КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2016 р. Справа№ 925/322/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю прредставників сторін:

від позивача: Михайлюк А.З. - представник

від відповідача-1: не з"явився

від відповідача-2: не з"явився

від відповідача-3: Биченко І.Я. - представник

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційну скаргу Державного агенства резерву України

на рішення

Господарського суду Черкаської області

від 21.06.2016р.

у справі № 925/322/16 ( суддя М.В. Дорошенко)

за позовом Державного агенства резерву України

до Приватного підприємства "Амбар Агро", Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, Приватного підприємства "Інкубаційна станція "Птахи України"

про визнання недійсними правочинів

ВСТАНОВИВ:

Державне агентство резерву України звернулося до Господарського суду Черкаської області з позовом до Приватного підприємства "Амбар Агро", до фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 та до Приватного підприємства "Інкубаційна станція" "Птахи України" про визнання на підставі статей 203, 215, 228, 234 Цивільного кодексу України недійсними, вчинених 24.09.2015 правочинів з переоформлення права власності на зерно з Приватного підприємства "Амбар Агро" на фізичну особу - підприємця ОСОБА_4 згідно зі складськими квитанціями №1575, №1576, №1580 і №1583 та з фізичної особи ОСОБА_4 на Приватне підприємство "Інкубаційна станція" "Птахи України" згідно зі складськими квитанціями №1580, №1584, №1586 і №1588.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 21.06.2016р. у справі № 925/322/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до суду з апеляційною скаргою, просить суд оскаржуване рішення скасувати на прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, посилаючи на неповне з»ясування місцевим судом обставини, що мають значення для справи, невірну оцінку матеріалів справи, а також порушення норм матеріального та процесуального права.

Апелянт зазначає, що при винесенні рішення по справі № 925/322/16 господарським судом було порушено та невірно застосовано норми ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 27, 43, 33, 84 ГПК України, ст. 203, 215, 228, 232, 234, 525, 526 ЦК України, ст. 11,12 Закону України «Про державний матеріальний резерв», ст. 37 Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні", постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про судове рішення» від 22.03.2012 № 6, поряд з цим дано невірну оцінку матеріалам справи та висновки, викладені господарським судом в рішенні, не відповідають обставинам справи.

Апелянт зазначає, що предметом позову Держрезерву є визнання недійсним правочинів з переоформлення права власності на зерно від 24.09.2016 з видачею складських квитанцій №№ 1576, 1575, 1580, 1583 (погашені) з ПП «Амбар Агро» на ФОП ОСОБА_4, а також з ФОП ОСОБА_4 на ПП «Інкубаційна станція «Птахи України» з видачею складських квитанцій №№1588, 1580, 1586, 1584.

Як передбачено ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно з ч. ч. 1, 2, 5 ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію. Складський документ на зерно виписується після передачі зерна на зберігання не пізніше наступного робочого дня.

Апелянт звертає увагу суду на те, що договір № 37/1пш складського зберігання зерна пшениці між ДП «Златодар» та Відповідачем 3 було укладено 21.09.2015, отже згідно вимог Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" відповідні складські квитанції мали бути видані не пізніше 22.09.2015. Однак, як свідчать матеріали справи складські документи на зерно були видані лише 24.09.2015, тобто з порушенням вимог Закону України «Про зерно та ринок зерна в Україні».

Крім того, апелянт зазначає, що зерно пшениці, що є предметом оспорюваних правочинів, є об'єктом та доказом злочину у кримінальному провадженні № 0000208 щодо незаконного вивезення пшениці державного резерву, яка зберігалась на ДП «Златодар», досудове розслідування якого здійснювалось Головним слідчим управлінням СБ України.

Відповідно до ст. 232 ЦК України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Стаття 243 ЦК України встановлює, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення равових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Апелянт зазначає, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про державний матеріальний резерв" державний резерв матеріальних цінностей є недоторканим і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

На думку апелянта господарським судом в мотивувальній частині рішення по справі № 925/322/16 лише вказано, що спірні договори від 24.09.2015 переоформлення зерна було вчинено ОСОБА_5 як директором відповідача-1 та водночас представником відповідача-2, однак протиправно залишено без розгляду те, що у кримінальному провадженні № 0000208 директора відповідача-1 ОСОБА_5 визнано підозрюваною в порядку передбаченому ст. 42 КПК України.

В судове засідання представники відповідача-1 та відповідача-2 не з»явились, прочас та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомлено.

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року за №18 в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Вислухавши думку представника позивача та відповідача-3, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників відповідача-1, 2, скільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника позивача та відповідача-3, колегія встановила наступне.

