ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________
УХВАЛА

"20" вересня 2016 р.Справа № 922/1108/15

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засіданні ОСОБА_1

розглянувши матеріали справи

за позовом ПАТ "НАК "Нафтобаз України", м. Київ
до ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5", с. Подвірки
про про стягнення 26 957 540,92 грн.
за участю представників:

стягувача - не з'явився

боржника (скаржника) - ОСОБА_2, довіреність б/н від 24.03.2016 р., ОСОБА_3, довіреність №25 від 30.12.2011 р.

державного виконавця - Фоміна В.І., довіреність №20-22/626 від 30.12.2015 р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.04.2015 р. по справі №922/1108/15 позов ПАТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" основний борг в розмірі 96 784,25 грн., 3% річних в розмірі 1 582 287,60 грн., інфляційні втрати в розмірі 14 557 331,92 грн. та судовий збір в розмірі 44 015,75 грн., всього: 16 280 419,52 грн. В решті позову відмовлено.

На виконання рішення видано наказ від 27.04.2015 р.

25.04.2016 року до суду від ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5" (боржника) надійшла скарга (вх. № 138) на постанову державного виконавця, в якій боржник просить суд визнати недійсною постанову головного державного виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 24.03.2016 р. у ВП №47911917 про стягнення з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" 1 618 363,53 грн. виконавчого збору.

В обгрунтування скарги боржник у скарзі та у письмових поясненнях (т. 3 а.с. 60-62, 118-120) зазначив, що постановою про відкриття виконавчого провадження від 18.06.2015 р. з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 27.04.2015 р. по справі №922/1108/15 був встановлений строк самостійного виконання рішення боржником - до 25.06.2015 р. включно. Однак, боржник був позбавлений можливості самостійно виконати рішення суду у встановлений строк, оскільки дана постанова була надіслана боржнику аж 13.07.2015 р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на конверті.

Боржник вважає, що приймаючи оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору головний державний виконавець відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 в порушення вимог ч. 1 ст. 6, ч. 1 ст. 28 Закону України "Про виконавче провадження" та п. 3.7.2. Інструкції з організації примусового виконання рішень не пересвідчилась, яка сума заборгованості була сплачена боржником самостійно. При цьому боржник вважає, що неповідомлення сторонами виконавчого провадження про часткове самостійне виконання рішення боржником в порядку ч. 5 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" не звільняло орган ДВС від обов'язку виявлення належної розсудливості та діяти пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав та інтересів сторін виконавчого провадження і цілями, на досягнення яких спрямована його постанова про стягнення виконавчого збору (т. 3 а.с. 62-63).

Крім того, боржник зазначив, що оскільки на момент винесення оскаржуваної постанови про стягнення виконавчого збору у відділі примусового виконання рішень Управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції в Харківській області Міністерства юстиції України існувало зведене виконавче провадження по відношенню до боржника, то головний державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 не мала права виносити оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, а повинна була звернутись до Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України для вирішення питання щодо подальшого виконання виконавчих документів, які знаходяться в двох різних органах державної виконавчої служби, однак такі дії не були вчинені державним виконавцем, що суперечить п.п. 3.8.4., 3.8.7. п. 3.8. Інструкції з організації примусового виконання рішень.

Представник боржника у судовому засіданні просить задовольнити скаргу.

Стягувач про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, в судове засідання свого повноважного представника не направив, про причини неявки суду не повідомив, відзиву на скаргу до суду не подав.

Представник ВПВР Департаменту ДВС Міністерства юстиції України у судовому засідання, у запереченнях та у додаткових поясненнях (т. 3 а.с. 180-181, т. 4 а.с. 14) просить у скарзі боржника відмовити. Наполягає на тому, що оскаржувана постанова винесена в межах повноважень та у спосіб, визначений Законом України "Про виконавче провадження".

Відповідно до ч. 2 ст. 121-2 ГПК України скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Враховуючи те, що судом вжито всіх необхідних заходів щодо повідомлення стягувача про час та місце розгляду скарги, суд вважає за можливе розглянути скаргу за відсутності представника стягувача за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши скаргу боржника та додані до скарги докази в їх сукупності, заслухавши пояснення представників боржника та ДВС, суд встановив таке.

