РІШЕННЯ

29.09.2016Справа №910/31978/15

Господарський суд міста Києва у складі судді Курдельчука І.Д., за участю секретаря судового засідання Нечай О.Н., розглядаючи у відкритому судовому засіданні

справу № 910/31978/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техприлад», м. Київ,

до приватного науково-виробничого підприємства «Синапс», м. Київ,

про стягнення 1 692 112,25 грн.,

за участю представників:

позивача - Балан О.А. (довіреність від 13.01.2016 № 8); Фоміна О.О. (довіреність від 11.04.2016 № б/н); Кобук Р.А. (довіреність від 11.04.2016 № б/н);

відповідача - Гриньковський С.П. (довіреність від 12.08.2015 № б/н).

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техприлад» (далі - Товариство) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до приватного науково-виробничого підприємства «Синапс» (далі - Підприємство) про стягнення за неналежне виконання умов договору поставки трубопровідної арматури від 07.11.2011 № Х.099.51-57.ОС (далі - Договір): 900 000 основної заборгованості; 93 897,89 грн. пені; 567 389,25 грн. втрат від інфляції; 130 825,11 грн. 3% річних, а всього 1 692 112,25 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 (суддя Головатюк Л.Д.), залишеним без зміни постановою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 (колегія суддів: головуючий Сітайло Л.Г., судді Баранець О.М., Ропій Л.М.), позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 05.09.2016 касаційну скаргу Підприємства задоволено частково; рішення Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016 у справі № 910/31978/15 скасувано в частині задоволення позовних вимог про стягнення 93 897,89 грн. пені, 130 825,11 грн. 3% річних та 567 389,25 грн. втрат від інфляції, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва у вказаній частині.

За результатами повторного автоматичного розподілу справу № 910/31978/15 передано судді Курдельчуку І.Д. для розгляду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2016 прийнято справу № 910/31978/15 у частині позовних вимог про стягнення 93 897,89 грн. пені, 130 825,11 грн. 3% річних, 567 389,25 грн. втрат від інфляції до свого провадження та призначено розгляд справи на 27.09.2016.

21.09.2016 позивач подав суду документи на виконання вимог ухвали суду.

27.09.2016 Товариство подало суду письмові пояснення, в яких підтримало позовні вимоги та просило суд їх задовольнити.

27.09.2016 відповідач подав суду відзив на позовну заяву, в якому заперечив проти задоволення позовних вимог, посилаючись на сплив строку позовної давності.

У судовому засіданні 27.09.2016 було оголошено перерву до 29.09.2016 відповідно до статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України).

Представники позивача у судовому засіданні 29.09.2016 надали пояснення по суті спору та просили суд задовольнити позовні вимоги повністю.

Представник відповідача надав пояснення по суті спору та проти задоволення позовних вимог заперечив повністю, посилаючись на сплив строку позовної давності.

У судовому засіданні 29.09.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до статті 85 ГПК України.

Судом, у відповідності до вимог статті 811 ГПК України, складалися протоколи судових засідань, які долучені до матеріалів справи та на вимогу позивача здійснювалося фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, заслухавши пояснення представників сторін, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

Підставами для скасування рішення місцевого та постанови апеляційного господарських судів зі справи стало те, що:

- не встановлено дату початку перебігу та можливу дату спливу строку позовної давності стосовно вимог про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат;

- не досліджено чи вчинялись відповідачем певні дії спрямовані на визнання або виконання своїх зобов'язань саме із сплати пені, 3% річних та інфляційних втрат;

- не надано належної правової оцінки таким діям (у разі вчинення останніх) з точки зору їх впливу на перебіг строку позовної давності щодо зазначених вимог.

Відповідно до частини першої статті 11112 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

У новому розгляді справи Господарським судом міста Києва встановлено таке.

07.11.2011 Товариством (продавець) та Підприємством (покупець) було укладено Договір, за умовами якого:

- продавець зобов'язався передати у власність покупця, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити на умовах Договору трубопровідну арматуру (далі - товар) у відповідності до специфікацій, які наведені в додатках № 1 та № 2 до Договору (пункт 1.1 Договору);

- вартість Договору складає 3 581 163,45 грн., крім того ПДВ 20 % - 716 326,29 грн., що разом складає 4 297 957, 74 грн. (пункт 2.1 Договору);

- оплата за Договором здійснюється покупцем за графіком: 07.11.2011 - 300 000 грн.; 07.11.2011 - 200 000 грн.; 15.11.2011 - 500 000 грн.; 02.03.2012 - 200 000 грн.; 15.03.2012 - 220 000 грн.; 15.03.2012 - 250 000 грн.; 16.03.2012 - 250 000 грн.; 30.07.2012 -500 000 грн.; 14.09.2012 - 1 877 957,74 грн. (пункт 2.2 Договору);

- у випадку порушення покупцем строків оплати покупець оплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми затриманого платежу за кожний день затримки, але не більше 5 % від суми простроченого платежу (пункт 6.3 Договору);

- Договір вступає в дію з моменту його підписання та скріплення печатками обох сторін; Договір діє до дня повного виконання сторонами своїх зобов'язань за договором (пункти 9.2, 10.1 Договору).

