ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

20.09.16р. Справа № 904/5552/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро", м. Дніпро

до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш", м. Дніпро

про стягнення 1 730 652,68 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: представник ОСОБА_1, довіреність №7 від 28.04.2016;

представник ОСОБА_2, довіреність № 5 від 28.04.2016;

від відповідача: представник ОСОБА_3, довіреність № 146-05/15 від 06.05.2015.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (далі - відповідач), у якій заявило вимоги про стягнення основного боргу у сумі 1 599 733,50 грн, пені у сумі 83 530,88 грн, інфляційних нарахувань у сумі 40 464,79 грн та 3% річних у сумі 6 923,51 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору поставки № 61/115, укладеного між сторонами 06.08.2015.

04.08.2016 відповідач подав пояснення, які по суті є відзивом на позов, у яких зазначив про те, що ним частково було погашено заборгованість за отриманий металобрухт та відходи чавунного лиття, що підтверджується платіжним дорученням № 10885 від 22.07.2016 на суму 581750,00 грн з урахуванням листа від 28.07.2016 № 65-111 та платіжним дорученням № 11276 від 02.08.2016 на суму 20000,00 грн. Враховуючи часткові проплати, відповідач зазначає наявну заборгованість основного боргу у сумі 1 414143,50 грн. Крім того, останній частково не погодився з нарахуванням інфляційних втрат, а саме, на його думку, неправомірним є індексація інфляції за актами приймання, борг за якими сплачено до 15 числа місяця, а саме: № 190536/1 та 190536/2 від 19.05.2016, № 210536/1 від 21.05.2016, № 230536/1 від 23.05.2016, № 270536/1 та № 270536/2 від 27.05.2016.

На підставі ст. 77 ГПУ України у судовому засіданні 04.08.2016 оголошено перерву до 06.09.2016.

08.08.2016 відповідач подав клопотання про зменшення розміру пені на 50%, посилаючись на скрутне фінансове становище, що викликане значною кількістю прострочених виплат та відсутністю оплат з боку контрагентів підприємства відповідача, на підтвердження чого подав до суду баланс (звіт про фінансовий стан) на 30.06.2016 та звіт про фінансові результати за перше півріччя 2016.

До матеріалів справи відповідач 06.09.2016 надав платіжні доручення, що підтверджують перерахування позивачу за період з 04.08.2016 по кінець серпня 2016 боргу в сумі 362250,00 грн.

Позивачем 06.09.2016 подана заява про зменшення позовних вимог в частині суми основного боргу до 1026643,50 грн у зв'язку з частковим погашенням основного боргу відповідачем. При цьому позивач врахував часткове погашення відповідачем боргу на суму 322250,00 грн. В поданій заяві позивач також заявив про збільшення розміру додаткових вимог та просить стягнути 157615,34 грн пені, 40464,79 грн інфляційних нарахувань на суму боргу, 13896,08 грн 3% річних, що нараховані по 06.09.2016.

Копія цієї заяви та розрахунки надіслані відповідачу 06.09.2016, що виключає можливість отримання їх відповідачем до судового засідання. До заяви позивачем не додано доказів сплати судового збору на суму збільшених вимог.

Ухвалою від 06.09.2016 було продовжено строк розгляду справи на 15 днів - до 21.09.2016 включно.

20.09.2016 позивач подав до суду заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру пені, вважає його необгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню, оскільки, на його думку відсутні правові підстави для застосування п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України.

Крім того, позивачем того ж дня подано знову заяву про зменшення розміру основного боргу, посилаючись на часткову його сплату відповідачем, а також збільшення нарахованих на нього штрафних санкцій. Таким чином позивач заявив до стягнення 956643,50 грн основного боргу, 168803,04 грн пені, 39711,42 грн інфляційних втрат, 14991,40 грн 3% річних. Вказану заяву та розрахунки до неї позивач надіслав відповідачу в день судового засідання, що свідчить про необізнаність останнього про цей факт. З огляду на що в ході судового засідання представник відповідача ознайомився з наданою до суду заявою та відповідними розрахунками, в результаті чого усно заявив про відсутність заперечень щодо цієї заяви. Враховуючи обізнаність відповідача та відсутність заперечень з його сторони, суд вважає за можливе прийняти цю заяву до розгляду.

Відповідач 20.09.2016 підтвердив часткове погашення боргу перед позивачем, надавши при цьому докази на підтвердження цього факту.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

06.08.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" (далі постачальник, позивач) та Публічним акціонерним товариством "Дніпроважмаш" (далі покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 61/115 (далі - договір), за умовами п. 1.1. якого постачальник зобов'язується в порядку і терміни, встановлені цим договором, передати у власність покупцеві продукцію, в певній кількості, відповідної якості і по цінах, що вказані в специфікаціях, а покупець зобов'язується прийняти продукцію і сплатити її на умовах, визначених у цьому договорі.

Відповідно до п. 1.2. договору кількість, асортимент та ціни продукції, що поставляється, вказуються в специфікаціях, які є невід'ємною частиною цього договору. Загальна кількість продукції, що постачається за даним договором, визначається як наростаюча кількість по всіх поставках, проведених згідно оформлених специфікацій і накладних (п.1.3 договору).

Умовами п. 2.1. договору передбачено, що загальна сума цього договору визначається як наростаюча сума по всіх поставках, проведених протягом всього терміну дії цього договору.

За змістом погоджених сторонами специфікацій до договору, а саме: від 18.04.2016 № 2, від 19.04.2016 № 3, від 26.04.2016 № 4, від 19.05.2016 № 5, від 27.05.2016 № 6, від 01.06.2016 № 7, від 07.06.2016 № 8, від 14.06.2016 № 9, від 22.06.2016 № 10 відповідно до п. 2, 3 яких датою поставки приймається дата оформлення акту приймання металів чорних (вторинних). Покупець сплачує вартість поставленого товару на протязі 1 дня після поставки і проведення хімічного аналізу (за потребою).

На виконання умов договору позивач протягом квітня, травня, червня 2016 року поставив відповідачу продукцію на загальну суму 3 688 733,50 грн, що підтверджується відповідними актами приймання металів чорних (вторинних) (далі - акти) та іншими документами, оформленими між сторонами у відповідності до умов договору.

Однак, в порушення умов договору відповідач здійснив свої фінансові зобов'язання лише частково у сумі 2 089 000,00 грн, порушивши при цьому строки оплати поставленої продукції, через що в нього виникла заборгованість перед позивачем у сумі 1 599 733,50 грн.

Наявна заборгованість у сумі 1 599 733,50 грн і стала причиною звернення позивача до суду з цим позовом за захистом свого порушеного права.

Звертаючись до суду позивач заявив до стягнення з відповідача основний борг у сумі 1 599 733,50 грн, нарахувавши на нього пеню у сумі 83 530,88 грн, інфляційні нарахування у сумі 40 464,79 грн та 3% річних у сумі 6 923,51 грн. Однак, з урахуванням заяви позивача від 20.09.2016, предметом цього спору є стягнення 956643,50 грн основного боргу, 168803,04 грн пені, 39711,42 грн інфляційних втрат, 14991,40 грн 3% річних.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем товару відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач порушив обумовлені договором строки оплати поставленої йому продукції та вчасно не оплатив отриману ним продукцію, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем, в результаті чого у останнього утворилася заборгованість перед позивачем у сумі 956 643,50 грн, яка з огляду на обставини справи підлягає до стягнення.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з п. 3 специфікацій від 18.04.2016 № 2, від 19.04.2016 № 3, від 26.04.2016 № 4, від 19.05.2016 № 5, від 27.05.2016 № 6, від 01.06.2016 № 7, від 07.06.2016 № 8, від 14.06.2016 № 9, від 22.06.2016 № 10 покупець сплачує вартість поставленого товару на протязі 1-го дня після поставки і проведення хімічного аналізу (за потребою).

Пунктом 7.4. договору сторони передбачили, що за невчасну сплату поставленої продукції, покупець сплачує постачальнику неустойку у вигляді пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент нарахування, від суми несплаченої в строк продукції за кожен день прострочення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені за загальний період з 20.04.2016 по 20.09.2016 за кожним актом окремо на загальну суму 168 803,04 грн наданий позивачем, суд дійшов висновку про її обгрунтованість.

Проте, слід зазначити, що відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені на 50%, розглянувши яке суд не вбачає підстав для його задоволення, оскільки відповідачем наведені доводи в підтвердження винятковості випадку та об'єктивності причин є необгрунтованими.

Пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Врахувавши те, що сторони здійснюють свою діяльність в одному економічному просторі і негативні явища в економіці мають вплив на обидві сторони, судом відхиляється клопотання відповідача про зменшення пені. Таким чином, сума пені, що підлягає до стягнення з відповідача складає 168803,04 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за загальний період з 20.04.2016 по 20.09.2016 за кожним актом окремо, що у загальній сумі складає 14991,40 грн та інфляційних нарахувань за загальний період з травня 2016 року по червень 2016 року у загальній сумі 39 711,42 грн, перевіривши розрахунки яких суд дійшов висновку про їх обґрунтованість.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого товару, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи викладене, господарський суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог позивача, підлягають задоволенню вимоги про стягнення основного боргу у сумі 956 643,50 грн, пені у сумі 168 803,04 грн, 3% річних у сумі 14 991,40 грн та інфляційних нарахувань у сумі 39 711,42 грн.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України, витрати на оплату судового збору покладаються на відповідача, як на сторону, з вини якої виник спір.

Отже, згідно ст. 49 ГПК України, суд витрати по сплаті судового збору покладає на відповідача, як на сторону з вини якої виник спір у сумі 27 348,59 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Дніпроважмаш" (м. Дніпро, вул. Сухий острів, буд. 3, ідентифікаційний код 00168076) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Італ-Дніпро" (м. Дніпро, вул. пр. Слобожанський, буд. 35, оф. 403А, ідентифікаційний код 38528922) основний борг у сумі 956643,50 грн, пеню у сумі 168803,04 грн, 3% річних у сумі 14991,40 грн, інфляційних нарахувань у сумі 39711,42 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 27348,59 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 22.09.2016.

Суддя В.Д. Воронько