РІШЕННЯ

26 вересня 2016 року Справа № 913/841/16

Провадження № 29/913/841/16

За позовом Приватного підприємства Наукове промислово-комерційне обєднання ТАТА, м. Запоріжжя

до Державного підприємства Луганськвугілля, м. Київ

про стягнення 68207,86 грн.

Суддя Масловський С.В.

У засіданні брали участь:

від позивача: ОСОБА_1, представник за довіреністю від 05.09.2016 № 107 Вих. № 2260;

від відповідача: представник не прибув.

В судовому засіданні 26.09.2016 судом у відповідності до статті 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

26.07.2016 Приватне підприємство Наукове промислово-комерційне обєднання ТАТА (ПП НПКО ТАТА) звернулося до господарського суду Луганської області з позовом до Державного підприємства Луганськвугілля (ДП Луганськвугілля) про стягнення з останнього 68207,86 грн, з яких:

- 8702,27 грн - 3 % річних за період з 01.02.2013 по 30.06.2016;

- 59505,59 грн - інфляційні нарахування за період з лютого 2013 року по червень 2016 року.

Ухвалою господарського суду Луганської області від 26.07.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 16.08.2016, ухвалою від 16.08.2016 відкладено на 13.09.2016, ухвалою від 13.09.2016 відкладено на 26.09.2016.

11.08.2016 позивач через канцелярію господарського суду Луганської області, на виконання вимог ухвали суду, надав витребувані ухвалою суду документи.

13.09.2016 в судовому засіданні представник позивача надав довідку №2322 від 12.09.2016, в якій повідомляє, що станом на 12.09.2016 відповідач заявлену суму позову 68207,86 грн не погасив. Також представник позивача надав копію листа ДП Луганськвугілля від 29.04.2014 №1ОФ-98, в якому відповідач повідомляє, що усе майно підприємства знаходиться в податковій заставі та не може передаватися в розпорядження третіх осіб, тому при покращенні фінансового стану почне погашення боргу.

23.09.2016 відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, у звязку із перебуванням судді Якушенко Р.Є. у відпустці, було визначено суддю Масловського С.В.

26.09.2016 в судовому засіданні позивач позов підтримав в повному обсязі та просив суд позов задовольнити. Відповідач в судове засідання не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце судового засідання, що підтверджується матеріалами справи.

Згідно вимог ст.75 ГПК України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши наявні матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суду Луганської області,-

ВСТАНОВИВ:

01.11.2001 рішенням господарського суду Луганської області по справі №18/362 позов задоволено повністю. Стягнуто з Державного відкритого акціонерного товариства "Шахта "Лутугінська" ДП ДХК "Луганськвугілля" на користь Приватної фірми "Тата" борг у сумі 85008,00 грн, витрати на державне мито в сумі 850,00 грн та 69,00 грн на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу. На виконання зазначеного рішення господарським судом Луганської області видано наказ від 16.11.08.

У звязку з несплатою заборгованості за наказом у справі №18/362 позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 3% річних за період з 01.08.2009 по 13.07.2010 та інфляційних втрат за період з серпня 2009 року по червень 2010 року. Рішенням господарського суду Луганської області від 10.08.2010 у справі №23/67 позов задоволено повністю, стягнуто на користь позивача з відповідача 3% річних у сумі 2634,08 грн за період з 01.08.2009 по 13.07.2010 та інфляційні нарахування у сумі 7055,65 грн за період з серпня 2009 року по червень 2010 року.

У зв'язку з несплатою заборгованості за наказом по вищезазначеній справі, ПП НПКО Тата періодично зверталося до суду з позовами до Державного підприємства Луганськвугілля, яке згідно наказу Міністерства палива та енергетики України від 13.02.2003 №82 є правонаступником ДВАТ Шахта Лутугінська ДП ДХК Луганськвугілля, про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Останнє рішення по справі №28/172/2011 про стягнення з ДП Луганськвугілля на користь ПП НПКО Тата інфляційних втрат за період з червня 2010 року по серпень 2011 року та 3% річних за період з 13.07.2010 по 12.09.2011 прийнято господарським судом Луганської області 18.10.2011. Судом був виданий наказ від 04.11.2011 № 28/172/2011.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 1 ст. 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу.

