ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

26.09.2016 р. №917/294/16
м. Полтава

по заяві Відділу примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Героїв-пожежників, 13, м. Полтава, 36014) від 29.08.2016 року про розстрочку виконання рішення по справі №917/294/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке", с. Гаї Розтоцькі, Зборівський район, Тернопільська область, 47323

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'ямолокопродукт", вул. Героїв Майдану, 82, офіс 23, м. Гадяч, Полтавська область, 37300

про стягнення 1 208 818,57 грн.

Суддя Пушко І.І.

Представники:

Від заявника (ДВС): не зявився;

Від позивача (стягувач): ОСОБА_1, довіреність від 05.04.2016 року;

Від відповідача (боржник): ОСОБА_2, довіреність від 22.03.2011 року №184.

Суть справи: Розглядається заява про розстрочку виконання рішення №917/294/16 від 26.04.2016 року згідно ст. 121 ГПК України.

Відділ примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області звернувся з заявою про розстрочку виконання рішення суду. При цьому заявник посилається на важкий фінансовий стан боржника, скорочення обємів виробництва продукції, відсутність ринку збуту та введення Російською Федерацією, на ринок якої протягом останніх 10 років відбувався експорт продуктів, продуктового ембарго, що призвело до складного фінансового становища.

Представник ДВС в судове засідання не зявився, про час та місце його проведення повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд заяви без участі представника.

Стягувач (позивач) проти розстрочки заперечує посилаючись, що боржник намагається штучно створити можливість для зупинення виконавчого провадження, щоб не здійснювати виконавчі дії, спрямовані на виконання рішення суду та стягнення заборгованості. Стягувач просить суд відмовити в задоволенні заяви про розстрочку як такої, що суперечить інтересам стягувача.

Представник боржника в засіданні усно повідомив, що заяву про розстрочку підтримує.

Розглянувши матеріали справи суд встановив:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 26.04.2016 року у справі №917/294/16 позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке" про стягення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'ямолокопродукт" грошових коштів задоволено повністю. Вирішено стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Білогір'ямолокопродукт", на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Розтоцьке": 1 200 864 грн. 25 коп. основного боргу; 3 804 грн. 31 коп. 3% річних; 4 150 грн. 01 коп. інфляційних витрат; 18132 грн. 28 коп. витрат по сплаті судового збору.

Рішення оскаржувалося та набрало законної сили 06.06.2016 року.

На виконання рішення господарським судом Полтавської області 26.04.2016 року та постанови Харківського апеляційного господарського суду видано наказ про примусове виконання рішення.

Згідно усних пояснень представника боржника в судовому засіданні боржником добровільно погашено за рішенням суду близько 700 000,00 грн., що стягувачем не заперечується.

При вирішенні заяви про розстрочку суд приймає до уваги наступне.

Статтею 124 Конституції України встановлено, що судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України.

Відповідно до ст. 115 ГПК України рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому цим кодексом та Законом України Про виконавче провадження .

Згідно ст. 121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, державного виконавця, прокурора або за своєю ініціативою господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з викликом сторін, прокурора і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали, постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Відповідно до п. 7.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012р. № 9 «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен врахувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сімї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Розглянувши матеріали поданої заяви та додані до неї документи, заслухавши пояснення повноважних представників сторін, суд дійшов висновку, що заява задоволенню не підлягає.

Фактично в заяві про розстрочку робиться посилання лише на введення продуктового ембарго Російською Федерацією. Разом з тим, зазначена обставина має місце ще з 2014 року, крім того, продуктове ембарго РФ впливає в однаковій мірі як на стягувача (позивача), який є виробником молочної сировини, так і на боржника.

До заяви не додано будь-яких доказів, які б свідчили про реальний фінансовий стан боржника (звіти про фінансовий результат, відомості про наявність або відсутність прибутку, відомості про рахунки у банківських установах та про рух коштів по цих рахунках, про наявність або відсутність майна, яке може бути реалізовано з метою погашення боргу).

Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України частиною національного законодавства України є Конвенція про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікована Верховною Радою України (Закон України від 17.07.1997 за № 475/97-ВР). Юрисдикція Європейського суду з прав людини є обов'язковою в усіх питаннях, що стосуються тлумачення та застосування Конвенції.

Пункт 1 ст. 6 §1 Конвенції гарантує кожному право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і неупередженим судом. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд". Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося, на шкоду одній із сторін.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 20.07.04 по справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) зазначено, що для цілей ст. 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як невід'ємна частина "судового розгляду".

Зі змісту ст. 121 Господарського процесуального кодексу України вбачається, що Господарський процесуальний кодекс України не містить конкретних підстав та застережень відстрочки чи розстрочки, а лише встановлює критерії, що ускладнюють виконання рішення суду.

В зв'язку з тим, що розстрочка подовжує період відновлення порушеного права стягувача, при її наданні, суди в цілях вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, повинні враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання розстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини, не своєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, розстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у зв'язку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначає, що межі виправданої затримки виконання рішення суду залежить, зокрема, від складності виконавчого провадження, суми та характеру, що визначено судом.

Стосовно системності виконання Європейський суд підкреслює, що присудження грошових коштів не надає пом'якшення у виконавчому провадженні, а отже сама можливість надання розстрочки виконання судового акту повинна носити виключний характер.

Із підстав, умов та меж надання розстрочки виконання судового рішення слідує, що безпідставне надання розстрочки без обґрунтованих на те мотивів, надане на тривалий період без дотримання балансу інтересів стягувача та боржника порушує основи судового рішення, яке ухвалене іменем України, позбавляє кредитора можливості захистити свої права, знижує авторитет судового рішення, а тому таке судове рішення не може вважатися законним та справедливим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статей 33 і 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог.

Частиною 1 ст.43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Беручи до уваги матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини боржника у виникненні боргу, дотримуючись балансу інтересів сторін, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про розстрочку виконання рішення.

Керуючись ст.ст. 86, 121 ГПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви Відділу примусового виконання рішень управління держаної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області (вул. Героїв-пожежників, 13, м. Полтава, 36014) від 29.08.2016 року про розстрочку виконання рішення по справі №917/294/16 відмовити.

Суддя І.І. Пушко