ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

22.09.2016 Справа № 920/806/16

Господарський суд Сумської області, у складі судді Заєць С.В. при секретарі судового засідання Даніловій Т.А., розглянувши матеріали справи № 920/806/16

за позовом: Комунального підприємства «Теплогарант», м. Конотоп,

Сумська область

до відповідача: Комунального ремонтно - експлуатаційного підприємства

«Центральне», м. Конотоп, Сумська область,

про стягнення 172 018 грн. 87 коп.,

За участю представників сторін:

Від позивача: представник ОСОБА_1 (довіреність б/н від 04.01.2016 );

Від відповідача: не зявився.

Суть спору: відповідно до вимог позовної заяви № 364 від 31.05.2016 року позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за неналежне виконання умов договору про постачання теплової енергії в гарячій воді № 38/11 від 29.09.2011 року, в сумі 225 032 грн. 44 коп., в тому числі: 214 000 грн. 46 коп. заборгованості за надані послуги за період з жовтня 2015 року по квітень 2016 року, 1 880 грн. 09 коп. 3% річних, 9 151 грн. 89 коп. інфляційних збитків, а також витрати по сплаті судового збору.

15 вересня 2016 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог № 578 від 14.09.2016 року, в якій у звязку зі зміною періоду за який позивач предявляє позовні вимоги та перерахунком 3% річних і інфляції позивач зменшує розмір позовних вимог і просить суд стягнути з відповідача 172 018 грн. 87 коп., в тому числі: 165 491 грн. 46 коп. заборгованості за надані послуги за період з жовтня 2015 року по лютий 2016 року, 569 грн. 72 коп. 3% річних, 5 957 грн. 69 коп. інфляційних збитків, а також витрати по сплаті судового збору. Також позивач просить суд у звязку зі зменшенням розміру позовних вимог повернути 795 грн. 21 коп. надлишково сплаченого судового збору.

Враховуючи передбачене статтею 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог суд приймає подану заяву до розгляду.

Таким чином суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за неналежне виконання умов договору про постачання теплової енергії в гарячій воді № 38/11 від 29.09.2011 року, в сумі 172 018 грн. 87 коп., в тому числі: 165 491 грн. 46 коп. заборгованості за надані послуги за період з жовтня 2015 року по лютий 2016 року, 569 грн. 72 коп. 3% річних, 5 957 грн. 69 коп. інфляційних збитків, а також витрати по сплаті судового збору.

Подані документи прийняті судом та долучені до матеріалів справи.

В судовому засіданні 22 вересня 2016 року представник позивача надав усні пояснення по справі та наполягав на задоволенні позовних вимог.

Відповідач в судове засідання 22 вересня 2016 року не прибув, обґрунтованого письмового відзиву на позовну заяву не подав, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення.

Отже, відповідач вважається повідомленим про час та місце судового розгляду справи.

Господарським судом виконані всі можливі заходи щодо сповіщення відповідача про час та місце судового засідання.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідач не скористався своїм правом надання відзиву на позовну заяву та додаткових доказів в порядку статті 33 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи те, що норми статті 38 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства - свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом створені належні умови для надання сторонами доказів в обґрунтування своєї правової позиції.

Таким чином, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи та оцінивши надані докази, суд встановив:

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору про постачання теплової енергії в гарячій воді № 38/11 від 29 вересня 2011 року позивач зобов'язується надавати відповідачу теплову енергію в гарячій воді згідно з додатком № 1 до цього договору, в потрібних йому обсягах, а відповідач, в свою чергу, зобов'язується оплачувати одержану теплову енергію за встановленими тарифами (цінами) та в терміни передбачені цим договором.

Теплова енергія постачається відповідачеві в обсягах згідно з додатком № 1 до договору у вигляді гарячої води на такі потреби: опалення та вентиляція в опалювальний період (пункт 2.1. договору).

Відповідно до пункту 3.2.3. договору оплачувати спожиту теплову енергію та сплачувати інші платежі відповідач має відповідно до умов договору та правил користування тепловою енергією в обсягах і в термін, які передбачені договором.

Зі змісту пункту 6.1 договору вбачається, що розрахунки за теплову енергію, що споживається, проводяться в грошовій формі відповідно до встановлених тарифів.

Розрахунковим періодом є календарний місяць, відповідач розраховується за фактичними показниками приладів обліку (п.п. 6.2., 6.3. договору).

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач не виконав належним чином договірних зобов'язань щодо своєчасної та у повному обсязі оплати наданих послуг, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість перед позивачем в сумі 165 491 грн. 46 коп. за період з жовтня 2015 року по лютий 2016 року.

Відповідно до ст. ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов Договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобов'язання не допускається; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Приписами частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України визначено, що, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст. 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до абз. 6 статті 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Факт надання позивачем відповідачеві послуг з теплопостачання загальною вартістю 165 491 грн. 46 коп. підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема підписаними сторонами та скріпленими печатками сторін актами здачі приймання наданих послуг (виконаних робіт), а саме № 939 від 26.10.2015, № 1195 від 26.11.2015, № 1463 від 23.12.2015, № 168 від 25.01.2016, № 432 від 29.02.2016, а також копіями рахунків на оплату наданих послуг за період з жовтня 2016 року по лютий 2016 року (а.с. 15-19).

Як свідчать матеріали справи 8 квітня 2016 року позивач надіслав відповідачеві претензію № 198Пр від 28 березня 2016 року, в якій просив невідкладно сплатити заборгованість в розмірі 165 491 грн. 46 коп. за послуги з теплопостачання, що виникла станом на 11 березня 2016 року. Як вбачається з наявної в матеріалах справи копії рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, виплат поштового переказу вищевказана претензія була отримана представником відповідача за довіреністю 12 квітня 2016 року. Разом з цим відповідач відповіді на претензію не надав, заборгованість перед позивачем не погасив.

Враховуючи, що умовами договору чітко не встановлено термін сплати отриманих послуг з теплопостачання, тому застосовується положення частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, відповідно до якого відповідач мав розрахуватись за послуги у семиденний строк від дня предявлення вимоги. Враховуючи, що вимога була отримана відповідачем 12.04.2016 року то кінцевий термін оплати боргу настав 19.04.2016 року.

Судом встановлено, що факт надання позивачем відповідачу послуг з теплопостачання підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. При цьому відповідач за надані послуги своєчасно та у повному обсязі не розрахувався, чим порушив права та охоронювані законом інтереси позивача.

З огляду на викладене, враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань стосовно оплати отриманих послуг, суд вважає правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 165 491 грн. 46 коп. заборгованості за надані послуги з теплопостачання за період з листопада 2015 року по лютий 2016 року.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлено договором, або законом.

Як вбачається з розрахунку позивача відповідачеві нараховано 3 % річних в сумі 569 грн. 72 коп. та інфляційні збитків в сумі 5 957 грн. 69 коп. за період з 20.04.2016 року по 31.05.2016 року, виходячи з суми боргу в 165 491 грн. 46 коп.

Передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати 3% річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені % є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та не залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

Не є неустойкою (штрафом, пенею) й застосуванням до простроченої суми грошового зобов'язання встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, стягувані у зв'язку з таким застосуванням суми, оскільки вони є відшкодуванням збитків, завданих кредитору, внаслідок зменшення його грошових коштів, через зростання загального рівня цін на товари і послуги протягом певного періоду часу.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а 3% річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у листі від 01.07.2014 року «Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві», підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу, повинно враховуватися, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті «Урядовий кур'єр». При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок.

Оскільки позивачем здійснено розрахунок сум без врахування зазначеного, зокрема невірно вказано сукупний індекс інфляції судом здійснено розрахунок інфляційних нарахувань та 3% річних за період з 20.04.2016 по 31.05.2016, виходячи з суми заборгованості 165 491 грн. 46 коп., згідно з яким загальний розмір 3% річних складає 571 грн. 29 коп., інфляційних нарахувань в сумі 165 грн. 49 коп. Розрахунок здійснено судом за допомогою інформаційно аналітичного центру «Ліга» ТОВ «Ліга: Закон» 2016.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

Оскільки право позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних нарахувань передбачені діючим законодавством України, господарський суд вважає правомірними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, в межах максимально вказаних позивачем сум підлягають стягненню 3% річних в сумі 569 грн. 72 коп. та інфляційних нарахувань в сумі 165 грн. 49 коп.

В частині позовних вимог стосовно стягнення 5 792 грн. 20 коп. інфляційних нарахувань, суд відмовляє за їх необґрунтованістю.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись статтями 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального ремонтно - експлуатаційного підприємства «Центральне» (41600, Сумська область, м. Конотоп, вул. Садова, буд. 45, код 31716598) на користь Комунального підприємства «Теплогарант» (41600, Сумська область, м. Конотоп, вул. Садова, 39-а, код 32325215) 165 491 грн. 46 коп. основної заборгованості, 569 грн. 72 коп. 3 % річних, 165 грн. 49 коп. інфляційних збитків, та 2 493 грн. 40 коп. судового збору.

3. В частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 5 792 грн. 20 коп. інфляційних збитків в позові відмовити.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27.09.2016 року.

Суддя С.В. Заєць