11 вересня 2015 року Державне агентство резерву України подало до Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області клопотання у кримінальній справі №695/1490/15-к про забезпечення цивільного позову Державного агентства резерву України у кримінальному провадженні №0000208 шляхом накладення арешту на зерно пшениці Приватного підприємства "Амбар Агро" 2-го класу у кількості 3720,25 тонн та 3-го класу у кількості 4983 тонни, яке знаходиться на зберіганні на Державному підприємстві "Златодар" за адресою: вул. Шевченка, 47, м. Золотоноша, Черкаська область, та шляхом заборони Приватному підприємству "Амбар Агро" і Державному підприємству "Златодар" використовувати і переміщувати це зерно та розпоряджатися ним.

22 вересня 2015 голова Державного агентства резерву України видав директору Державного підприємства "Златодар" ОСОБА_6 окреме доручення №13/ОД/01, яким до прийняття судом рішення про задоволення чи відхилення клопотання Держрезерву щодо накладення арешту на 8703,25 тонн зерна пшениці 2-го та 3-го класу Приватного підприємства "Амбар Агро" заборонив переміщення цього майна і вказав на необхідність негайного інформування Держрезерву про зміну власника зерна.

Станом на 24.09.2015 Золотоніський міськрайонний суд Черкаської області клопотання Державного агентства резерву України про забезпечення його цивільного позову у кримінальному провадженні №0000208 не розглянув і арешт на зерно Приватного підприємства "Амбар Агро", що зберігалося на Державному підприємстві "Златодар", не накладав і не заборонив розпоряджатися ним.

24 вересня 2015 року за наказами Державного підприємства "Златодар" форми №16 від 24.09.2015 №100 і №101 проведено переоформлення права власності на зерно пшениці 3-го класу 2015 року у кількості 4278000 кг, 2-го класу 2015 року у кількості 8492000 кг і 6-го класу 2015 року у кількості 88550 кг та кукурудзи 3-го класу 2015 року у кількості 34250 кг 2015 з Приватного підприємства "Амбар Агро" на фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 з видачею останній складських квитанцій від 24.09.2015 №1575, №1576, №1580 і №1583 та з фізичної особи ОСОБА_4 на Приватне підприємство "Інкубаційна станція" "Птахи України" з видачею останньому складських квитанцій від 24.09.2015 №1580, №1584, №1586 і №1588.

При переоформленні зерна фізичну особу-підприємця ОСОБА_4 на підставі виданої нею довіреності від 22.09.2015 №24 представляла ОСОБА_5, яка на той час була і представником Приватного підприємства "Амбар Агро" як його директор.

30 вересня 2015 року голова Державного агентства резерву України видав виконуючому обов'язки директора Державного підприємства "Златодар" ОСОБА_7 ще одне окреме доручення №2731/0/4-15, яким поряд з іншим заборонив до прийняття судом рішення про задоволення чи відхилення клопотання Держрезерву щодо накладення арешту Приватного підприємства "Амбар Агро" здійснювати без погодження з Держрезервом будь-які дії щодо переоформлення майна, первісним поклажодавцем якого до 24.09.2015 було Приватне підприємство "Амбар Агро", зокрема, зерна пшениці 2-го та 3-го класу у кількості 8703,25 тонн.

Вищевказані дії з переоформлення права власності на зерно позивач просить господарський суд визнати недійсними як правочини (далі - спірні правочини).

Статтею 204 Цивільного кодексу України встановлено презумпцію правомірності правочину. Правочин є правомірною вольовою дією. Правомірність правочину означає, що він є юридичним фактом, який породжує ті правові наслідки, наступу яких бажають сторони і які відповідають вимогам закону. Згідно з нормою закону правочин завжди є правомірним, якщо тільки його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до п.1. ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з положеннями ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.1 Постанови Пленуму Вищого арбітражного суду України Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними від 29.05.13. № 11 зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Згідно з ст. 228 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. У разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним.

Відповідно до ст. 232 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Господарський суд не вбачає у вчиненні спірних правочинів порушення публічного порядку у розумінні ст. 228 Цивільного кодексу України через відсутність ознак спрямування їх на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Згідно приписів статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право володіння означає юридично забезпечену власникові можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу, отже, майно вважається таким, що перебуває у володінні власника і тоді, коли він фізично ним не володіє.

Право користування - юридично закріплена можливість власника щодо використання майна та вилучення з нього корисних властивостей, а право розпорядження - юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну та фактичну долю майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).

Позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

З викладених вище норм чинного законодавства вбачається, що власник майна може бути обмежений у здійсненні права власності лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

Як вбачається з матеріалів справи, Приватне підприємство "Амбар Агро" як власник зерна, яке знаходилося на зберіганні на Державному підприємству "Златодар" станом на 24.09.2015 не було обмежене у здійсненні права власності на це зерно, а тому мало право розплоряджатися ним на свій розсуд .

Окреме доручення голови Державного агентства резерву України від 22.09.2015 №13/ОД/01 не обмежувало Приватне підприємство "Амбар Агро" у здійсненні права власності на своє зерно, оскільки голова Державного агентства резерву України не має повноважень на обмеження суб'єктів господарювання у здійсненні ними права власності на своє майно, окреме доручення стосувалося директора Державного підприємства "Златодар" і заборони на переміщення зерна, а не на його переоформлення, що в розумінні Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України від 13.10.2008 №661, є різними діями.

