РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016Справа №910/13071/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця"

до Державного агентства резерву України

про стягнення 594 169,74 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторони:

від позивача: Хімчак Т.В., за довіреністю

від відповідача: Михайлюк А.З., за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "УКРАЇНСЬКА ЗАЛІЗНИЦЯ" в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного агентства резерву України (далі - відповідач) про стягнення 461 025,76 грн.

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № ПЗ/НР-032787/НЮ від 08.07.2003 в частині оплати наданих позивачем послуг.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.07.2016 порушено провадження у справі №910/13071/16 та призначено до розгляду на 08.08.2016.

27.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

04.08.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача була подана заява про збільшення розміру позовних вимог.

08.08.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано відзив на позовну заяву. У поданому відзиві відповідач проти позову заперечує посилаючись на проведену у липні 2015 року Держрезервом та Залізницею, за участю представників Служби безпеки України перевірку фактичної наявності матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву, за результатами якої було виявлено низку порушень щодо кількісних та якісних показників зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву на ПАТ "Південно-Західна залізниця", що зафіксовано в акті перевірки від 10.07.2015 Вх. № 856/0/2-15ДСК.

Представники сторін у судове засідання 08.08.2016 з'явились.

У судовому засіданні 08.08.2016 судом було оголошено перерву до 12.09.2016.

У судове засідання 12.09.2016 представник позивача з'явився та подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання 12.09.2016 з'явився та подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 12.09.2016 судом було оголошено перерву до 19.09.2016.

14.09.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

15.09.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано письмові пояснення.

У судове засідання 19.09.2016 представники сторін з'явились.

Дослідивши у судовому засіданні 19.09.2016 заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог, суд дійшов висновку про необхідність її прийняття, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Судом встановлено, що подана позивачем заява про збільшення розміру позовних вимог не суперечить законодавству та не порушує чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, тому приймається до розгляду.

У судовому засіданні 19.09.2016 представник позивача надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог.

Представник відповідача у судовому засіданні 19.09.2016 надав усні пояснення по суті спору, проти позову заперечив.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судового засідання, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 19.09.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Між Державним комітетом України з державного матеріального резерву (далі - комітет, відповідач) та Державним територіально-галузевим об'єднанням Південно-Західна залізниця (далі - зберігач, позивач), був укладений Договір відповідального зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву № ПЗ/НР-032787/НЮ від 08.07.2003 (далі - Договір).

На виконання Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 "Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади" проведено реорганізацію Державного комітету України з державного матеріального резерву шляхом перетворення в Державне агентство резерву України, яке є правонаступником Державного комітету України з державного матеріального резерву.

Крім того, постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 № 200 "Про утворення публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" утворено публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" (далі - ПАТ "Укрзалізниця") на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття.

Відповідно до п. 6 статті 2 Закону України "Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування" та пункту 2 статуту ПАТ "Українська залізниця", затвердженого постановою КМУ від 02.09.2015 № 735, правонаступником всіх прав та обов'язків Державного територіально-галузевого об'єднання Південно-Західна залізниця є ПАТ "Укрзалізниця", в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", що є стороною договору.

Згідно з п. 2 та п. 7 Порядку відшкодування підприємствам, установам та організаціям витрат, пов'язаних з відповідальним зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.04.2002 № 532 сума витрат, що підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням вимог цього Порядку на кожен рік і сплачується пропорційними частками за узгодженням між Держрезервом та відповідальним зберігачем.

Відшкодування витрат, пов'язаних із зберіганням матеріальних цінностей державного резерву, здійснюється виключно на підставі договору, укладеного між Держрезервом та відповідальним зберігачем за формою згідно з додатком 1, за рахунок асигнувань державного бюджету та інших джерел, визначених законодавством.

Відповідно до п. 1.1 Договору зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву (далі - цінності) без користування ними зберігачем здійснюється на складських приміщеннях, майданчиках зберігача.

