ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2016 р. Справа №904/1931/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Науменка І.М. (доповідач)

суддів: Вечірка І.О., Кузнецова В.О.,

секретар судового засідання: Петровська А.В.,

від скаржника: ОСОБА_1, довіреність № 82 від 14.01.16;

від позивача: Федоренко О.І., довіреність № 6010 від 20.09.13;

від відповідача-1: Іванова О.М., довіреність № 239 від 06.02.14;

Представник відповідача-2 в судове засідання не з'явився, про час та місце судового засідання належним чином повідомлений.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_4 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2016р. у справі №904/1931/16

за позовом Арбітражного керуючого Юдицького Олександра Вікторовича - ліквідатора Фізичної особи-підприємця ОСОБА_6

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю "Межрегіональне управління розвитку бізнесу", м.Дніпропетровськ

відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю "Абсолют Фінанс", м.Дніпропетровськ

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2016р. у справі №904/1931/16 (суддя Петренко І.В.) в позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою звернувся ОСОБА_4, який просить за результатами апеляційного перегляду просить рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2016р. - скасувати, як неправомірне, та прийняти у справі нове рішення про задоволення позовних вимог у повному обсязі шляхом визнання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. недійсним.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу, ОСОБА_4 посилається на рішення

господарського суду Дніпропетровської області від 11.05.2016р. у справі №904/11184/15 за позовом ОСОБА_4 до ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу», яким всі рішення загальних зборів учасників ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу», оформлені протоколом №1 від 12.12.2013р., були визнані недійсними; визнано недійсним статут ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу», затверджений рішенням загальних зборів учасників, оформленим протоколом №1 від 12.12.2013р.

Зважаючи на викладене вище, апелянт вважає, що на момент укладення між ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» та ТОВ «Абсолют Фінанс» оспорюваного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. був чинним попередній статут ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу», затверджений загальними зборами учасників 16.01.2002р. (протокол №1). Згідно ж п.4.6 даного статуту, затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 20 000,00 (двадцять тисяч) грн. відноситься до виключної компетенції загальних зборів учасників ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу».

Таким чином, на думку апелянта, директор ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» необхідного обсягу цивільної дієздатності під час укладання оспорюваного договору між ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» та ТОВ «Абсолют Фінанс» про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.04.2014р. не мав.

В свою чергу, в запереченнях на апеляційну скаргу ТОВ "Абсолют Фінанс", як набувач майна за оспорюваним договором про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р., викладені в апеляційній скарзі доводи повністю заперечує, вважає їх безпідставними та такими, що не ґрунтуються на законі. ТОВ "Абсолют Фінанс" наполягає на тому, ані позивач у справі (ОСОБА_6), ані апелянт (ОСОБА_4) сторонами оспорюваного правочину не являються, у зв'язку з чим права на його оскарження не мають.

Вважає неспроможними та безпідставними доводи апеляційної скарги також ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» у наданому відзиві. Просить рішення господарського суду від 09.06.2016р. у справі №904/1931/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Відповідно до ст.101 ГПК України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Отже, вивчивши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги, відзиву та заперечень на неї, заслухавши присутніх у судовому засіданні учасників судового процесу, колегією суддів встановлено наступне:

Як вбачається з наявних у справі матеріалів, 23.12.2013р. між ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» (відповідач-1, позичальник) та ТОВ "Абсолют Фінанс" (відповідач-2, позикодавець) договір позики на суму 135 000,00 грн. строком до 10.01.2014р.

В свою чергу, в забезпечення виконання позичальником зобов'язань за зазначеним вище договором, між тими ж сторонами був укладений договір іпотеки від 23.12.2013р. на нерухоме майно, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1. Згідно п.1 договору іпотеки, позикодавець в разі невиконання позичальником зобов'язань за договором позики від 23.12.2013р., має право одержати задоволення своїх грошових вимог за рахунок переданого і іпотеку нерухомого майна переважно перед іншими кредиторами позичальника (іпотекодавця). Отримані за рахунок іпотеки грошові кошти мають бути використані у повному обсязі для погашення вищезазначеної заборгованості.

Отже, ТОВ "Абсолют Фінанс" свої зобов'язання за договором позики від 23.12.2013р. виконав належним чином, позику ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» в розмірі 135 000,00 грн. надав. Натомість, ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» взяті на себе зобов'язання за договором позики від 23.12.2013р. у встановлений строк не виконало. Зазначені вище факти учасниками провадження у справі не заперечуються.

Наведене, а саме, невиконання ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» умов договору позики від 23.12.2013р., і стало приводом для укладення між ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» та ТОВ "Абсолют Фінанс" договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.04.2014р., саме правомірність якого є предметом даного спору.

Отже, вирішуючи питання щодо відповідності оскаржуваного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.04.2014р. вимогам чинного законодавства України та, як наслідок, щодо наявності/відсутності правових підстав для визнання даного правочину недійсним, колегія суддів виходила з наступного:

Як встановлено під час апеляційного провадження у справі, редакція статуту ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» (відповідача-1), затвержена загальними зборами учасників ТОВ "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" (протокол №1 від 12.12.2013р.) на момент укладання оспорюваного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. була чинною (докази зворотного в матеріалах справи - відсутні).

Пунктом 11.1 статуту визначено, що вищим органом товариства є загальні збори його учасників, які складаються з учасників товариства чи їх представників. Керує зборами учасників товариства голова, що обирається ними. При голосуванні загальна кількість голосів складає 1000 (одну тисячу) голосів, що дорівнює 100 відсоткам всіх голосів учасників товариства. Кожний з учасників має число голосів, пропорційно його внеску до статутного (складеного) капіталу, а саме: - ОСОБА_7 - 767 голоси або 76,7 % від загальної кількості голосів; - 233 голоси або 23,3 % від загальної кількості голосів залишаються в розпорядженні товариства.

Згідно п.п.11.2, 11.3, 11.6, 11.7 статуту, збори учасників вважаються повноважними, якщо на них були присутні учасники (їх представники), що володіють більш ніж 60% голосів. До виключної компетенції загальних зборів учасників товариства не можуть бути передані для вирішення виконавчому органу товариства. Виконавчим органом товариства є директор. Членами виконавчого органу можуть бути особи, що не являються учасниками товариства. Директор не може бути одночасно головою Зборів Учасників товариства. Директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що належать до виключної компетенції Зборів Учасників. Збори учасників товариства можуть винести рішення про передачу частини повноважень, що належать їм, до компетенції директора. Директор підзвітний Зборам Учасників і організовує виконання їх рішень. Директор вправі приймати рішення, обов'язкові для учасників товариства.

В свою чергу, до компетенції директора товариства належить право без доручення діяти від імені товариства, укладати договори та інші угоди, в тому числі договори позики, поруки, відчуження основних засобів, які належать товариству на праві власності та знаходяться у нього на балансі, в тому числі об'єктів нерухомого майна, автомобілів, машин, механізмів, виробничого обладнання тощо, передачі майна в іпотеку, заставу на підставі передбачених законодавством цивільно-правових угод за цінами та на умовах на свій розсуд.

Таким чином, дослідивши зміст спірного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. та положення статуту відповідача-1, апеляційна інстанція погоджується з висновком місцевого господарського суду з приводу того, що питання про укладання оспорюваного правочину до виключної компетенції загальних зборів товариства статутом товариства не віднесено, відтак, укладення директором ТОВ "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. порушенням корпоративних прав учасників товариства визнати неможна. Тобто, під час укладення та підписання договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р., директор ТОВ "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" мав необхідний обсяг цивільної дієздатності, відповідно до ст.92 Цивільного кодексу України.

Підставою недійсності правочину, передбаченою ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, яі встановлені частинами першою-третьою, 'пятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Частинами першою-третьою ст.203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

З аналізу наведених вище норм права, а також, з огляду на викладені вище обставини та встановлені факти, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду з приводу відсутності передбачених ст.203 Цивільного кодексу України правових підстав для визнання даного правочину недійсним.

Окрім того, як вірно зазначено господарським судом першої інстанції, ані укладений між відповідачами договір позики із заставним забезпеченням від 23.12.2013р., ані договір іпотеки на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 від 23.12.2013р., позивачем не оспорюється.

Як же вбачається з позовних вимог, спірним є саме правочин, спрямований на виконання взятих на себе відповідачем-1 (ТОВ "Межрегіональне управління розвитку бізнесу") зобов'язань за зазначеними вище договорами позики та іпотеки, тобто, договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р., який, на думку позивача, має бути визнаний недійсним з наступних підстав: ОСОБА_6, який є засновником відповідача-1 з часткою у статутному фонді 23,3% (23 300,00 грн.) не приймав участі в прийнятті рішення про отримання підприємством позики; не надавав згоди на укладення договору застави та відчуження нерухомого майна товариства.

Проте, зазначені доводи позивача колегією суддів апеляційної інстанції відхиляються, як безпідставні, оскільки, як встановлено вище, право укладати відповідні договори директором закріплене в п.11.7 статуту ТОВ "Межрегіональне управління розвитку бізнесу" (відповідача-1).

Наведені вище факти, в свою чергу, спростовують твердження позивача з приводу порушення оспорюваним договором корпоративних прав ОСОБА_6, як засновника ТОВ "Межрегіональне управління розвитку бізнесу".

Також, колегія суддів зауважує на тому, що оспорюваний договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. був укладений між ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» та ТОВ «Абсолют Фінанс», відтак, ані ОСОБА_6 (позивач), ані ОСОБА_4 (апелянт) учасниками даного правочину не являються.

Більш того, матеріалами справи підтверджено факт порушення ухвалою господарського суду Дніпропетровської області провадження від 16.03.2015р. у справі №904/1907/15 про банкрутство ФОП ОСОБА_6. Тобто, ухвала про порушення провадження у справа про банкрутство ФОП ОСОБА_6 (позивача у даній справі №904/1931/16) прийнята за спливом одного року та двох місяців з дати укладення оспорюваного договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р.

Відтак, згідно з приписами ч.1 ст.20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», арбітражний керуючий Юдицький О.В., який представляє інтереси ФОП ОСОБА_6 як його ліквідатор, права на оскарження в судовому порядку договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. не має.

Що ж до права на оскарження зазначеного вище правочину про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. у апелянта в даній справі - ОСОБА_4, апеляційний господарський суд вважає за доцільне зазначити наступне:

Згідно з ч.2 ст.35 ГПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдиційно встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто, піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні у справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України", з посиланням на справу "Брумареску проти Румунії" (параграф 61), зазначив, що одним з основних елементів Верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів.

Отже, як встановлено апеляційною інстанцією, чинною постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 05.08.2015р. у справі №904/6094/13 (залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 16.11.2015р. у даній справі), встановлено факт невнесення ОСОБА_6 та ОСОБА_4 внесків до статутного капіталу товариства та, як наслідок, факт відсутності у ОСОБА_6 та ОСОБА_4 корпоративних прав в ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу».

З огляду на викладене вище, за результатами апеляційного провадження у справі, керуючись приписами ст.35 ГПК України та практикою Європейського суду з прав людини, колегія суддів апеляційного господарського суду прийшла до наступного висновку: ОСОБА_6 та ОСОБА_4 корпоративних прав в ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» - не набули, відтак, права на оскарження укладених ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» господарських договорів - не мають.

Слід зазначити при цьому, що колегією суддів приймається до уваги представлене апелянтом в якості доказу рішення господарського суду Дніпропетровської обалсті від 11.05.2016р. у справі №904/11184/15 (набрало законної сили 11.06.2016р.), яким статут ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу», затверджений рішенням загальних зборів від 12.12.2013р. (протокол №1), а також, всі рішенні, прийняті загальними зборами товариства від 12.12.2013р. визнано недійсними.

В той же час, враховуючи, що дане рішення містить висновки, що прямо протилежні висновкам постанови від 05.08.2015р. у справі №904/6094/13, покладеної в основу рішення господарського суду від 09.06.2016р. у даній справі №904/1931/16, а також, з огляду на те, що згідно наданим ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» доказам та згідно даних діловодства спеціалізованого суду, на час вирішення даного спору касаційна скарга ТОВ «Межрегіональне управління розвитку бізнесу» у справі №904/11184/15 знаходиться на розгляді в Вищому господарському суді України, колегія суддів приходить до висновку, що рішення господарського суду Дніпропетровської обалсті від 11.05.2016р. у справі №904/11184/15 правовою підставою для визнання недійсним договору про задоволення вимог іпотекодержателя від 13.01.2014р. бути не може.

Отже, за результами апеляційного провадження у справі викладені в апеляційній скарзі доводи виявились безпідставними та необґрунтованими. Натомість, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2016р. у справі №904/1931/16 - таким, що прийняте за умов повного та всебічного розгляду наявних у справі доказів та обставин справи, з огляду на що передбачені ст.104 ГПК України підстави для його зміни чи/або скасування - відсутні.

Відповідно до положень ст.49 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи залишення апеляційної скарги без задоволення, судові витрати на апеляційне оскарження покладаються на апелянта.

Керуючись ст.ст.49, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, суд-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_4 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 09.06.2016р. у справі №904/1931/16 - залишити без змін.

Постанова може бути оскаржена до касаційної інстанції.

Повний текст постанови виготовлений та підписаний 03.10.2016р.

Головуючий суддя І.М. Науменко

Суддя І.О. Вечірко

Суддя В.О. Кузнецов