Нормами ст.11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Пунктом 1 ст.612 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ст.599 Цивільного кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Якщо зобовязання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обовязки, в тому числі встановлені статтею 625 Цивільного кодексу України.

Згідно ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.7.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Відповідно до Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 №01-06/928/2012 сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення,незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Згідно із п.3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п.4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно із п. 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Згідно із п. 1.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

Згідно із ч. 1 статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, позивач просить суд стягнути з відповідача 3% річних у сумі 8702,27 грн за період з 01.02.2013 по 30.06.2016 та інфляційні витрати за період з лютого 2013 по червень 2016 в сумі 59505,59 грн.

01.11.2001 рішенням господарського суду Луганської області від року по справі №18/362 стягнуто з Державного відкритого акціонерного товариства «Шахта «Лутугінська» ДП ДХК «Луганськвугілля» на користь Приватної фірми "Тата" борг у сумі 85008,00 грн. Вказаним судовим рішенням було підтверджено наявність боргу відповідача перед позивачем, що відповідно до ст.35 ГПК України має преюдиціальне значення. Факт правонаступництва позивача ПФ «Тата» та відповідача ДП Шахта «Лутугінська» ДП ДХК «Луганськвугілля» встановлено рішенням господарського суду Луганської області від 14.06.2006 у справі № 3/187 (належним чином завірена копія якого наявна в матеріалах справи). На час звернення позивача до суду з даним позовом сума боргу відповідачем сплачена не була. Доказів протилежного суду не надано.

Враховуючи викладене суд, дійшов висновку, що відповідачем допущено прострочення виконання свого зобовязання по сплаті боргу в сумі 85008,00 грн, вказана сума не була оплачена відповідачем станом на момент розгляду справи, що згідно з ст. 625 Цивільного кодексу України є підставою для нарахування і стягнення інфляційного збільшення суми боргу та 3% річних за прострочення виконання зобовязання.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Перевіривши розрахунок 3% річних позивача, суд приходить до висновку, що розрахунок зроблено у відповідності з вимогами чинного законодавства та є арифметично вірним, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних у сумі 8702,27 грн за період з 01.02.2013 по 30.06.2016 є законною, обґрунтованою, доведеною належним та допустимими доказами.

Судом було перевірено наданий позивачем розрахунок інфляційних витрат за період з лютого 2013 по червень 2016 в сумі 59505,59 грн та встановлено математичні помилки. За розрахунками суду розмір витрат від інфляції складає:

Період нарахуванняСума боргуІндекс інфляціїСума з врахуванням індексу інфляції Інфляційні
02.2013-06.201685008,00188,37160125,55 75117,55
Суд зазначає, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж. Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

За розрахунками позивача інфляційні витрати за період з лютого 2013 по червень 2016 становлять 59505,59 грн, а за розрахунками суду становлять 75117,55 грн.

Оскільки суд розглядає справу в межах заявлених позовних вимог, за таких обставин суд приходить до висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних витрат за період з лютого 2013 по червень 2016 в сумі 59505,59 грн є законною, обґрунтованою, доведеною належними та допустимими доказами, та такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю, 3% річних у сумі 8702,27 грн за період з 01.02.2013 по 30.06.2016 та інфляційних витрат за період з лютого 2013 по червень 2016 в сумі 59505,59 грн.

Судовий збір покладається на відповідача, згідно ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України і складає 1378,00 грн.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд Луганської області,-

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного підприємства Луганськвугілля (, місцезнаходження: 03680, м. Київ, провулок Приладний, буд. 2-А) на користь Приватного підприємства Наукове промислово-комерційне обєднання ТАТА (, місцезнаходження: 69118, Запорізька обл., м. Запоріжжя, вул. Новокузнецька, буд. 4) 3% річних у сумі 8702 (вісім тисяч сімсот дві) грн 27 коп., інфляційних витрат у сумі 59505 (пятдесят девять тисяч пятсот пять) грн 59 коп., а також судовий збір у сумі 1378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн 00 коп.

3. Видати наказ відповідно до статті 116 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2016.

Суддя С.В. Масловський