Комітет передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання цінності згідно з затвердженою номенклатурою у кількості та за вартістю згідно з актом форми № 1 (п. 1.2 Договору).

Пунктом 3.1 Договору встановлено, що комітет зобов'язаний відшкодовувати зберігачу витрати на зберігання цінностей згідно з погодженим зведеним кошторисом витрат між зберігачем та комітетом у межах асигнувань, передбачених на ці цілі.

Згідно п. 4.3 Договору зберігач надає комітетові щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітним, звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей, що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків на утримання цінностей мобілізаційного резерву за встановленою формою.

Відшкодування витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву комітет здійснює в межах, визначених підписаними актами взаєморозрахунків фактичних витрат у відповідності до п. 4.3. договору, не пізніше 30 числа місяця наступного за звітним кварталом (п. 4.4 Договору).

За невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором комітет і зберігач несуть відповідальність згідно із чинним законодавством, зокрема згідно із Законом України «Про державний матеріальний резерв», іншими актами законодавства (розділ 6 договору)

У відповідності до п. 7.3 Договору, останній набирає чинності з моменту його підписання та діє протягом усього терміну зберігання цінностей мобілізаційного резерву.

19.11.2014 між сторонами було укладено Додаткову угоду № 4 до Договору, відповідно до якої сторонами погоджено розмір коштів на відшкодування витрат зберігача на утримання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву на 1-3 квартали 2014 року у сумі 424 351,40 грн., тому числі ПДВ у сумі 70 725,23 грн.

Зазначеною Додатковою угодою № 4 до Договору, сторонами також викладено пункти 4.3 та 4.4 Договору у наступній редакції:

- « 4.3 Зберігач надає Держрезерву щоквартально до 15 числа місяця, наступного за звітнім, звіти про фактичні витрати за зберігання цінностей, що підтверджуються Актом по відшкодуванню витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.»;

- « 4.4 Оплата витрат (з урахуванням податку на додану вартість) зберігачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву Держрезервом здійснюється на підставі Актів по відшкодуванню витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву не пізніше 30 числа місяця наступного за звітним кварталом.».

Відповідно до звітів про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 4 квартал 2015 склали 222 179,03 грн., 1 квартал 2016 - 225 784,52 грн., 2 квартал 2016 - 133 143,98 грн., що підтверджується Актами на відшкодування витрат за зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, звітами позивача про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного резерву).

Проте, відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання щодо відшкодування витрат позивачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за 4 квартал 2015, 1 та другий квартали 2016, в зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем, з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог, у розмірі 581 107,53 грн.

Згідно з умовами п. 4.3 Договору позивач направив відповідачу звіти про витрати на зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву за 4 квартал 2015, 1 квартал 2016 та 2 квартал 2016, акти на відшкодування витрат на зберігання матеріальних цінностей, а також копії первинних документів на підтвердження витрат.

Зазначені документи відповідач повертав позивачу без погодження, без зазначення недоліків, зазначаючи лише про наявність досудового розслідування, витрати позивача не компенсував.

Відповідач в порушення умов договору та норм чинного законодавства не виконав взяті на себе зобов'язання щодо відшкодування витрат позивачу за зберігання цінностей мобілізаційного резерву за 4 квартал 2015, 1 та 2 квартали 2016, в зв'язку з чим у останнього виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 581 107,53 грн.

За таких обставин позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з даним позовом до Державного агентства резерву України про стягнення витрат у розмірі 594 169,74 грн. на зберігання матеріальних цінностей.

Відповідно до ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому. Договір зберігання є публічним, якщо зберігання речей здійснюється суб'єктом підприємницької діяльності на складах (у камерах, приміщеннях) загального користування.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно з ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином (ч. 7 статті 193 Господарського кодексу України).