Рішенням господарського суду Харківської області від 09.04.2015 р. по справі №922/1108/15 позов ПАТ "НАК "Нафтогаз України" задоволено частково. Стягнуто з ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" основний борг в розмірі 96 784,25 грн., 3% річних в розмірі 1 582 287,60 грн., інфляційні втрати в розмірі 14 557 331,92 грн. та судовий збір в розмірі 44 015,75 грн., всього: 16 280 419,52 грн. В решті позову відмовлено.

На виконання рішення видано наказ від 27.04.2015 р.

Частиною 5 статті 124 Конституції України проголошено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження" (ст. 115 ГПК України).

Згідно з Преамбулою Закону України "Про виконавче провадження" цей Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів.

Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом (ч. 2 ст. 11 Закону).

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

З матеріалів справи вбачається, що 18.06.2015 року головним державним виконавцем Сивокозовим О.М. відповідно до вимог ст. ст. 17, 19, 21, 25, 31 Закону України "Про виконавче провадження" винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 27.04.2015 р. по справі №922/1108/15 про стягнення з ПАТ "Харківська ТЕЦ - 5" на користь ПАТ "НАК "Нафтогаз України" основного боргу в розмірі 96 784,25 грн., 3% річних в розмірі 1 582 287,60 грн., інфляційних втрат в розмірі 14 557 331,92 грн. та судового збору в розмірі 44 015,75 грн., всього: 16 280 419,52 грн. (т. 3 а.с. 189-190).

В пункті 2 даної постанови боржникові запропоновано самостійно виконати рішення суду до 25.06.2015 р. включно.

Згідно з ч. 5 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження" копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

У даному випадку постанова про відкриття виконавчого провадження надіслана боржнику 13.07.2015 р., про що свідчить штамп поштового відділення на конверті (т. 3 а.с. 122). Боржник отримав дану постанову 16.07.2015 р., про що свідчить штамп вхідної кореспонденції на супровідному листі від 19.06.2015 р. №47911917-1/18 (т. 3 а.с. 121).

Отже, постанова про відкриття виконавчого провадження дійсно отримана боржником після закінчення строку для самостійного виконання рішення боржником згідно з приписами ч. 2 ст. 25 Закону України "Про виконавче провадження".

У своїй скарзі боржник стверджує, що ч. 1 ст. 35 Закону України "Про виконавче провадження" встановлено право державного виконавця на відкладення виконавчих дій у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, проте державний виконавець не скористався даним правом, внаслідок чого боржник був позбавлений можливості здійснити своєчасне самостійне виконання судового рішення.

Суд не погоджується з цими доводами боржника з огляду на таке.

Частиною 1 статті 35 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що у разі наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів.

Крім того, відповідно до ч. 5 ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження" саме на сторони покладено обов'язок протягом трьох робочих днів письмово повідомити державного виконавця про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також письмово повідомляти державного виконавця про виникнення обставин, що зумовлюють обов'язкове зупинення виконавчого провадження, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі про зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - про зміну місця роботи. При цьому згідно з ч. 7 ст. 12 вказаного Закону особи, які беруть участь у виконавчому провадженні, зобов'язані сумлінно користуватися усіма наданими їм правами з метою забезпечення своєчасного та в повному обсязі вчинення виконавчих дій.

З матеріалів справи вбачається, що з моменту отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження боржник жодного разу не звертався до відділу ДВС із заявою про відкладення виконавчих дій у зв'язку з наявністю обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, зокрема, у зв'язку з несвоєчасним одержанням постанови про відкриття виконавчого провадження.

16.07.2015 року за вих. № 01-09/1268 боржник звернувся до відділу ДВС із заявою про зупинення виконавчого провадження з примусового виконання наказу суду у даній справі, яка надійшла до відділу 01.09.2015 р. за вх. №22357-0-15 (т. 4 а.с. 69-72).

Представник ДВС у судовому засіданні повідомив суду про те, що підстав для зупинення виконавчого не було, тому державний виконавець залишив заяву боржника про зупинення виконавчого провадження без задоволення.

Відповідно до ч. 1 статті 28 Закону України "Про виконавче провадження" у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом. Виконавчий збір стягується незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Згідно з п. 3.7.2 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 р. якщо рішення про стягнення коштів було виконано боржником частково до початку його примусового виконання, виконавчий збір стягується з суми, яка не була сплачена боржником самостійно.

Як вбачається з матеріалів справи, 24.03.2016 року головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 винесено постанову ВП №47911917 про стягнення з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" виконавчого збору (т. 3 а.с. 64) у розмірі 10% (1 618 363,53 грн.) від залишку боргу, з урахуванням відомостей про часткове виконання рішення боржником, повідомлених стягувачем у листі від 28.12.2015 р. за вих. №14/2-2281В, який надійшов до відділу 21.12.2015 р. (т. 3 а.с. 205).

Викладені обставини свідчать про те, що державний виконавець виніс оскаржувану боржником постанову після спливу більше ніж 9 місяців з моменту відкриття виконавчого провадження та з урахуванням суми, сплаченої боржником самостійно. Отже, судом встановлено, що боржник мав право та реальну можливість виконати рішення суду самостійно на протязі більш ніж 9 місяців, але своїми правами не скористався, що спростовує твердження боржника про порушення його прав державним виконавцем.

Стосовно доводів боржника про те, що державний виконавець повинен був звернутися до Департаменту ДВС Міністерства юстиції України для вирішення питання щодо подальшого виконання виконавчих дій відповідно до вимог п.п. 3.8.4., 3.8.7. Інструкції з організації примусового виконання рішень, суд дійшов наступних висновків.

Так, відповідно до п. п. 3.8.4., 3.8.7. Інструкції з організації примусового виконання рішень, на які посилається боржник зазначено, що наявність або відсутність іншого виконавчого провадження чи зведеного виконавчого провадження щодо одного й того самого боржника державний виконавець перевіряє за даними Єдиного реєстру при відкритті виконавчого провадження. Якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншій області, Автономній Республіці Крим, містах Києві та Севастополі, відділі примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, рішення щодо подальшого виконання таких виконавчих проваджень приймається Департаментом державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Згідно з п. 3.8.6. Інструкції з організації примусового виконання рішень якщо виконавче провадження щодо одного й того самого боржника виявлено в іншому органі ДВС в межах регіону, начальник відділу, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, звертається до керівника органу ДВС вищого рівня щодо прийняття рішення стосовно об'єднання виконавчих проваджень у зведене чи приєднання виконавчого документа до зведеного та визначення органу ДВС, який буде здійснювати виконання зведеного виконавчого провадження.

Проте жодних правових наслідків невиконання державним виконавцем даного припису Інструкція з організації примусового виконання не містить.

Разом з тим, статтею 21 Закону України "Про виконавче провадження" наведено перелік виконавчих проваджень, які виконуються виключно відділами примусового виконання рішень, відповідно до п. 2 якої на відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України покладається виконання рішень, за якими сума зобов'язання становить десять та більше мільйонів гривень або еквівалентну суму в іноземній валюті.

Враховуючи те, що за наказом господарського суду Харківської області від 27.04.2015 р. по справі №922/1108/15 сума зобов'язання становить 16 280 419,52 грн., то відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про виконавче провадження" такий наказ підлягає виконанню саме відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Крім того, суд звертає увагу на те, що питання підвідомчості має вирішуватися державним виконавцем під час прийняття виконавчого документа до примусового виконання та відкриття виконавчого провадження. З матеріалів справи вбачається, що постанова державного виконавця про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Харківської області від 27.04.2015 року по справі №922/1108/15 сторонами не оскаржувалася.

Предметом даної скарги є вимога про визнання недійсною постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору, а не постанови про відкриття виконавчого провадження.

Підсумовуючи вищевикладені обставини і приписи закону, cуд дійшов висновку про те, що підстави для визнання недійсною постанови від 24.03.2016 р. у ВП №47911917 про стягнення з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" 1 618 363,53 грн. виконавчого збору, винесеної головним державним виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4, відсутні.

За таких обставин, суд вважає, що викладені у скарзі вимоги боржника про визнання недійсною постанови головного державного виконавцем відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України ОСОБА_4 від 24.03.2016 р. у ВП №47911917 про стягнення з ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" 1 618 363,53 грн. виконавчого збору є неправомірними, необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 19, 124 Конституції України, ст. ст. 1, 5, 6, 11, 12, 21, 25, 28, 31 Закону України "Про виконавче провадження", Інструкції з організації примусового виконання рішень, ст. ст. 4-3, 32-34, 36, 43, 86, 115, 116, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, суд

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги ПАТ "Харківська ТЕЦ-5" (боржника) (вх. №138 від 25.04.2016 р.) на дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відмовити.

Суддя ОСОБА_5