ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р.Справа № 922/2498/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Денисюк Т.С.

при секретарі судового засідання Кудревичу М.О.

розглянувши справу

за позовом Публічне Акціонерне товариство "Кременчуцький колісний завод", м. Кременчук
до Товариство з обмеженою відповідальністю "Техімпекс Плюс", м. Харків
про стягнення 8148,90 грн.
за участю представників:

Представник позивача - ОСОБА_1 (ордер на надання правової допомоги №089642 від 01.03.2016 року);

Представник відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Позивач Публічне акціонерне товариство "Кременчуцький колісний завод" звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техімпекс плюс" про стягнення основної заборгованості у розмірі 6900,00 грн., пені у розмірі 765,90 грн. та штрафу у розмірі 483,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на неналежне виконання з боку відповідача своїх зобов'язань за Договором №101/19 від 06 серпня 2013 року.

Крім того, позивач просить покласти на відповідача судові витрати у вигляді сплаченого судового збору у розмірі 1378,00 грн., а також послуг адвоката в розмірі 3000,00 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 29.07.2016 року за позовною заявою було порушено провадження по справі № 922/2498/16 та призначено її до розгляду у відкритому судовому засіданні на 30 серпня 2016 року.

26 серпня 2016 року позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог (вх. 28003), в якій просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 6900,00 грн., штрафні санкції в розмірі 2056,20 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. та послуги адвоката в розмірі 3471,20 грн.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.08.2016 року було повернуто заяву позивача вх. №28003 від 26.08.2016 без розгляду та відкладено розгляд справи на 20 вересня 2016 року.

16 вересня 2016 року позивач надав до суду заяву про збільшення позовних вимог (вх. 30522), в якій просив стягнути з відповідача суму основного боргу в розмірі 6900,00 грн., штрафні санкції в розмірі 2056,20 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. та послуги адвоката в розмірі 3471,20 грн.

Згідно ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Право позивача, що врегульовано ст. 22 ГПК України, шляхом подання відповідної заяви за формою і змістом має узгоджуватись із статтею 54 ГПК України з доданням до неї документів, зазначених у статті 57 названого Кодексу. Невідповідність згаданої заяви вимогам цих норм процесуального права є підставою для її повернення з підстав передбачених частини 1 статті 63 ГПК України.

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 ГПК України до позовної заяви додаються документи, які підтверджують відправлення відповідачеві копії позовної заяви і доданих до неї документів .

Суд, дослідивши матеріали справи та заяву про збільшення розміру позовних вимог з доданими до неї документами встановив, що вона відповідає вимогам Господарського процесуального кодексу України та підлягає прийняттю до розгляду.

Таким чином, суд продовжує розгляд справи з урахуванням заяви позивача про збільшення позовних вимог (вх. №30522 від 16.09.2016).

Також, представник позивача звернувся до суду з клопотанням (вх. №31022 від 20.09.2016) про долучення до матеріалів справи розрахунку витрат на правову допомогу, які досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

Відповідач в судове засідання свого представника не направив, відзив на позов та докази на виконання ухвали суду про порушення провадження у справі не надав, ухвала про порушення провадження у справі повернулася до суду 1без доказів вручення відповідачу з поштовою відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Приймаючи до уваги, що відповідач, з урахуванням приписів п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18, був належним чином повідомлений про дату та час судового засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, та зважаючи на те, що від учасників провадження не надходило будь-яких клопотань, в тому числі, про відкладення розгляду справи, суд вважає, що неявка у судове засідання представника відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі, в зв'язку з чим справа розглядається відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, - за наявними в ній матеріалами.

Норми ст. 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані учасниками судового процесу докази, суд встановив наступне.

06 серпня 2013 року між сторонами було укладено договір №101/19 про поставку товару.

Відповідно до умов зазначеного договору 101/19 від 06.08.2013 ТОВ «Техімпекс плюс» (відповідач по справі) взяло на себе зобов'язання поставити для ПАТ «КрКЗ» (позивач по справі) товар за узгодженими показниками якості відповідно до ГОСТів, а саме редуктор РЧП-180М-50-51-1-Ц4-У2-С в кількості 1 шт. (Специфікація №1).

Як вбачається з наданих суду доказів, позивач свої зобов'язання за договором виконав, перерахував відповідачу грошові кошти в сумі 6900 грн. згідно виставленого останнім рахунку-фактури №СФ-0000030, що підтверджується платіжним дорученням №8046 від 21.12.15р. на суму 1000 грн., платіжним дорученням № 8158 від 23.12.15р. на суму 1000 грн., платіжним дорученням № 8405 від 28.12.15р. на суму 2000 грн., платіжним дорученням № 8477 від 29.12.15р. на суму 2900 грн..

Відповідно до п. 4.2. Договору сторони домовились про те, що поставка товару здійснюється протягом 10 банківських днів з моменту оплати.

Як вказує позивач в своїй позовній заяві та, що не було спростовано відповідачем, відповідач свої зобов'язання за договором не виконав, поставку товару не здійснив.

Надаючи правову кваліфікацію обставинам спору, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом.

Відповідно до ст. 525, ч. 1 ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Дослідивши договір №101/19 від 06.08.2013, суд приходить до висновку, що за своєю правовою природою він є договором купівлі - продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України, встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 693 цього ж кодексу передбачає, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

16.03.16р. ПАТ «КрКЗ» направило відповідачу претензію № 19-67-119-803 з вимогою про повернення грошових коштів через втрату інтересу до поставки продукції в зв'язку із спливом значного часу. Однак, як вказує позивач, відповідач залишив претензію без задоволення та не повернув йому грошові кошти.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому ст.ст. 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, відзив на позов не надав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 6900 грн. основної заборгованості з повернення попередньої оплати, обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню у повному обсязі.

Розглянувши позовні вимоги в частині стягнення 2056,20 грн. пені, суд визнав їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки, встановив відсутність угоди сторін про неустойку на випадок порушення зобов'язань з боку відповідача .

Посилання ж позивача на ст. 231 Господарського кодексу України, як на підставу, стягнення неустойки, є безпідставними, оскільки позивачем не було надано суду жодного доказу, підтверджуючого, що підприємства позивача або відповідача є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, порушене відповідачем зобовязання щодо поставки оплаченого позивачем товару, було пов'язане з виконанням державного контракту, або фінансувалося за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 Господарського процесуального кодексу України. Судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін. Суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи, що за результатами розгляду справи, суд прийшов до висновку про частково задоволення вимог позивача, судові витрати слід розподілити між сторонами пропорційно та стягнути з відповідача на користь позивача 1061,63 грн. судового збору та 2674,26 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

Враховуючи вищевикладене та керуючись статтями 1, 4, 4*3, 12, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техімпекс плюс" (61022, м. Харків, пр. Правди,5 під'їзд 3, р/р № 5042 у КБ «Приватбанк», МФО 351533, ) на користь Публічного акціонерного товариства "Кременчуцький колісний завод" (39611, м. Кременчук, проїзд Ярославський, 8, р/р № 6943 в РО АКБ «Індустріалбанк», МФО 313849, ) - 6900 грн. попередньої оплати, 2674,26 грн. послуг адвоката та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1061,63 грн.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 26.09.2016 р.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони мають право подати апеляційну скаргу, протягом десяти днів з дня прийняття (підписання) рішення через місцевий господарський суд.

Суддя ОСОБА_2