Судом встановлено, що позивач протягом 4 кварталу 2015, 1 та 2 кварталів 2016 надав відповідачу передбачені договором послуги зі зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву, проте відповідач послуги, надані позивачем, не оплатив.

Згідно з ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Згідно частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідач, заперечуючи проти позову, зазначає у відзиві, що у липні 2015 відповідачем та залізницею, за участю представників Служби безпеки України, була проведена перевірка фактичної наявності матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву, за результатами якої було виявлено низку порушень щодо кількісних та якісних показників зберігання матеріальних цінностей державного (мобілізаційного) резерву, що зафіксовано в акті перевірки від 10.07.2015 вх.№ 856/0/2-15 ДСК.

Позивач, заперечуючи проти даних доводів відповідача, зазначає, що Акт перевірки вх.№ 856/0/2-15 ДСК від 10.07.2015 не може слугувати належним та допустимим доказом будь-яких порушень умов договору позивачем, зазначаючи, що вищезазначений акт не підписаний представниками позивача, проведення вибіркової перевірки здійснювалося з усного повідомлення керівництва підприємства.

Крім того, позивач зазначає, що вибіркова перевірка була проведена з порушеннями та не компетентними особами, а тому в серпні 2015 останній звертався до відповідача з вимогою про залучення працівників останнього для роботи в комісії з метою перевірки фактичної наявності матеріальних цінностей мобілізаційного резерву.

Однак від відповідача було отримано відповідь за Вих. № 2296/0/4-15 від 25.08.2015, в якій останній вказав на відсутність в Агенстві можливості участі його фахівців в зазначеній перевірці.

Таким чином, позивач на підтвердження власної позиції щодо належного зберігання матеріальних цінностей мобілізаційного резерву надав довідки зустрічних звірок документального підтвердження виду, обсягу і якості операцій та розрахунків з відповідачем від 28.09.2016 та від 29.09.2016 та Акт інвентаризації матеріальних цінностей від 29.09.2015 по підрозділах філії, на яких відповідач зазначав про виявлені нестачі.

Зазначені звірки відбувались за участю територіальних органів Державної фінансової інспекції України, в яких зроблено висновки про відсутність нестач та лишків.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про державний матеріальний резерв" (далі - Закон) Державний резерв є особливим державним запасом матеріальних цінностей, призначених для використання в цілях і в порядку, передбачених цим Законом. У складі державного резерву створюється незнижуваний запас матеріальних цінностей (постійно підтримуваний обсяг їх зберігання).

До складу державного резерву входять:

- мобілізаційний резерв - запаси матеріально-технічних та сировинних ресурсів, призначених для забезпечення розгортання виробництва військової та іншої промислової продукції, ремонту військової техніки та майна в особливий період, розгортання у воєнний час робіт по відновленню залізничних та автомобільних шляхів, морських та річкових портів, аеродромів, ліній і споруд зв'язку, газо-, нафтопродуктопроводів, систем енерго- і водопостачання для організації безперебійної роботи промисловості, транспорту і зв'язку, подання медичної допомоги;

- запаси сировинних, матеріально-технічних і продовольчих ресурсів для забезпечення стратегічних потреб держави;

- запаси матеріально-технічних ресурсів для виконання першочергових робіт під час ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій та для виконання інших заходів, передбачених законодавством.

Відповідно до пунктів 1 та 2 Положення «Про державне агентство резерву України» затвердженого Указом Президента України N 463/2011 від 13.04.2011 (далі - Положення) Державне агентство резерву України (Держрезерв України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економічного розвитку і торгівлі України (далі - Міністр).

Держрезерв України входить до системи органів виконавчої влади та утворюється для реалізації державної політики у сфері державного матеріального резерву.

Держрезерв України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України та Кабінету Міністрів України, наказами Міністерства економічного розвитку і торгівлі України, іншими актами законодавства України, а також дорученнями Президента України, Міністра.

Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Про порушення суб'єктом господарювання правил здійснення операцій з матеріальними цінностями державного резерву та обґрунтованість у зв'язку з цим притягнення його до відповідальності, передбаченої статтею 14 Закону, можуть свідчити такі докази, як документальні дані інвентаризації матеріальних цінностей державного резерву, звіти про наявність матеріальних цінностей та їх рух, акти, складені за наслідками проведення ревізій та перевірок обліку руху, наявності та якості матеріальних цінностей державного резерву тощо.

Зокрема, у вирішенні спорів, пов'язаних із застосуванням відповідальності за незабезпечення збереження матеріальних цінностей державного резерву, в тому числі за самовільне відчуження (абзац перший пункту 10 згаданої статті Закону), господарським судам необхідно мати на увазі таке.

Подані позивачем (Держрезервом України) документи щодо закладення матеріальних цінностей до державного резерву і проведення ревізій і перевірок обліку наявності цих матеріальних цінностей не мають для господарського суду заздалегідь встановленої доказової сили (частина друга статті 43 ГПК). Господарський суд повинен з'ясовувати і оцінювати всі обставини, пов'язані із закладенням матеріальних цінностей до державного резерву і подальшим їх зберіганням, у тому числі: чи укладався сторонами договір зберігання матеріальних цінностей, а якщо ні, - то з яких причин і чи існують інші докази виникнення зобов'язань щодо такого зберігання, у чому конкретно полягає незабезпечення збереження матеріальних цінностей, у який спосіб та з яких підстав здійснювалося їх відпущення тощо.

Відповідно до пп. 1, 2 ст. 12 вказаного Закону державний резерв матеріальних цінностей є недоторканним і може використовуватися лише за рішенням Кабінету Міністрів України.

Постановою Кабінету Міністрів України № 1129 від 08.10.97 затверджено Порядок формування, розміщення та проведення операцій з матеріальними цінностями державного резерву.

Згідно з п. 23 цього Порядку оперативний облік запасів матеріальних цінностей ведеться зберігачами, які зобов'язані дані такого обліку надавати Держкомрезерву у визначених ним періодичності та порядку.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про державний матеріальний резерв" звітність про наявність запасів матеріальних цінностей державного резерву, їх рух, облік здійснюється в порядку, що визначається Кабінетом Міністрів України.

Разом з тим, як встановлено судом, відповідачем не подано нормативних актів, згідно з якими регулюється звітність про наявність запасів матеріальних цінностей державного резерву, їх рух, облік.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача щодо наявності у відповідача заборгованості перед позивачем за Договорами.

Відтак, суд вважає вимогу позивача щодо стягнення з відповідача основного боргу у розмірі 581 107,53 грн. обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім основної заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 147,20 грн. трьох відсотків річних та 8 915,01 грн. інфляційних втрат.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом перераховано заявлені позивачем до стягнення суми трьох відсотків річних та інфляційних втрат, та встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 4 147,20 грн. трьох відсотків річних та 8 915,01 грн. інфляційних втрат.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості з урахуванням інфляційних втрат та 3 % річних, в загальному розмірі 594 169,74 грн. підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача.

Керуючись ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Державного агентства резерву України (01601, м. Київ, вул. Пушкінська, 28, ідентифікаційний код: 37472392) на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, м. Київ, вул. Тверська, 5; ідентифікаційний код: 40075815) в особі регіональної філії "Південно-Західна залізниця" (01601 м. Київ, вул. Лисенка, 6, ідентифікаційний код: 40081221) заборгованість в розмірі 581 107 (п'ятсот вісімдесят одна тисяча сто сім) грн. 53 коп., 3 % річних в розмірі 4 147 (чотири тисячі сто сорок сім) грн. 20 коп., інфляційні втрати в розмірі 8 915 (вісім тисяч дев'ятсот п'ятнадцять) грн. 01 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 8 912 (вісім тисяч дев'ятсот дванадцять) грн. 55 коп.

3. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідний наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21.09.2016.

Суддя О.А. Грєхова