ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"21" вересня 2016 р. Справа № 921/138/15-г/13

Головуючого судді: Плотніцького Б.Д.

Суддів: Давид Л.Л.

Кордюк Г.Т.

при секретарі судового засідання: Михайлишин С.В.

за участю представників:

від позивача (апелянта): ОСОБА_2, ОСОБА_3 - довіреність від 07.04.2016р.;

від відповідача: Свірський Т.В. - довіреність від 19.05.2016р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного підприємства «Білокриниця», с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області

на рішення господарського суду Тернопільської області від 23.02.2015 року, cуддя Стопник С.Г.

у справі №921/138/15-г/13

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_5, с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області

до відповідача 1 - Сільськогосподарського виробничого кооперативу «Біла криниця», с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області

до відповідача 2 - Приватного підприємства «Білокриниця», с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області

про визнання дійсним договору купівлі-продажу та визнання права власності,

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 23.02.2015 року визнано дійсним Договір купівлі-продажу будівель пожежного депо та автомобільних гаражів від 22 серпня 2011р., укладений між Приватним підприємством "Білокриниця", с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області та ОСОБА_5, с. Білокриниця Кременецького району Тернопільської області. Визнано за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (АДРЕСА_1, ід. код НОМЕР_1) право власності на будівлю пожежного депо в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2 та на будівлю автомобільних гаражів в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_3.

Не погоджуючись з даним рішенням суду першої інстанції, ПП «Білокриниця» звернулось до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Тернопільської області від 23.02.2015 року у справі № 921/138/15-г/13 та прийняти нове судове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, зокрема, що спірний договір є неукладеним, оскільки у встановленому законом порядку не пройшов державної реєстрації. Окрім того, стверджує, що в матеріалах справи відсутні докази ухилення однієї зі сторін від нотаріального посвідчення договору. Також зазначає, що згідно ст. 62 Закону України «Про господарські товариства» генеральний директор не може бути одночасно головою загальних зборів товариства. Відтак, на переконання скаржника, протокол загальних зборів засновників від 21.08.2011р., відповідно до якого ОСОБА_7 уповноважено на підписання спірного договору, не є належним та допустимим доказом наявності обсягу цивільної дієздатності у останньої від імені ПП «Білокриниця». Також, стверджує про те, що підписи на спірному договорі та акті приймання-передачі майна, вчинені від імені ПП «Білокриниця», є підробленими.

Позивач, скориставшись правом, передбаченим ст. 96 ГПК України, подав відзив на апеляційну скаргу, в якому просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі залишити без змін з підстав обґрунтованості висновків суду, викладених в оскаржуваному судовому акті.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 18.07.2016р. ПП «Білокриниця» поновлено строк на оскарження рішення господарського суду Тернопільської області від 23.02.2015 року, апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 31.08.2016р.

Беручи до уваги перебування суддів - членів колегії Давид Л.Л. та Кордюк Г.Т. у відпустці та з урахуванням положень абз. 2 пп. 2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, затвердженого рішенням Ради суддів України № 21 від 03.03.2016, розгляд вищевказаної справи « 31» серпня 2016 року не відбувся.

Враховуючи те, що обставини, які унеможливили розгляд справи 31 серпня 2016 року - відпали, ухвалою суду від 01.09.2016 року розгляд справи призначено на 21.09.2016 року.

31 серпня 2016 року на розгляд суду представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просив суд задоволити апеляційну скаргу та прийняти відмову ОСОБА_2 від позову.

Крім того, 31 серпня 2016 року на розгляд суду поступили письмові пояснення гр. ОСОБА_7, відповідно до яких остання повідомила суд про те, що підписи, вчинені від її імені на документах, що містяться в матеріалах справи, їй не належать.

У судовому засіданні ОСОБА_2 відмовився від відзиву на апеляційну скаргу, поданого на розгляд суду його представником 31.08.2016 року, підтримав доводи, викладені у відзиві на апеляційну скаргу від 12.07.2016 року. Просить у задоволенні вимог апеляційної скарги відмовити, оскаржуване рішення місцевого господарського суду у даній справі залишити без змін з підстав обґрунтованості висновків суду, викладених в оскаржуваному судовому акті.

Представник скаржника підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та висловив свої міркування з питань, що виникли в ході розгляду справи.

Сільськогосподарський виробничий кооператив «Біла криниця» участі уповноваженого представника в судове засідання не забезпечив, причини неявки суду не повідомив, хоча своєчасно та належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду дійшла до висновку про, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Як встановлено місцевим господарським судом і це вбачається з матеріалів справи, 22 серпня 2011р. між Приватним підприємством "Білокриниця" в особі ОСОБА_7, що діяла на підставі протоколу загальних зборів засновників ПП "Білокриниця" від 21 серпня 2011р. (Продавець) та ОСОБА_2 (Покупець) було укладено Договір купівлі-продажу будівель пожежного депо та автомобільних гаражів, за умовами якого Продавець продає у власність Покупця будівлі пожежного депо та автомобільних гаражів, які знаходяться по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2, а Покупець зобов'язався прийняти вказані будівлі та сплатити їх ціну відповідно до умов, що визначені у даному Договорі.

При цьому, в Договорі купівлі-продажу від 22.08.2011р. покупцем вказано ОСОБА_2 без зазначення його статусу - суб'єкта підприємницької діяльності, але в той же час в тексті договору (п.1) сторони обумовили, що використання даних будівель - здійснення підприємницької діяльності Покупцем.

Відповідно до п.п.3, 4 Договору сторони погодили, що вартість будівель пожежного депо та автомобільних гаражів, що продаються, становить 26380 грн. із ПДВ, Покупець в день складання акту приймання-передачі будівель пожежного депо та автомобільних гаражів зобов'язується передати дану суму готівкою Продавцю.

За змістом п.5 Договору, Продавець зобов'язується передати Покупцю придбані за даним Договором будівлі в день отримання коштів, склавши відповідний акт передачі -приймання.

Згідно накладної №5 від 22.08.2011р. та відповідно до акта передачі-приймання від 22 серпня 2011р. Приватне підприємство "Білокриниця" в особі ОСОБА_7 (Продавець) передало, а ОСОБА_2 (Покупець) прийняв у власність будівлі пожежного депо та автомобільних гаражів, які знаходяться по АДРЕСА_3 та АДРЕСА_2. До того ж, у вказаному акті сторони підтвердили повне виконання ними умов Договору купівлі-продажу від 22 серпня 2011 р.

Як вбачається із матеріалів справи, зокрема витягів з реєстру прав власності на нерухоме майно, вищевказане нерухоме майно було зареєстроване за Сільськогосподарським виробничим кооперативом "Біла криниця" на підставі свідоцтв про право власності серії НОМЕР_2 від 27.09.2007р. та серії НОМЕР_3 від 27.09.2007р. і перейшло від Кооперативу у власність ПП "Білокриниця" на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 02.06.2009р., який рішенням господарського суду Тернопільської області від 02.07.2009р. у справі №13/69-1215 визнано дійсним, а також визнано за Приватним підприємством "Білокриниця" право власності на будівлю пожежного депо в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_2 та на будівлю автомобільних гаражів в цілому, що знаходиться по АДРЕСА_3. Зазначене рішення суду набрало законної сили.

Відтак, матеріали справи свідчать про те, що при укладенні Договору купівлі-продажу будівель пожежного депо та автомобільних гаражів від 22.08.2011р. сторонами досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зміст правочину не суперечить актам цивільного законодавства та спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до рішень Реєстраційної служби Кременецького РУЮ №16425379 та №16424881 від 13 жовтня 2014 року Позивачу було відмовлено у державній реєстрації прав на вказане майно, у зв'язку з відсутністю нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу від 22.08.2011р., що слугувало підставою для звернення до суду з позовом у даній справі.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, Позивач посилався на те, що Відповідач-2 ухиляється від нотаріального посвідчення Договору купівлі-продажу будівель пожежного депо та автомобільних гаражів від 22.08.2011р., тим самим перешкоджаючи набувачу майна у реалізації його прав та унеможливлює подальше користування та розпорядження майном, а тому просив суд в порядку вимог ст.220 ЦК України визнати такий Договір дійсним.

Місцевий господарський суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову.

Судова колегія погоджується з даними висновками суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 316 Цивільного кодексу України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України).

Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації (ч.4 ст.334 ЦК України).

Так, відповідно до частини 2 статті 144 Господарського кодексу України право на майно, що підлягає державній реєстрації, виникає з дня реєстрації цього майна або відповідних прав на нього, якщо інше не встановлено законом, що узгоджується із положенням статті 182 ЦК України.

Відповідно до приписів статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Приписами ст.203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Відповідно до частин 1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Статтею 638 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 2 статті 215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Відповідно до ч.1 ст.209 Цивільного кодексу України правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії, шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису.

Відповідно до ст. 657 Цивільного кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення договору) договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається в письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Разом з тим, якщо правочин повністю або частково виконаний однією зі сторін, а інша ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд відповідно до частини другої статті 220 ЦК України за вимогою сторони, що виконала правочин (або її правонаступника), може визнати його дійсним. У цьому випадку наступне нотаріальне посвідчення договору не потрібне.

Це правило не застосовується, якщо є передбачене законодавчими актами обмеження (заборона) на здійснення такого правочину або сторони не дійшли згоди щодо всіх істотних його умов.

В силу ст. 655 ЦК України істотними умовами договору купівлі-продажу є його предмет. В даному випадку сторонами визначено, яке саме нерухоме майно (індивідуально визначене) було продано позивачу.

Відповідно до частини 3 статті 640 Цивільного кодексу України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Частиною 1 статті 210 ЦК України визначено, що правочин підлягає реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Разом з тим, Цивільним кодексом України не передбачено можливості визнання судом дійсним правочину в разі недодержання сторонами вимоги закону про його обов'язкову державну реєстрацію.

Водночас, відповідно до пункту 5 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 р. № 671 (чинного на момент укладення спірного Договору), державній реєстрації підлягають правочини, зокрема, договір купівлі-продажу, міни, земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна.

Державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Державного реєстру правочинів одночасно з його нотаріальним посвідченням (пункт 6 вказаного Тимчасового порядку).

Згідно з пунктом 9 зазначеного Тимчасового порядку, дата та час внесення відповідного запису до Державного реєстру правочинів вважається датою державної реєстрації правочину.

Відповідно до ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Договір купівлі-продажу є одним з правочинів, на підставі яких набувається право власності.

Відповідно до ст. 334 Цивільного кодексу України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним.

Згідно зі ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Матеріали справи свідчать про те, що Відповідач-2 фактично ухилився від нотаріального посвідчення спірного Договору, оскільки у встановлені час та дату не прибув до нотаріальної контори, визначеної Позивачем (а.с.17).

Відтак, фактичне ухилення Відповідача-2 від нотаріального посвідчення спірного Договору купівлі-продажу унеможливило внесення нотаріусом і запису до Державного реєстру правочинів (одночасно з його нотаріальним посвідченням).

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Господарського кодексу України приватне підприємство діє на основі приватної власності громадян чи суб'єкта господарювання.

В силу вимог ч. 1 ст. 113 ГК України приватним підприємством визнається підприємство, що діє на основі приватної власності одного або кількох громадян, іноземців, осіб без громадянства та його (їх) праці чи з використанням найманої праці. Приватним є також підприємство, що діє на основі приватної власності суб'єкта господарювання - юридичної особи.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 та 3 ст. 65 ГК України управління підприємством здійснюється відповідно до його установчих документів на основі поєднання прав власника щодо господарського використання свого майна і участі в управлінні трудового колективу. Власник здійснює свої права щодо управління підприємством безпосередньо або через уповноважені ним органи відповідно до статуту підприємства чи інших установчих документів. Для керівництва господарською діяльністю підприємства власник (власники) безпосередньо або через уповноважені органи чи наглядова рада такого підприємства (у разі її утворення) призначає (обирає) керівника підприємства, який є підзвітним власнику, його уповноваженому органу чи наглядовій раді. Керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.

Відповідно до ч. 5 ст. 65 ГК України керівник підприємства без доручення діє від імені підприємства, представляє його інтереси в органах державної влади і органах місцевого самоврядування, інших організаціях, у відносинах з юридичними особами та громадянами, формує адміністрацію підприємства і вирішує питання діяльності підприємства в межах та порядку, визначених установчими документами.

Відповідно до п. 4.2. Статуту ПП "Білокриниця" (в редакції на момент укладення договору) засновник здійснює право власності на майно та інші активи підприємства одноосібно або через призначених ним осіб.

Матеріали справи свідчать про те, що Приватне підприємство «Білокриниця» було створене у 2002 році за рішенням його засновника - ОСОБА_2 на підставі та за рахунок власного та орендованого майна. Спірне майно було придбане ПП "Білокриниця" у Сільськогосподарського виробничого кооперативу "Біла криниця" на підставі Договору купівлі-продажу нежитлової будівлі від 02.06.2009р. На момент укладення спірного договору інших співвласників чи засновників ПП "Білокриниця", окрім ОСОБА_2, не було.

З врахуванням викладеного, доводи скаржника про те, що протокол загальних зборів засновників від 21.08.2011р., відповідно до якого ОСОБА_7 уповноважено на підписання спірного договору, не є належним та допустимим доказом наявності обсягу цивільної дієздатності у останньої діяти від імені ПП «Білокриниця», є безпідставними. Норми Закону України «Про господарські товариства» у даному випадку застосуванню не підлягають, оскільки дія цього Закону поширюється на підприємства, установи, організації, створені на засадах угоди

між юридичними особами і громадянами шляхом об'єднання їх майна та підприємницької діяльності з метою одержання прибутку.

Твердження скаржника про те, що підписи на спірному Договорі та акті приймання-передачі майна, вчинені від імені ПП «Білокриниця», є підробленими, також не знайшли підтвердження в судовому засіданні, оскільки документально не підтверджені. А письмові пояснення гр. ОСОБА_7, відповідно до яких остання повідомила суд про те, що підписи, вчинені від її імені на документах, що містяться в матеріалах справи, їй не належать, не є належними та допустимими доказами, в розумінні вимог ст. 33 ГПК України.

Відтак, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, оцінивши повноту дослідження місцевим господарським судом всіх обставин справи, наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, дійшла висновку про відповідність рішення господарського суду Тернопільської області законодавству, матеріалам та дійсним обставинам справи, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог, оскільки відповідач-2 не подав у встановленому законом порядку належних та допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували доводи, викладені в апеляційній скарзі, та обґрунтували неправомірність висновків суду першої інстанції.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на апелянта.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд , - П О С Т А Н О В И В :

Рішення господарського суду Тернопільської області від 23.02.2015 року у справі № 921/138/15-г/13 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Львівський апеляційний господарський суд протягом 20 днів.

Повний текст постанови складено 23.09.2016р.

Головуючий суддя Б.Д. Плотніцький

Судді Л.Л. Давид

Г.Т. Кордюк