропонуються до постачання ТОВ «Енергопромсоюз» згідно Договору від 29 вересня 2015 року № 21-5/10 та Додаткових угод від 05.11.2015 р. № 21-9/13 і від 30.12.2015 р. № 21-9/21 не відповідають технічному опису пропозиції конкурсних торгів, умовам укладеного Договору та вимогам ДСТУ-П 7290:2012 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 1. Номенклатура та позначення (EN 1846-1:1998, MOD), ДСТУ-П 7291:2012 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 3. Стаціонарно встановлене устаткування. Вимоги щодо безпеки та показники якості (EN 1846-3:2002+А1:2008, MOD), ДСТУ 7495:2014 Протипожежна техніка. Автомобілі пожежно-рятувальні. Частина 2. Загальні вимоги безпеки та показники якості (EN 1846-2:2009, MOD).

Листом № 03-1222/211 від 29.01.2016 р. відповідач вимагав від позивача здійснити термінову поставку продукції, передбаченої умовами Договору.

Відповідно до листа № 032/02 від 03.02.2016 р. позивач повідомив відповідача про те, що висловлені ним зауваження будуть враховані і найближчим часом виправлені.

08.02.2016 р. відповідач направив на адресу позивача Претензію № 2 (01-1657/08 від 08.02.2016 р.) про розірвання Договору та повернення сплаченої попередньої оплати в розмірі 18 010 000, 00 грн.

Позивач стверджує, що претензія відповідача, згідно з якою відповідач повідомив позивача про розірвання Договору в односторонньому порядку, надійшла 15.02.2016 р., а 17.02.2016 р. на адресу позивача надійшов лист-вимога відповідача щодо поставки автомобілів, у зв'язку з чим позивач вважає, що відповідачем фактично була визнана дія Договору.

В цей же день, позивач направив відповідачу повідомлення № 052/02, що автомобілі готові до поставки, з врахуванням зауважень Комісії відповідача, та запропонував відповідачу узгодити дату поставки на 23.02.2016 р.

У відповідь на вказаний лист відповідач повідомив, що у зв'язку з розірванням Договору у нього відсутні правові підстави для приймання пожежно-рятувальних автомобілів.

За твердженням позивача, відповідач не вжив заходів щодо прийняття автомобілів та своїм листом від 25.02.2016 р. повідомив про те, що Договір розірваний в односторонньому порядку згідно з претензією № 2 про розірвання Договору та стягнення коштів.

Позивач вважає, що вищевказана позиція відповідача про відмову від Договору суперечить чинному законодавству, а автомобілі пропонувалися позивачем до поставки в період дії Договору.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як зазначено в рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 р. № 18-рп/2004, поняття "охоронюваний законом інтерес" що вживається в законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права", треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, як зумовлений загальним змістом об'єктивного і прямо не опосередкований у суб'єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам.

Приписами статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Норми статті 16 Цивільного кодексу України та статті 20 Господарського кодексу України розкривають зміст конституційного права особи на звернення до суду за захистом своїх прав.

Згідно зі статтею 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Положеннями частини 2 статті 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Тобто, право звернення до господарського суду з позовом закон пов'язує з наявністю у особи, яка звертається з таким позовом, суб'єктивного права або інтересу, на захист якого такий позов подано.

В контексті статті 15 Цивільного кодексу України підлягає захисту саме порушене право, у зв'язку з чим суд повинен встановити, в чому полягає таке порушення, а також, в який спосіб має відбуватись поновлення порушеного права позивача.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає у з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 Цивільного кодексу України, відповідно до якої цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. В частині 2 цієї статті визначені способи захисту цивільних прав та інтересів, а саме: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Разом з тим, застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін, характер порушеного права позивача та можливість його захисту у обраний ним спосіб.

Реалізуючи передбачене статтею 55 Конституції України та статтею 7 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Розпорядження своїм суб'єктивним правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Так, предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою - посилання на належне йому право, юридичні факти, що призвели до порушення цього права, та правове обґрунтування необхідності його захисту.

Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв'язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.

На думку суду, вимога позивача про визнання неправомірною відмови відповідача від Договору фактично є вимогою про встановлення певного факту, який підлягає встановленню при вирішенні спору про право цивільне, тоді як нормами Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України чи будь-якими іншими нормами законодавства України не передбачено такого способу захисту права (законного інтересу) як визнання недійсною відмови від Договору.

Не визначено такого способу захисту і умовами укладеного між сторонами Договору.

За таких обставин суд вважає, що заявлена позивачем вимога (про встановлення факту) виходить за межі повноважень господарських судів, оскільки розглядаючи таку вимогу, суд не здійснює захисту прав та охоронюваних законом інтересів учасників господарських відносин, у зв'язку з чим обраний позивачем спосіб захисту своїх прав не відповідає способам, встановленим законодавством, і, як наслідок, не призводить до поновлення його порушеного права.

Крім того, питання щодо правомірності відповідача в частині односторонньої відмови від спірного Договору вже було предметом судового розгляду.

Так, суд зазначає, що раніше позивач вже звертався до господарського суду міста Києва з позовом до відповідача про виконання умов спірного Договору, під час розгляду якого відповідачем в порядку статті 60 Господарського процесуального кодексу України було подано зустрічний позов про стягнення з позивача попередньої оплати за Договором, а також пені та штрафу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.05.2016 р. у справі № 910/4092/16, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 р., було відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог про спонукання відповідача до виконання умов Договору, натомість зустрічні позовні вимоги відповідача про стягнення з відповідача попередньої оплати та штрафних санкцій задоволені частково.

Під час розгляду справи № 910/4092/16 судом було встановлено, що керуючись п. 7.3 договору, ДСНС України 08.02.2016 р. надіслав ТОВ «Енергопромсоюз» претензію № 2 про розірвання договору від 29.09.2015 р. про закупівлю автомобілів спеціального призначення (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тонн), код 29.10.5, згідно з ДК 016-2010 - за державні кошти (лот № 2) та повідомив постачальника про розірвання договору з 04.02.2016 р., а також вимагав негайно повернути попередню оплату у розмірі 18 010 000, 00 грн. Отже, з урахуванням вимог п.7.3 договору та встановлених обставин у справі, суд дійшов висновку, що договір розірвано з 04.02.2016 р. та відповідно правовідносини сторін припинились з 04.02.2016р., а отже позовні вимоги ТОВ «Енергопромсоюз» до Державної служби України з надзвичайних ситуацій про зобов'язання вжити заходів по виконанню умов договору № 21-6/10 про закупівлю "Автомобілів спеціальної призначеності (пожежно-рятувальних автомобілів на базі шасі 4*4, ємністю для води від 4 до 5 тонн)", код 29.10.5, згідно ДК 016-2010 від 29.09.2016 р., в частині прийняття автомобілів в кількості п'яти одиниць не підлягають задоволенню.

Одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який, inter alia, вимагає, щоб, коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставилось під сумнів (справа «Желтяков проти України», no. 4994/04, від 09.06.2011).

Даний принцип тісно пов'язаний з приписами частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до якої обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної норми, неодмінною умовою її застосування є один і той самий склад сторін як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі (або справах) зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні факти, що мають значення для розглядуваної справи.

Преюдиційні факти є обов'язковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у зв'язку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки в ході розгляду спору позивачем не доведено, що заявлені ним вимоги є ефективним способом захисту його права, відповідають змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням, не вказав, яким чином будуть поновлені та захищені його права, на захист яких заявлений даний позов, у разі його задоволення.

Відповідно до приписів ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, заявлені позивачем позовні вимоги не відповідають встановленим чинним законодавством способам захисту прав та законних інтересів, суд відмовляє у їх задоволенні.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 26.09.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова