ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2016 р.Справа № 915/604/16
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:
головуючого судді Гладишевої Т.Я.,

суддів Головея В.М., Савицького Я.Ф.,

секретар судового засідання Селиверстова М.В.

за участю представників сторін в судовому засіданні від 21.09.2016:
від позивачів Саламатін О.В., за довіреністю (Міністерство оборони України)

від відповідачів не з`явились

від прокуратури Андреєв А.П.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П
на рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2016

по справі № 915/604/16

за позовом: заступника військового прокурора Миколаївського гарнізону в інтересах держави в особі:

- Міністерства оборони України

- Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва

до відповідачів:
- Військової частини НОМЕР_1

- Товариства з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П
про визнання недійсним на майбутнє договору

У судовому засіданні 21.09.2016 згідно ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИВ:

У травні 2016 року заступник військового прокурора Миколаївського гарнізону (далі також Прокурор) звернувся до господарського суду Миколаївської області з позовною заявою в інтересах держави в особі Міністерства оборони України (далі також Міністерство, позивач-1) та Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва (далі також КЕВ, позивач-2) до Військової частини НОМЕР_1 (далі також ВЧ, відповідач-1) та Товариства з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П (далі також ТОВ САЛОХА-П, Товариство, відповідач-2) про визнання недійсним (на майбутнє) укладеного між відповідачами договору про спільний обробіток землі від 18.06.2015 № 887.

Позовні вимоги, з урахуванням клопотання Міноборони та КЕВ (вх. № 10497/16 від 07.06.2016), обґрунтовані тим, що залучена в спільну діяльність земельна ділянка не належить Військовій частині НОМЕР_1 ні на праві власності, ні на праві постійного користування, відповідний дозвіл на вчинення оспорюваного правочину відповідачу-1 не надавався, відтак, останній не мав повноважень на укладення вказаного договору.

У правове обґрунтування позову Прокурор послався на ст. ст. 203, 215, 1130, 1131 ЦК України, ст.ст. 5, 20, 77 ЗК України, ст. 14 Закону України «Про збройні сили України», ст. 4 Закону України «Про використання земель оборони».

Рішенням Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2016 у справі № 915/604/16 (суддя Фролов В.Д.) позов задоволено повністю: визнано недійсним (на майбутнє) договір про спільний обробіток землі від 18.06.2015 № 887, укладений між Військовою частиною НОМЕР_1 та Товариством з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П.

Рішення суду мотивовано обґрунтованістю позовних вимог та їх підтвердженістю матеріалами справи.

Не погодившись з рішенням суду, ТОВ САЛОХА-П звернулось до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просило вказане рішення скасувати та прийняти нове рішення про відмову в позові. При цьому, скаржник послався на порушення судом норм матеріального та процесуального права. Так, Товариство зазначило, що дії ВЧ щодо укладення оспорюваного договору не суперечать чинному законодавству, оскільки відповідач-1 є безпосереднім землекористувачем спірної земельної ділянки.

Ухвалою від 13.07.2016 Одеським апеляційним господарським судом у складі колегії суддів: головуючого судді Колоколова С.І., суддів Принцевської Н.М, Разюк Г.П. прийнято до провадження апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П.

04.08.2016 до Одеського апеляційного господарського суду від представника КЕВ надійшли заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зауважив, що, оскільки ВЧ не є землекористувачем земельної ділянки та повноваженнями на укладення оспорюваного договору не наділялася, то даний договір укладений особою, яка не має обсягу цивільної дієздатності, тому цей договір має бути визнаний судом недійсним на підставі статей 203, 215 ЦК України.

Розпорядженням в.о. керівника апарату суду № 649 від 25.08.2016 призначено повторний автоматизований розподіл судової справи у зв`язку з перебуванням колегії суддів у складі: головуючого судді Колоколова С.І., суддів Принцевської Н.М, Разюк Г.П. у відпустці. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.08.2016 у зв`язку з перебуванням колегії суддів у складі: головуючого судді Колоколова С.І., суддів Принцевської Н.М, Разюк Г.П. у відпустці справу розподілено на розгляд колегії суддів у наступному складі: Гладишева Т.Я. (головуючий), Головей В.М., Савицький Я.Ф.

Ухвалою суду апеляційної інстанції від 29.08.2016 (судова колегія у складі: головуючого судді Гладишевої Т.Я., суддів: Головея В.М., Савицького Я.Ф.) прийнято вищезгадану апеляційну скаргу до свого провадження з призначенням її розгляду на 21.09.2016.

06.09.2016 (вх. № 3381/16Д4) до Одеського апеляційного господарського суду надійшло клопотання КЕВ про перенесення судового засідання на іншу дату у зв`язку з неможливістю направити представника позивача-2 у судове засідання, призначене на вищевказану дату.

Судовою колегією зазначене клопотання відхилено з огляду на те, що, по-перше, явка КЕВ не визнавалась обов`язковою, а по-друге, позивач-2 не був позбавлений можливості направити у судове засідання, призначене на 21.09.2016, іншого представника. Крім того, неможливість заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК України). Однак, КЕВ не надано жодного доказу в обґрунтування неможливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п`ятою статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов`язаних з ним трудовими відносинами.

У судовому засіданні від 21.09.2016 представники прокуратури та Міністерства просили залишити оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Квартирно-експлуатаційний відділ м. Миколаєва, Військова частина НОМЕР_1 та Товариство з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується долученими до матеріалів справи поштовими повідомленнями з відмітками підприємства поштового зв`язку про вручення поштових відправлень, не з`явились, а отже, не скористались своїм процесуальним правом прийняти учать у засіданні суду апеляційної інстанції.

Перевіривши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги, надавши оцінку всім обставинам справи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши представників прокуратури та позивача-1, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги з огляду на наступне.

Місцевим господарським судом правильно встановлено та підтверджено в процесі перегляду справи апеляційним господарським судом, що відповідно до Державного акту на право користування землею від 1989 року Б №062777 Квартирно-експлуатаційній частині Миколаївського району Червонопрапорного Одеського воєнного округу Української Радянської Соціалістичної республіки, правонаступником якої є позивач-2, надано в безстрокове та безоплатне користування 29319,3 га землі в межах згідно з планом землекористування. Земельна ділянка надана для Широколанівського учбового центру, правонаступником якого є відповідач-1.

Як вбачається зі Свідоцтва про реєстрацію Військової частини НОМЕР_1 (код НОМЕР_2 ) від 29.09.2010 № 547, виданого Департаментом фінансів Міністерства оборони України, дозволеними видами господарської діяльності є: вирощування зернових та технічних культур; рибальство, надання послуг у риболовстві; діяльність автомобільного вантажного транспорту.

Згідно листа Управління Держземагентства у Миколаївському районі Миколаївської області № 365/751-2/701 від 27.01.2015р. станом на 01.01.2015 за Військовою частиною НОМЕР_1 обліковуються землі в постійному користуванні загальною площею 27986,3га, в тому числі ріллі - 7190 га, пасовищ - 1740 га, лісів та лісовкритих площ 5 га, забудованих земель 19033 га (землі громадського призначення), води - 18,3 га, в межах території Ульянівської сільської ради (за межами населеного пункту) Миколаївського району Миколаївської області.

18 червня 2015 року між Військовою частиною НОМЕР_1 (Сторона-1) та Товариством з обмеженою відповідальністю САЛОХА-П (Сторона-2) укладено договір № 887 про спільний обробіток землі (далі також Договір), предметом якого є спільна діяльність і співробітництво без утворення юридичної особи для досягнення загальних цілей, а саме: вирощування зернових, технічних та решти культур, не віднесених до інших класів рослинництва, збирання, зберігання та їх подальша реалізація (п. 1.1 Договору).

Згідно п. 1.2 Договору сторони домовилися, що спільний обробіток землі буде здійснюватися наступним чином:

- Сторона-1 бере на себе зобов`язання залучити площу земельної ділянки під спільну діяльність та проводити її обстеження на предмет наявності та, в подальшому, проведення заходів своєчасного знешкодження вибухонебезпечних предметів, а також шкідливих для навколишнього середовища, життя та здоров`я людей предметів з метою створення безпечних умов праці.

- Сторона-2 бере на себе зобов`язання власними силами та коштами провести необхідний комплекс заходів по забезпеченню повного сільськогосподарського циклу вирощування продукції, яка обумовлена Договором.

За умовами п. 3.1 Договору Сторона-1 зобов`язалась залучити до спільної обробки, що буде проводитись разом зі Стороною-2, земельні ділянки, що надані Стороні-1 в безстрокове користування, згідно чинного законодавства України, площею 5000 га, терміном на 10 років, тобто до 31.12.2025 року.

Відповідно до п. 4.1 Договору Сторона-2 зобов`язалась приступити до господарської діяльності з використанням залучених земельних ділянок.

Внесок Сторони-1 - вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 5000 га згідно Акта обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 2575000 грн. (п. 6.1 Договору).

Пунктом 6.2 Договору визначено, що внесок Сторони-2 - грошові кошти, паливно-мастильні матеріали, обробка ґрунтів, сівба, посадка, внесення добрив та засобів захисту рослин, всі необхідні дії щодо вирощування сільськогосподарських культур, а також професійні знання, навички та вміння, ділова репутація та ділові зв`язки, інше, що встановлюють сторони по закінченню сільськогосподарського року.

У п. 7.1 Договору сторони погодили, що грошові та майнові внески сторін, а також майно, створене сторонами в результаті їх діяльності, є їх спільною власністю. Земельна ділянка є власністю держави.

Згідно з п. 8.1 Договору прибуток, що отримується сторонами від спільного обробітку землі, підлягає розподілу пропорційно понесеним фактичним затратам на вирощування сільськогосподарської продукції, при цьому Сторона-1 у будь-якому випадку повинна отримати прибуток у розмірі не менше частки та внеску, визначеними у ст. 6 цього Договору.

Пунктом 12.1 Договору передбачено, що цей Договір вважається укладеним та набирає чинності з дня його підписання.

01.02.2016 між відповідачами було укладено додаткову угоду № 1 до Договору, в якій, зокрема, пункт 6.1 Договору викладено в нові редакції: «Внесок Сторони-1 вартість права обробки земельних ділянок загальною площею 5000 га, згідно Акта обміру земельної ділянки, який є невід`ємною частиною Договору, а також ділова репутація та ділові зв`язки та складає 3700000 грн.».

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Згідно із ч.ч. 1, 2, 4 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Статтями 1130, 1131 ЦК України передбачено, що за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов`язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Спільна діяльність може здійснюватися на основі об`єднання вкладів учасників (просте товариство) або без об`єднання вкладів учасників. Договір про спільну діяльність укладається у письмовій формі. Умови договору про спільну діяльність, у тому числі координація спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правовий статус виділеного для спільної діяльності майна, покриття витрат та збитків учасників, їх участь у результатах спільних дій та інші умови визначаються за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності.

Як вбачається з ч. 1 ст. 19 ЗК України, землі України за основним цільовим призначенням поділяються на такі категорії: а) землі сільськогосподарського призначення; б) землі житлової та громадської забудови; в) землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; г) землі оздоровчого призначення; ґ) землі рекреаційного призначення; д) землі історико-культурного призначення; е) землі лісогосподарського призначення; є) землі водного фонду; ж) землі промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення.

Статтею 65 ЗК України визначено, що землями промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законодавства України. Землі оборони можуть перебувати лише в державній власності. Навколо військових та інших оборонних об`єктів у разі необхідності створюються захисні, охоронні та інші зони з особливими умовами користування. Порядок використання земель оборони встановлюється законом (ч.ч. 1-4 ст. 77 ЗК України).

У відповідності до абз. 1, 3 ч. 5 ст. 20 ЗК України види використання земельної ділянки в межах певної категорії земель (крім земель сільськогосподарського призначення та земель оборони) визначаються її власником або користувачем самостійно в межах вимог, встановлених законом до використання земель цієї категорії, з урахуванням містобудівної документації та документації із землеустрою. Земельні ділянки, що належать до земель оборони, використовуються виключно згідно із Законом України "Про використання земель оборони".
За положенням ст. 1 Закону України Про використання земель оборони землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України (далі - військові частини).

Згідно ч.ч. 1-4 ст. 2 Закону України Про використання земель оборони військовим частинам для виконання покладених на них функцій та завдань земельні ділянки надаються у постійне користування відповідно до вимог Земельного кодексу України. Особливості надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти визначаються Кабінетом Міністрів України. Розміри земельних ділянок, необхідних для розміщення військових частин та проведення ними постійної діяльності, визначаються згідно із потребами на підставі затвердженої в установленому порядку проектно-технічної документації. Військові частини зобов`язані використовувати надані їм земельні ділянки відповідно до вимог земельного і природоохоронного законодавства та з дотриманням вимог щодо забезпечення безпеки населення у процесі проведення ними постійної діяльності.

Частиною 1 статті 4 названого Закону визначено, що військові частини за погодженням з органами місцевого самоврядування або місцевими органами виконавчої влади і в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України, можуть дозволяти фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування.

За приписами ст. 14 цього Закону Збройні Сили України можуть здійснювати господарську діяльність згідно із законом. Земля, води, інші природні ресурси, а також майно, закріплені за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю, належать їм на праві оперативного управління та звільняються від сплати усіх видів податків відповідно до законів з питань оподаткування. Особливості правового режиму майна Збройних Сил України визначаються відповідним законом.

Отже, ч. 2 ст. 2 Закону України Про використання земель оборони містить вказівку на існування особливостей надання земельних ділянок військовим частинам під військові та інші оборонні об`єкти, які мають визначатися Кабінетом Міністрів України.

Як на дату укладення оспорюваного Договору, так і на даний час, Кабінетом Міністрів України не визначено порядок надання військовим частинам дозволу фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури, випасати худобу та заготовляти сіно на землях, наданих їм у постійне користування. Разом з цим, Наказом Міністра оборони України від 22.12.1997 №483 затверджено Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями (далі Положення) та Керівництво з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України.

Відповідно до п. 1 Положення землі (земельні ділянки) надаються військовим частинам, військово-навчальним закладам, установам, підприємствам та організаціям Збройних Сил України для їх розміщення та постійної діяльності.

Згідно із пунктами 17-19 Положення право користування наданою земельною ділянкою виникає після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право. Приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або користування землею, забороняється. Право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються відповідними радами.

За приписами п. 32 Положення після отримання державного акта на право постійного користування землею і документів перенесення на місцевість меж відведеної земельної ділянки інженерне управління Військово-Морських Сил України, начальник квартирно-експлуатаційного управління військового округу, начальник квартирно-експлуатаційного відділу Північного оперативно-територіального командування дають вказівку військовим частинам, безпосереднім землекористувачам, приступити до фактичного використання виділеної в користування Міністерству оборони України земельної ділянки.

Військові частини, безпосередні землекористувачі, повинні використовувати земельні ділянки тільки за цільовим призначенням, яке визначене рішенням про надання в користування Збройним Силам України цих ділянок (п. 36 Положення).

Пунктом 38 Положення встановлено, що ділянки, території, що тимчасово не використовуються, полігонів, танкодромів, стрільбищ та інших об`єктів Збройних Сил України, придатних для сінокосіння, випасу скоту та посіву сільськогосподарських культур, дозволяється передавати у тимчасове використання (але не у збиток бойовій підготовці та при умові забезпечення збереження державної таємниці) військовим радгоспам, а також іншим сільськогосподарським підприємствам.

Пунктами 39-40 Положення визначено, що передача земель у тимчасове користування відбувається з погодження заступників Міністра оборони України - командувачів видів Збройних сил України, начальників управлінь центрального апарату Міністерства оборони України щодо земель спеціальних об`єктів центрального підпорядкування; командуючих військами військових округів, Північного оперативно-територіального командування щодо земель об`єктів окружного, Північного оперативно-територіального командування і підпорядкування. Передача земель в тимчасове користування оформлюється рішенням сільської, селищної чи міської рад.

Як вбачається з матеріалів справи, земельна ділянка, яка залучена Військовою частиною НОМЕР_1 під спільну діяльність з Товариством за оспорюваним Договором, належить до категорії земель оборони, оскільки надавалась в користування вищезгаданій квартирно-експлуатаційній частині для Широколанівського учбового центру (наразі відповідач-1), тому порядок її використання регулюється приписами Закону України Про використання земель оборони.

У матеріалах справи наявні докази, що підтверджують лише облік земельної ділянки площею 27986,3 га в користуванні Військової частини НОМЕР_1 , проте єдиним правовстановлюючим документом є Державний акт на землю від 1989 року Б №062777, згідно якого, як вище згадувалось, постійним землекористувачем є саме Квартирно-експлуатаційна частина Миколаївського району Червонопрапорного Одеського воєнного округу Української Радянської Соціалістичної республіки (наразі КЕВ м. Миколаєва), а не ВЧ.

Отже, земельна ділянка, що обліковується за відповідачем-1, належить йому на праві оперативного управління, за змістом якого Військова частина НОМЕР_1 не мала права розпоряджатись земельною ділянкою у будь-який спосіб без згоди землекористувача Квартирно-експлуатаційного відділу м. Миколаєва, яка повинна була надаватись до укладення договору або одночасно з цим.

За таких обставин, з огляду на відсутність встановленого Кабінетом Міністрів України порядку надання дозволів фізичним і юридичним особам вирощувати сільськогосподарські культури на землях оборони, а також на відсутність погодження відповідного органу виконавчої влади, при укладенні оспорюваного Договору про спільний обробіток землі від 18.06.2015 № 887 було порушено приписи законодавства України.

Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

У п. 2.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними роз`яснено, що відповідність чи не відповідність правочину вимогам закону має оцінюватися судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У силу ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Таким чином, враховуючи неправомірне розпорядження Військовою частиною НОМЕР_1 вищевказаною земельною ділянкою шляхом укладення оспорюваного Договору - ненадання доказів передачі повноважень позивачем у справі - КЕВ м. Миколаєва відповідачу-1 на укладення оспорюваного правочину, неотримання погодження на укладення Договору органу місцевого самоврядування або місцевого органу виконавчої влади, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що оспорюваний Договір суперечить чинному на час його укладення законодавству та правомірно задовольнив позовні вимоги.

Доводи Товариства, викладені в апеляційній скарзі, спростовуються вищевикладеним.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду відповідає обставинам справи та нормам чинного законодавства, що є підставою для залишення рішення без змін.

Керуючись ст. ст. 99, 101 103, 105 ГПК України, судова колегія, -

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення Господарського суду Миколаївської області від 07.06.2016 по справі № 915/604/16 залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови складено 23.09.2016.

Головуючий суддя: Т.Я. Гладишева

Суддя: В.М. Головей

Суддя: Я.Ф. Савицький