Договір підписано уповноваженими особами, а саме, від позивача директором Головачевим П.Г., який діяв на підставі статуту, та від відповідача директором Федоровим С.Д., який діяв на підставі статуту, та скріплено печатками.

Договір у встановленому порядку не оспорений, не розірваний, не визнаний недійсним.

Таким чином, Договір є дійсним, укладеним належним чином та є обов'язковим для виконання сторонами.

Частинами першою та другою статті 712 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Отже, укладений позивачем і відповідачем Договір за своєю правовою природою є договором поставки.

Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За приписами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що касаційною інстанцією на новий розгляд були передані позовні вимоги в частині стягнення пені, втрат від інфляції та 3 % річних.

Так, позивач просить стягнути з відповідача: 93 897,89 грн. пені; 567 389,25 грн. втрат від інфляції та 130 825,11 грн. 3 % річних.

Відповідач, у свою чергу, заперечував проти задоволення позовних вимог посилаючись на сплив строку позовної давності.

Товариство заперечувало проти спливу строку позовної давності, посилаючись на те, що Підприємство вчиняло дії, які свідчили про визнання боргу та переривання строку позовної давності, а тому строк не сплинув.

Статтею 256 ЦК України встановлено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України), а спливає у відповідні місяць та число останнього року строку, якщо строк визначений роками (частина перша статті 254 ЦК України).

У абзаці третьому підпункту 1.1 пункту 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі - Постанова № 10) зазначено, що, оскільки закон (пункт 10 частини другої статті 16, стаття 21 ЦК України, абзац третій частини другої статті 20 Господарського кодексу України (далі - ГК України) визначає визнання недійсними актів державних та інших органів, що суперечать законодавству і порушують права та законні інтереси осіб, як спосіб захисту цивільних прав, то до позовних заяв юридичних осіб і зазначених громадян про визнання недійсними таких актів застосовується загальна позовна давність.

В абзаці першому та п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 Постанови № 10 зазначено, що частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. Посилання сторони на сплив позовної давності в процесі касаційного перегляду судового рішення не вважається такою заявою.

Якщо відповідачів у справі два чи кілька, суд вправі відмовити в задоволенні позову за наявності згаданої заяви лише одного з них, оскільки позовну давність законом визначено саме для позивача у справі як строк, у межах якого він може звернутися до суду.

Пунктом 2.2 Постанови № 10 визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Відповідно до частини третьої статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Разом з тим, рішенням Господарського суду міста Києва від 01.03.2016 зі справи № 910/31978/15, яке в частині стягнення основного боргу залишено без змін, було стягнуто 900 000 грн. основного боргу та встановлено таке:

- на виконання умов Договору Товариство за період з 04.01.2012 по 15.08.2012 поставило, а Підприємство прийняло товар на загальну суму 4 297 957,74 грн., належні та допустимі докази чого наявні в матеріалах справи;

- поставлений за Договором товар до 14.09.2012 оплачувався Підприємством у відповідності до графіку визначеного в Договору, а з 14.09.2012 з порушенням графіку та не в повному обсязі. В період з 20.09.2012 по 30.04.2015 Підприємством було 15 платежами частково здійснено оплату останнього за графіком платежу (1 877 957,74 грн.) в розмірі 977 957,74 грн. Доказів здійснення повної оплати поставленого товару матеріали справи не містять;

- факт наявності боргу у Підприємства перед Товариством за Договором в сумі 900 000 грн. належним чином доведений, документально підтверджений і не спростований, строк оплати товару, у відповідності до пункту 2.2 Договору є таким, що настав, а тому позовні вимоги в частині стягнення основного боргу у сумі 900 000 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Таким чином, вказаним рішенням було встановлено факт прострочення відповідачем оплати отриманого за Договором товару, а тому нарахування 3 % річних, втрат від інфляції та пені є правомірними.

Позивач просить стягнути з відповідача: 93 897,89 грн. пені (не більше 5% від суми простроченого зобов'язання); 567 389,25 грн. втрат від інфляції; 130 825,11 грн. 3 % річних (період прострочення з 15.09.2012 по 16.12.2015).

За приписами статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

У частині першій статті 546 ЦК України зазначено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 ЦК України).

Згідно з частиною другою статті 343 Господарського кодексу України (далі - ГК України) і статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня.

За приписом частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Таким чином, вирішуючи спір про стягнення пені за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, суд визначає розмір такої пені за ставкою, що не перевищує подвійної облікової ставки НБУ.

Так, перевіривши здійснені позивачем розрахунки, Господарський суд міста Києва дійшов висновку, що вони правильні.

Що ж до застосування наслідків спливу позовної давності, то слід вказати таке.

Частиною четвертою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до статті 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Частинами першою та третьою статті 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

Після переривання перебіг позовної давності починається заново.

Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Суд погоджується з доводами позивача про те, що відбулося переривання строку позовної давності, виходячи з такого.

Підприємство, порушуючи умови Договору, не здійснило платіж за графіком 14.12.2012.

Отже, з 15.12.2012 почався перебіг строку позовної давності, який мав би закінчитися 15.12.2015.

Разом з тим, 22.12.2014 Товариство отримало від Підприємства лист від 17.12.2014 № 323.БХ.41217, зі змісту якого вбачається, що відповідач визнав суму боргу 1 200 000 грн. саме за Договором та гарантував оплату відповідно до графіку (перший платіж - 25.12.2014, а останній 25.12.2015).

Таким чином, твердження відповідача, що ним не визнавався борг та не вчинялися дії у розумінні статті 264 ЦК України спростовані вказаним листом.

Слід зазначити, що після визнання боргу та надання гарантії сплатити заборгованість відповідач здійснив оплату відповідно до визначеного ним графіку з його порушенням, а саме: 24.12.2014 - 100 000 грн.; 31.03.2015 - 100 000 грн.; 30.04.2015 - 100 000 грн.

Оскільки Підприємство не здійснило оплату 25.02.2015 як вказано у графіку, то перебіг строку позовної давності розпочався з 26.02.2015 та закінчується 26.02.2018 щодо загальної позовної давності (для 3 % річних та втрат від інфляції) та - 26.02.2016 щодо спеціальної.

Дана позовна заява подана суду 21.12.2015, тобто в межах як спеціального так і загального строку позовної давності.

За таких обставин, позивачем строку позовної давності не пропущено, а тому відсутні підстави для застосування статті 267 ЦК України.

Що ж до тверджень відповідача про те, що строк позовної давності сплинув стосовно пені ще до гарантійного листа, а тому не міг бути перерваним, то слід вказати таке.

Оскільки позовна давність була перервана стосовно основної вимоги (заборгованість за Договором), то у розумінні статті 266 ЦК України позовна давність стосовно додаткової вимоги такої як пеня не спливла, а також перервалася.

Відповідно до частини першої статті 33 ГПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Згідно з статтею 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до пункту 2.3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи; крім того, неподання позивачем витребуваних господарським судом матеріалів, необхідних для вирішення спору, тягне за собою правові наслідки у вигляді залишення позову без розгляду на підставі пункту 5 частини першої статті 81 ГПК України.

Відповідач не подав суду належних та допустимих доказів, які б спростовували доводи позивача та підтверджували заперечення проти задоволення позовних вимог.

За таких обставин, позов визнається судом доведеним, обґрунтованим, та таким, що підлягає задоволенню в частині стягнення пені, 3% річних і втрат від інфляції.

За приписами статті 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Керуючись статтями 43, 49, 75, 82 - 85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1 Позовні вимоги в частині стягнення пені, 3% річних і втрат від інфляції задовольнити.

2. Стягнути з приватного науково-виробничого підприємства «Синапс» (03055, м. Київ, вул. В. Василевської, 7; ідентифікаційний код 24267073) з будь-якого рахунку, виявленого під час виконання даного рішення суду, на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Науково-виробниче підприємство «Техприлад» (04073, м. Київ, пров. Куренівський 4/9, ідентифікаційний код 22887660): 93 897 (дев'яносто три тисячі вісімсот дев'яносто сім) грн. 89 коп. пені; 567 389 (п'ятсот шістдесят сім тисяч триста вісімдесят дев'ять) грн. 25 коп. втрат від інфляції; 130 825 (сто тридцять тисяч вісімсот двадцять п'ять) грн. 11 коп. 3% річних та 11 881 (одинадцять тисяч вісімсот вісімдесят одну) грн. 68 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати відповідний наказ.

Відповідно до частини п'ятої статті 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання повного рішення шляхом подачі апеляційної скарги до місцевого господарського суду.

Відповідно до статті 87 ГПК України повне рішення та ухвали надсилаються сторонам, прокурору, третім особам, які брали участь в судовому процесі, але не були присутні у судовому засіданні, рекомендованим листом з повідомленням про вручення не пізніше трьох днів з дня їх прийняття або за їх зверненням вручаються їм під розписку безпосередньо у суді.

Повне рішення складено 04.10.2016.

Суддя І.Д. Курдельчук