Щодо посилання позивача на окреме доручення голови Державного агентства резерву України від 30.09.2015 №2731/0/4-15, колегвя не приймає його до уваги, оскльки воно було видане уже після переоформлення зерна, а отже ніяким чином не могло впливати на нього.

На підставі вищевикладеного, колегія приходить до висновку про те, що ознаки невідповідності спірних правочинів інтересам держави і суспільства, його моральним засадам відсутні та не доведені позивачем.

Переоформлення зерна від одного власника на іншого відповідно до Інструкції про ведення обліку й оформлення операцій із зерном і продуктами його переробки на хлібоприймальних та зернопереробних підприємствах, затвердженої наказом Міністерства аграрної політики України від 13.10.2008 №661, є способом розпорядження власником своїм зерном, що зберігається на зерновому складі.

Внаслідок вчинення спірних правочинів право власності на зерно від Приватного підприємства "Амбар Агро" перейшло до фізичної особи -підприємця ОСОБА_4 і від останньої до Приватного підприємства "Інкубаційна станція" "Птахи України", про що й стверджує позивач у позові.

Таким чином, внаслідок вчинення спірних правочинів обумовлені ними правові наслідки настали, що виключає можливість визнання цих правочинів фіктивними. Також є безпідставними доводи позивача про нікчемність спірних правочинівю.

Решта доводів позивача щодо недійсності спірних правочинів стосується можливості визнання їх судом недійсними як оспорюваних правочинів.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ч. 2 ст. 20 Господарського кодексу України визнання недійсним правочину (господарської угоди) є одним із способів захисту прав і законних інтересів.

Згідно з ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України до господарського суду мають право звертатися згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пленум Верховного Суду України у п. 5 Постанови від 06.11.2009 №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснив, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже позивач як такий, що не є стороною спірних правочинів, може заявляти вимоги про визнання їх недійсними як оспорюваних правочинів лише у разі порушення ними його прав та законних інтересів.

Позивач як центральний орган державної виконавчої влади доводить свою заінтересованість у визнанні спірних правочинів недійсними порушенням ними права держави в особі позивача на відшкодування завданої їй кримінальним правопорушенням майнової шкоди за рахунок зерна пшениці Приватного підприємства "Амбар Агро", оскільки внаслідок вчинення спірних правочинів право власності цього підприємства на зерно пшениці припинилося.

Колегія не приймає до уваги зазначені доводи позивача, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 61 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред'явила цивільний позов.

Згідно з ст. 128 Кримінального процесуального кодексу України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред'явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 Кримінального процесуального кодексу України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

З викладених вище норм Кримінального процесуального кодексу України вбачається, що право особи на відшкодування завданої їй кримінальним правопорушенням майнової шкоди у кримінальному провадженні здійснюється шляхом подання цією особою відповідного цивільного позову, для забезпечення якого може накладатися арешт на майно особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду.

Право позивача на подання цивільного позову у кримінальному провадженні №0000208 спірні правочини не порушили. На день вчинення останніх вказаний цивільний позов судом не був розглянутий і арешт на зерно пшениці Приватного підприємства "Амбар Агро" не був накладений. Таким чином, позивач станом на 24.09.2015 не мав права на відшкодування завданої йому кримінальним правопорушенням майнової шкоди за рахунок зерна пшениці Приватного підприємства "Амбар Агро", яке знаходилося на зберіганні у Державного підприємства "Златодар".

Конституційний Суд України у п. 3.6 мотивувальної частини свого рішення від 01.12.2004 №18-рп/2004 у справі №1-10/2004 визначив, що поняття "охоронюваний законом інтерес", що вживається у частині першій статті 4 Цивільного процесуального кодексу та інших законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб'єктивного права; б) є самостійним об'єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб'єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Системний аналіз, який провів Конституційний Суд України, свідчить, що поняття "охоронюваний законом інтерес" у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв'язку з поняттям "права" має один і той же зміст.

Враховуючи ту обстаивну, що арешт на зерно пшениці Приватного підприємства "Амбар Агро", яке знаходилося на зберіганні на Державному підприємству "Златодар" не було накладено, інтерес позивача у визнанні недійсними вчинених із цим зерном спірних правочинів суперечить вищевказаним нормам Конституції і Цивільного Кодексу України згідно з якими Приватне підприємство "Амбар Агро" вправі здійснювати своє право власності на власний розсуд.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до виновку про те, що спірні правочини не порушують права та законні інтереси позивача, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог, заявлених позові, у зв'язку із чим в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про обґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого суду та бвули предметом розгляду в суді першої інстанції.

Відпвоідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення місцевого господарського суду обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного агенства резерву України на рішення Господарського суду Черкаської області від 21.06.2016р. у справі № 925/322/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 21.06.2016р. у справі № 925/322/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 925/322/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська