ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20 вересня 2016 р. Справа № 918/633/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Войтюка В.Р., розглянувши матеріали справи

за позовом: Зарічненської сільської ради Рівненської області

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

про звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2 (довіреність від 25 червня 2016 року);

Від відповідача: не з'явився;

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 81-1 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Зарічненська селищна рада Рівненської області звернулась до Господарського суду Рівненської області з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про зобов'язання ФОП ОСОБА_1 звільнити самовільно зайняту земельну ділянку комунальної власності площею 72 кв.м., яка розташована за адресою: Рівненська обл., смт. Зарічне, вул. Лесі Українки (між багатоквартирними будинками по вул. Лесів Українки 2 та вул. Фестивальній 21) шляхом демонтажу тимчасової споруди та приведення земельної ділянки у первинний стан за рахунок відповідача, та повернути вказану земельну ділянку Зарічненській селищній раді, позовні вимоги аргументувавши тим, що відповідач встановивши тимчасову споруду (малу архітектурну форму) без оформлення правовстановлюючої документації на право користування земельною ділянкою.

Ухвалою суду від 20 липня 2016 року судом порушено провадження у справі №918/633/16, розгляд справи призначено на 01 серпня 2016 року.

28 липня 2016 року відповідачем подано до суду відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки на його думку тимчасова споруда встановлена згідно порядку встановленого законом на підставі отриманого паспорту тимчасової споруди. Разом з тим відповідач зазначає, що постановою Зарічненського районного суду Рівненської області у справі №561/1011/15-а від 03 грудня 2015 року яка набрала законної сили встановлено, що тимчасова споруда встановлена відповідачем правомірно.

Ухвалою суду від 01 серпня 2016 року розгляд справи відкладено на 15 серпня 2016 року.

Ухвалою суду від 15 серпня 2016 року розгляд справи відкладено на 29 серпня 2016 року.

29 серпня 2016 року відповідачем подано додаткові письмові пояснення у справі, згідно змісту яких відповідач зазначає, що тимчасова споруда встановлена в порядку що передбачений чинним законодавством, разом з ти відповідач посилається на висновки Європейського суду з прав людини висвітлені в рішенні від 24 червня 2003 року у справі "Скретч проти Об'єднаного Королівства Великобританії і Північної Ірландії".

29 серпня 2016 року позивачем подано додаткові письмові пояснення з приводу позовних вимог, згідно яких позивач підтримує позов.

В судовому засіданні від 29 серпня 2016 року оголошувалась перерва до 05 вересня 2016 року.

05 вересня 2016 року позивачем подано додаткові пояснення до позову.

Ухвалою суду від 05 вересня 2016 року розгляд справи відкладено на 20 вересня 2016 року.

В судовому засіданні представник позивача підтримав позов в повному обсязі.

В судове засідання представник відповідача не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про місце дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення.

Розглянувши подані документи і матеріали, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарським судом Рівненської області встановлено наступне.

Рішенням виконавчого комітету Зарічненської селищної ради Рівненської області від 26 лютого 2013 року № 24 відповідачу (ОСОБА_1А.) надано дозвіл на розроблення комплексної схеми встановлення тимчасової споруди в смт. Зарічне на земельній ділянці із земель запасу житлової та громадської забудови в смт. Зарічне по вул. Лесі Українки між будинками № 2 по вул. Лесі Українки та № 21 по вул. Фестивальна.

Рішенням виконавчого комітету Зарічненської селищної ради Рівненської області від 26 лютого 2013 року №26 затверджено комплексну схему встановлення тимчасової споруди на земельній ділянці із земель запасу житлової та громадської забудови в смт. Зарічне по вул. Лесі Українки між будинками № 2 по вул. Лесі Українки та № 21 по вул. Фестивальна, та надано дозвіл ОСОБА_1 на розробку паспорта прив'язки тимчасової споруди павільйону для здійснення підприємницької діяльності по вул. Лесі Українки між будинками № 2 по вул. Лесі Українки та № 21 по вул. Фестивальна.

За частинами 1 та 4 статті 20 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" організацію благоустрою населених пунктів забезпечують місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до повноважень, установлених законом; рішення місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо благоустрою території певного населеного пункту є обов'язковим для виконання розміщеними на цій території підприємствами, установами, організаціями та громадянами, які на ній проживають.

Згідно статті 21 Закону України "Про благоустрій населених пунктів" мала архітектурна форма - це елемент декоративного чи іншого оснащення об'єкта благоустрою. До малих архітектурних форм належать: альтанки, павільйони, навіси; паркові арки (аркади) і колони (колонади); вуличні вази, вазони і амфори; декоративна та ігрова скульптура; вуличні меблі (лавки, лави, столи); сходи, балюстради; паркові містки; огорожі, ворота, ґрати; інформаційні стенди, дошки, вивіски; інші елементи благоустрою, визначені законодавством. Розміщення малих архітектурних форм здійснюється відповідно до цього Закону за рішенням власника об'єкта благоустрою з дотриманням вимог законодавства, державних стандартів, норм і правил.

Відповідно до статті 28 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" тимчасова споруда торговельного, побутового, соціально-культурного чи іншого призначення для здійснення підприємницької діяльності це одноповерхова споруда, що виготовляється з полегшених конструкцій з урахуванням основних вимог до споруд, визначених технічним регламентом будівельних виробів, будівель і споруд, і встановлюється тимчасово, без улаштування фундаменту. Тимчасова споруда для здійснення підприємницької діяльності може мати закрите приміщення для тимчасового перебування людей (павільйон площею не більше 30 квадратних метрів по зовнішньому контуру) або не мати такого приміщення. Розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері містобудування.

Порядок розміщення тимчасових споруд регулюється Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, що затверджений Наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 21 жовтня 2011 року №244 (надалі - Порядок).

Відповідно до пункту 2.1. Порядку підставою для розміщення тимчасової споруди є паспорт прив'язки тимчасової споруди.

Відповідно до пункту 2.2. Порядку замовник, який має намір встановити ТС, звертається до відповідного виконавчого органу сільської, селищної, міської ради, районної державної адміністрації із відповідною заявою у довільній формі про можливість розміщення ТС.

Згідно пункту 2.7. Порядку паспорт прив'язки ТС оформлюється органом з питань містобудування та архітектури протягом десяти робочих днів з дня подання зазначеної заяви.

Пунктом 2.20.Порядку передбачено, що встановлення ТС здійснюється відповідно до паспорта прив'язки.

У встановленому порядку 16 липня 2013 року відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зарічненської райдержадміністрації позивачу видано паспорт прив'язки тимчасової споруди для підприємницької діяльності, по вул. Лесі Українки в смт. Зарічне, Рівненської області за № 4. Паспорт прив'язки дійсний до 16 липня 2018 року. Зазначений паспорт включає в себе схему розміщення тимчасової споруди М 1:500, план благоустрою М 1:100, конструкцію дорожнього покриття, паспорт зовнішнього опорядження М 1:50.

Отримавши паспорт прив'язки, позивач встановила тимчасову споруду у відповідності визначених ним вимог, оскільки як передбачено пунктом 2.1. Порядку Паспорт прив'язки тимчасової споруди є підставою для встановлення останньої.

Паспорт прив'язки № 4 від 16 липня 2013 року отриманий відповідачем у встановленому порядку, не анульований, не скасований, у судовому порядку нечинним не визнаний, а відтак згідно Порядку розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності є належним документом для встановлення тимчасової споруди позивачем.

Заперечення відповідача про те, що паспорт прив'язки № 4 від 16 липня 2013 року є анульованим не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду. Суд звертає увагу відповідача на те, що оформлення паспорта прив'язки здійснюється шляхом вчинення певних дій певною посадовою особою відповідно до встановленого чинним законодавством порядку. Таким чином, аналогічною за своєю правовою природою є і процедура анулювання паспорта прив'язки відповідно до п.п.2.27 п.2 Порядку.

Слід зазначити що вказані обставини встановлені зокрема і Постановою Зарічненського районного суду Рівненської області від 03 грудня 2015 року у справі №561/1011/15-а, в якій суд прийшов до висновку про те, що отримавши паспорт прив'язки тимчасової споруди ФОП ОСОБА_1 правомірно встановила тимчасову споруду у відповідності до визначених законом вимог, а самовільного зайняття земельної ділянки не відбулося. З пояснень сторін слідує, що вказана постанова не оскаржувалась, а відтак набрала законної сили.

Частиною 2 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Відповідно до пункту 5 статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Як визначено пунктом 9 частини 3 статті 129 Конституції України, обов'язковість рішень суду відноситься до основних засад судочинства.

Таким чином, усі судові рішення, що приймаються судами України є обов'язковими до виконання усіма суб'єктами публічних та приватних правовідносин.

Звертаючись з позовом до суду позивач зазначає, що Фізична особа підприємець ОСОБА_1 самовільно зайняла земельну ділянку розмістивши на ній малу архітектурну форму (тимчасову споруду), а оскільки селищною радою не приймались рішення про надання в користування земельної ділянки необхідної для обслуговування тимчасової споруди. Позивач вказує що відповідачем не оформлено правовстановлюючу документацію на право користування вказаною земельною ділянкою.

Як передбачено пунктом 2.30. Порядку у разі закінчення строку дії, анулювання паспорта прив'язки, самовільного встановлення ТС така ТС підлягає демонтажу.

Інших підстав демонтажу Порядок не передбачає, таким чином, законодавство визначає, що встановлення тимчасових споруд для здійснення підприємницької діяльності допускається за умови наявності паспорта прив'язки тимчасової споруди, а у разі, якщо такого паспорта прив'язки (дозволу на встановлення МАФу) не існує, остання підлягає демонтажу.

Статтею 10 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами.

Статтею 25 Закону України "Про місцеве самоврядування" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно зі статями 13, 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Земля та її надра є об'єктами права власності Українського народу, від імені якого право власності здійснюють органи державної влади і місцевого самоврядування у межах, визначених Конституцією України і Законами України.

За змістом ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування", до виключної компетенції сільських, селищних, міських рад, зокрема відносяться вирішення питань регулювання земельних відносин, встановлення відповідно до законодавства правил з питань благоустрою території населеного пункту, забезпечення в ньому чистоти і порядку, торгівлі на ринках, додержання тиші в громадських місцях, за порушення яких передбачено адміністративну відповідальність; надання відповідно до законодавства згоди на розміщення на території села, селища, міста нових об'єктів тощо.

На підставі ст. 83 Земельного кодексу України землі, які належать на праві власності територіальним громадам міст, є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають, зокрема, усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності.

За приписами статті 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 123 цього кодексу унормовано, що надання земельних ділянок комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування.

Згідно зі статтею 124 вказаного кодексу передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього кодексу чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки, шляхом укладання договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки.

За приписами статті 125 наведеного кодексу право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 212 цього кодексу самовільно зайнятті земельні ділянки підлягають поверненню власникам землі або землекористувачам без відшкодування затрат, понесених за час незаконного користування ними. Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснення за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки. Повернення самовільно зайнятих земельних ділянок провадиться за рішенням суду.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" самовільне зайняття земельної ділянки - будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними.

Отже, самовільне зайняття земельної ділянки означає фактичне використання земельних ділянок без відповідних правових підстав. При цьому таке використання за своїм характером виключає можливість нормального користування земельною ділянкою з боку інших осіб. Окрім цього, Земельний кодекс України ставить правомірність використання земельної ділянки в залежність від встановлення її меж у натурі (на місцевості) та державної реєстрації правовстановлюючого документа.

Як роз'яснено в пункті 3.1. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин " від 17 травня 2011 року № 6, відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку, а відсутність таких документів може свідчити про самовільне зайняття земельної ділянки.

Разом з тим, у вирішенні питання про застосування відповідальності за самовільне зайняття земельної ділянки господарським судам необхідно враховувати, що саме по собі встановлення судом наявності фактичного користування земельною ділянкою без документів, що посвідчують права на неї, не є достатньою підставою для кваліфікації такого використання земельної ділянки як самовільного її зайняття. Господарським судам у вирішенні таких спорів необхідно досліджувати, чи передбачено спеціальним законом отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку для розміщення певних об'єктів, причини відсутності таких документів у особи, що використовує земельну ділянку, наявність у особи права на отримання земельної ділянки у власність чи в користування, вжиття нею заходів до оформлення права на земельну ділянку тощо.

Таким чином, враховуючи вказані роз'яснення суд зазначає, що оскільки відповідачем встановлено тимчасову споруду в згідно приписів передбачених Порядком розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, тобто в порядку встановленому чинним законодавством суд не вбачає самовільного зайняття земельної ділянки відповідачем, оскільки останній набув права на таке розміщення отримавши паспорт прив'язки тимчасової споруди, що є фактичною підставою для встановлення тимчасової споруди, доказів припинення дії паспорту, чи його анулювання позивачем не надано.

Також фактичні дії позивача свідчать про надання такої згоди, оскільки селищною радою було надано дозвіл на розробку схеми встановлення тимчасової споруди.

Слід зазначити, що матеріали справи містять докази звернення відповідача до Зарічненської селищної ради з заявою про розгляд питання щодо укладення з відповідачем договору оренди земельної ділянки на якій розміщено тимчасову споруду, тобто відповідач не ухиляється від оформлення права користування земельною ділянкою.

Так обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що оформляючи паспорт прив'язки тимчасової споруди відповідач повинен був надати відомості щодо розміру земельної ділянки, які вносяться на підставі документів на право користування земельною ділянкою.

Щодо вказаних обставин суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною ОСОБА_2 України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно частини 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Виходячи зі змісту пунктів 32-35 рішення Європейського суду з прав людини від 24.06.2003 року "Стретч проти Сполученого Королівства" майном, у значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Даним рішенням суду з прав людини встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції".

Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідна правова позиція наведена в постанові Верховного Суду України від 14.03.2007 у справі № 21-8во07.

Таким чином, оскільки Відділом містобудування, архітектури та житлово-комунального господарства Зарічненської райдержадміністрації було видано паспорт прив'язки тимчасової споруди, що згідно Порядку що є підставою для встановлення тимчасової споруди, ФОП ОСОБА_1 набула право на встановлення тимчасової споруди, а будь-які помилки при оформлення такого права вчиненні не самим підприємцем, не можуть бути підставою для позбавлення підприємця такого права, слід зазначити, що згідно матеріалів справи слідує, що відповідач не ухиляється від оформлення правовстановлюючих документів що надавали б право на користування земельною ділянкою.

Разом з тим суд зазначає, що встановлення в даному випадку тимчасової споруди не можна вважати самовільним зайняттям земельної ділянки, оскільки відповідачем у встановленому порядку оформлено таке право.

Разом з тим посилання позивача на пункт 3.3. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин " від 17 травня 2011 року № 6 судом до уваги не береться, оскільки вказані роз'яснення стосуються наявність дозвільних документів на право торгівлі, тоді як зазначалось вище, відповідачем оформлено право на встановлення тимчасової споруди.

Згідно зі статтею 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог статей 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

З урахуванням вищевикладеного, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку що в задоволенні позову слід відмовити.

Судові витрати слід залишити за позивачем.

Керуючись статтями 32-34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Судові витрати залишити за позивачем

повне рішення складено 26 вересня 2016 року

Суддя Войтюк В.Р.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (34000, Рівненська обл. смт. Зарічне, вул. Фестивальна, 22);

3 - відповідачу рекомендованим (34000, Рівненська обл. смт. Зарічне, вул. Д. Галицького, 15).