РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016Справа №910/12384/16

За позовом Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2»

до Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

про стягнення грошових коштів

Суддя Цюкало Ю.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: Сергієнко С.В., Кравець Д.М. (за довіреністю);

від відповідача: Шмонденко Д.В. (за довіреністю).

В судовому засіданні 29 серпня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У липні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» до Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» про стягнення 48 744,22 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані здійсненням переплати за Договором № 9778/4-14-с від 28.12.2001 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі № 910/12384/16. Розгляд справи призначено на 25.07.2016 року.

В судовому засіданні 25.07.2016 року у справі оголошено перерву до 29.08.2016 року.

26.08.2016 року до суду надійшла заява позивача, у якій останній просив стягнути з відповідача 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу.

У зв'язку із зверненням з сторони клопотанням, фіксування судового процесу, на підставі ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України, здійснювалось із застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у справі № 910/10577/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 23.11.2015 року та постановою Вищого господарського суду України від 09.02.2016 року, відмовлено в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» до Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2».

Вказаним рішенням встановлено, що 28.12.2001 року між Закритим акціонерним товариством Акціонерна компанія «Київводоканал» (постачальник) та Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» (абонент) було укладено Договір № 9778/4-14-с про надання послуг з водопостачання та водовідведення, відповідно до п. 1 якого постачальник зобов'язався забезпечити абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент в свою чергу сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах і селищах України, які було затверджено Наказом №65 від 01.07.1994 року Державного комітету України.

Після проведення власного розрахунку, господарським судом встановлено, що за споживання на підставі Договору №9778/4-14-с від 28.12.2001 року у період з 06.2010 року по 08.2012 року послуг за кодом 2-833 відповідачем повинно було бути сплачено 321 967,36 грн., з яких вартість послуг за період з 06.2010 року по 01.2011 року визначається на підставі Розпорядження №1245 від 20.06.2002 року Київської міської державної адміністрації «Про встановлення тарифів на виробництво теплової енергії та житлово-комунальні послуги для населення», за період 02.2011 року по 02.2012 року за Постановою №58 від 20.01.2011 року Національної комісії регулювання електроенергетики України «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ВАТ «АК «Київводоканал» та у період з 01.03.2012 року по 08.2012 року згідно Постанови №82 від 10.02.2012 року Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері комунальних послуг, «Про встановлення тарифів на послуги з централізованого водопостачання та водовідведення ПАТ «АК «Київводоканал».

З представлених до матеріалів справи документів вбачається, що за означений період споживання Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» за послуги з холодного водопостачання та водовідведення (код 2-833) було внесено грошові кошти в сумі 370 711,58 грн., тобто, в обсязі значно більшому, ніж підлягало сплаті.

Позивач звернувся до відповідача із вимогою від 08.04.2016 року, у якій просив повернути 48 744,22 грн., переплачені за Договором № 9778/4-14-с про надання послуг з водопостачання та водовідведення від 28.12.2001 року на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у справі № 910/10577/13.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у справі № 910/10577/13 встановлено факт переплати вартості наданих послуг, у зв'язка із чим просив стягнути з відповідача 48 744,22 грн.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно зі ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічні положення знайшли своє відображення в пункті 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», згідно з яким не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Таким чином, з урахуванням того, що рішенням Господарського суду міста Києва від 20.07.2015 року у справі № 910/10577/13, встановлено, що за споживання на підставі Договору №9778/4-14-с від 28.12.2001 року у період з 06.2010 року по 08.2012 року послуг за кодом 2-833 відповідачем повинно було бути сплачено 321 967,36 грн., а сплачено 370 711,58 грн., зважаючи на ст. 35 Господарського процесуального кодексу України, позовні вимоги про стягнення з відповідача 48 744,22 грн. з розрахунку 370 711,58 грн. (оплачена сума) - 321 967,36 грн. (сума, яка підлягала оплаті) є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Щодо вимог позивача про стягнення 5 000,00 грн. витрат на правову допомогу, суд повідомляє наступне.

Статтею 44 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що до складу судових витрат входить, зокрема, оплата послуг адвоката.

Відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК України. Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом шляхом зазначення про це у рішенні, ухвалі, постанові за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій (пп. 6.3 п. 6 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України»).

Відповідно до вимог частини 3 статті 48 та частини 5 статті 49 Господарського процесуального кодексу України, у їх сукупності можливе покладення на сторони у справі судових витрат тих сум, які були сплачені стороною за отримання послуг адвоката (у розумінні пункту 1 статті 1 та частини 1 статті 6 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"), а не будь-якої особи, яка надавала правову допомогу стороні у справі. Аналогічну правову позицію викладено у Рішенні Конституційного Суду України від 11.07.2013 N 6-рп/2013 у справі N 1-4/2013.

Як встановлено судом, 14.12.2015 року між Житлово-будівельним кооперативом «Дарниця-2» (клієнт) та Адвокатським бюро «Кравець» (бюро) укладено Договір № 14/12 про надання правової допомоги, відповідно до п. 1.1. якого клієнт доручає, а бюро приймає на себе зобов'язання надавати клієнту правову допомогу щодо стягнення з ПАТ «АК «Київводоканал» переплачених грошових коштів, що встановлено по справі № 910/10577/13, в т.ч., але не обмежуючись, під час досудового врегулювання питання, під час підготовки всіх необхідних матеріалів, всіх необхідних процесуальних документів, під час участі у судових засіданнях в господарських судах всіх інстанції, під час примусового виконання рішення суду та під час вчинення інших дій, пов'язаних з даною справою.

У матеріалах справи міститься належним чином засвідчені копії: свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю НОМЕР_1 від 04.09.2015 року, виданого ОСОБА_2, платіжного доручення № 79 від 11.05.2016 року на суму 5 000,00 грн. та ордером серія КС № 192375.

Як роз'яснено у пп. 6.5 п. 6 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг. Вирішуючи питання про такий розподіл, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов'язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У зв'язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено в п. 95 рішення у справі «Баришевський проти України» від 26.02.2015 року, п.п. 34-36 рішення у справі «Гімайдуліна і інших проти України» від 10.12.2009 року, п. 88 рішення у справі «Меріт проти України» від 30.03.2004 року, заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише в разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Враховуючи викладене, зважаючи на співрозмірність ціни позову та розміру наданих позивачу адвокатських послуг, суд дійшов висновку про обмеження розміру відшкодування позивачу витрат на оплату послуг адвоката, та стягнення з відповідача на користь позивача 1 000,00 грн. відповідної судової витрати.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати щодо сплати судового збору, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33-34, 49, 82-85 Господарського процесуального України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» (01015, м. Київ, вул. Лейпцизька, будинок 1-А, ідентифікаційний код 03327664) на користь Житлово-будівельного кооперативу «Дарниця-2» (02068, м. Київ, вул. Анни Ахматової, буд. 17, ідентифікаційний код 22885588), грошові кошти: 48 744,22 грн. (сорок вісім тисяч сімсот сорок чотири гривні 22 копійки), переплачені за Договором № 9778/4-14-с від 28.12.2001 року, 1 378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень) судового збору та 1 000,00 грн. (одна тисяча гривень) витрат на правову допомогу. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 26.09.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало