КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2016 р. Справа№ 910/9878/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача : ОСОБА_2 - представник;

Від відповідача: Бойко А.В. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016

у справі № 910/9878/16 (суддя Грєхова О.А.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

до Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК"

про зобов'язання виконати умови договору

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_5 (далі, позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ФІДОБАНК" (далі, відповідач або Банк) про зобов'язання виконати умови договору

Позовні вимоги мотивовані неналежним виконанням відповідачем умов Договору банківського рахунку на розрахунково-касове обслуговування від 26.04.2005.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 у справі №910/9878/16 у задоволенні позовних вимог відмовлено у повному обсязі.

Рішення суду мотивоване тим, що з 20.05.2016 у Банку була запроваджена процедура тимчасової адміністрації, а тому, оскільки вимоги позивача про перерахування коштів, які знаходяться на його рахунках у відповідача є майновими вимогами кредитора банку, а у відповідності до імперативних приписів пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог кредиторів банку, у задоволенні позову було відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 у справі №910/9878/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги позивач зазначив, що приймаючи рішення у даній справі, суд першої інстанції не дослідив підписаний сторонами Договір банківського рахунку на розрахунково-касове обслуговування від 26.04.2005 та неправильно визначився із характером спірних правовідносин, не застосував закон, який підлягає застосуванню, у зв'язку з чим прийняв помилкове рішення, яке підлягає скасуванню.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя: Отрюх Б.В., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2016 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 прийнято до провадження та призначено до розгляду на 27.09.2016.

У судовому засіданні, призначене на 27.09.2016, представником відповідача надано відзив на апеляційну скаргу, який колегією суддів було оглянуто та долучено до матеріалів справи.

Представник позивача підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти апеляційної скарги, просив рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог позивача та вважає, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 26.04.2005 між Акціонерним банком "Ажіо" (27.06.2012 змінено найменування на Публічне акціонерне товариство "ФІДОБАНК") (банк) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_5 (клієнт) укладено Договір банківського рахунку на розрахунково-касове обслуговування (далі - Договір), відповідно до умов якого банк відкриває поточний (мультивалютний) рахунок № НОМЕР_1 (далі - рахунок) та зобов'язується здійснювати його розрахунково-касове обслуговування, а клієнт зобов'язується оплачувати послуги банку згідно тарифів банку в порядку і на умовах, визначених Договором.

Пунктом. 1.2 Договору зазначено, що рахунок відкривається банком клієнту для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов Договору, банківських правил, вимог законодавства України, а також за допомогою дебетових і кредитових платіжних інструментів, що застосовуються у міжнародній банківській практиці.

Відповідно до п.п. 2.1., 2.2. Договору клієнту надано право самостійно розпоряджатися коштами на рахунку з дотриманням вимог законодавства України та банківських правил, за винятком випадків, зазначених в п. 2.8. цього Договору, та випадків накладення арешту на кошти (їх частину) чи тимчасового призупинення операцій по рахунку відповідно до законодавства України. Вимагати від банку своєчасного та повного здійснення розрахунково-касового обслуговування.

Згідно з п. 2.5 Договору клієнт має право звернутися до банку з проханням виконати його розпорядження (доручення), що надійшло після операційного часу, але в межах операційного дня банку, за умови наявності коштів та здійснення клієнтом оплати згідно ставок і тарифів банку.

Банк має право виконати розпорядження (доручення) клієнта, що надійшло до банку після операційного часу на умовах, які викладені в п. 2.5 Договору, та при наявності технічної можливості у банку, або відмовити у виконанні такого розпорядження (доручення) (п.2.12 Договору)

Відповідно до п. 2.23 Договору банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок клієнта грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунку та проведення інших операцій за рахунком, передбачених законодавством України та банківськими правилами. При цьому, розрахунки за платіжними документами клієнта, що надійшли до банку протягом його операційного часу, проводити в той же день, а ті, що надійшли після закінчення операційного часу - на наступний банківський день.

Згідно з п. 2.24 Договору банк зобов'язується забезпечити своєчасне зарахування коштів на рахунок клієнта за умови правильності заповнення в розрахункових документах, що надійшли до банку на користь клієнта, реквізитів передбачених банківськими правилами.

Пунктом 7.1 Договору зазначено, що Договір укладений на невизначений строк і набуває чинності з дня його підписання.

Як вбачається із матеріалів справи, 17.05.2016 позивач звернувся до відповідача з платіжним дорученням №4 про перерахування УДКСУ в Голосіївському районі ГУ ДКСУ у м. Києві суми в розмірі 30 255,00 грн. та з платіжним доручення № 7 про перерахування ТОВ АФ "Універсал-Аудит" суми в розмірі 60 000,00 грн.

Судом встановлено, що на дату звернення позивача до банку із платіжними дорученнями №4 та №7 від 17.05.2016 на рахунку позивача НОМЕР_2 було достатньо коштів для їх виконання станом на 19.05.2016.

Однак, відповідач свій обов'язок за Договором в частині виконання поданих позивачем платіжних доручень №4 та №7 від 17.05.2016 не виконав.

Враховуючи зазначене, позивач просив суд зобов'язати банк виконати зазначені платіжні доручення позивача про перерахування грошових коштів. Колегія суддів, дослідивши матеріали справи, погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 7.1.2 статті 7 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" поточний рахунок - це рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до частин першої, третьої статті 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд.

Водночас, банк згідно з частиною другою статті 1066 Цивільного кодексу України має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Як зазначено ст. 1071 Цивільного кодексу України банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом.

Статтею 1074 Цивільного кодексу України встановлено, що обмеження прав клієнта щодо розпорядження грошовими коштами, які знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпорядження рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Відповідно до статті 1089 Цивільного кодексу України за платіжним дорученням банк зобов'язується за дорученням платника за рахунок грошових коштів, що розміщені на його рахунку у цьому банку, переказати певну грошову суму на рахунок визначеної платником особи (одержувача) у цьому чи в іншому банку у строк, встановлений законом або банківськими правилами, якщо інший строк не передбачений договором або звичаями ділового обороту.

За змістом пункту 1.24 статті 1 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі.

Відповідно до статті 177 Цивільного кодексу України, об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Згідно з частиною 1 статті 190 Цивільного кодексу України, майном як особливим об'єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки.

Зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку (частина 1 статті 509 Цивільного кодексу України).

Отже, враховуючи наведені вище положення, та, зокрема, положення статей 177, 190, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язальні правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору банківського рахунка, мають майново-грошовий характер, відтак, у цьому випадку позивач є кредитором за майновою вимогою щодо розпорядження належними йому коштами.

На підставі рішення Правління Національного банку України № 8 від 20.05.2016 "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення № 783 від 20.05.2016 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Фідобанк" та розпочато процедуру виведення банку з ринку шляхом запровадження тимчасової адміністрації з 20.05.2016 по 19.06.2016 включно.

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 959 від 09.06.2016 відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації в Публічному акціонерному товаристві "Фідобанк" з 20.06.2016 по 19.07.2016 включно.

Крім того, на підставі рішення Правління Національного банку України № 142-рш від 18.07.2016 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" вирішено розпочати процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Фідобанк" з 20.07.2016 по 19.07.2018 року включно.

Процедура виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються нормами Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що тимчасова адміністрація - це процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом, а відповідно до пункту 6 статті 2 цього Закону ліквідація банку - це процедура припинення банку як юридичної особи відповідно до законодавства.

За змістом частини п'ятої статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку, зокрема щодо майнових зобов'язань, які здійснюються виключно у межах процедури ліквідації банку.

Відповідно до п. 4 частини 1 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" вказано, що у цьому Законі термін "вкладник" вживається у значені "фізична особа (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката".

А тому, враховуючи дану норму, фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності та юридичні особи не підпадають під визначення поняття "вкладник" у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Разом із цим, вказаний Закон не дає визначення поняття "кредитор банку". Визначення терміну "кредитор банку" міститься у статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність", та під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

Таким чином, статус кредитора Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 поширюється на обмеження щодо задоволення його вимог до Банку під час запровадження у ньому тимчасової адміністрації, встановлені приписами пункту 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Більш того, виходячи зі змісту статей 39, 40, 49, 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" під час тимчасової адміністрації складається план врегулювання (рішення Фонду, що визначає спосіб, економічне обґрунтування, строки та умови виведення неплатоспроможного банку з ринку) у якому визначаються заходи щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку в один із способів передбачених у частині 2 статі 39 даного Закону. Фонд складає реєстр активів і зобов'язань, які підлягають відчуженню. Під час відчуження зобов'язань Фонд має забезпечити неупереджене ставлення до всіх кредиторів неплатоспроможного банку, дотримуючись черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, при цьому зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом, мають найвищий пріоритет і не можуть бути відчужені частково. Під час ліквідації банку уповноважена особа Фонду не має права здійснювати задоволення вимог кредиторів до затвердження реєстру акцептованих вимог кредиторів, за виключенням погашення за погодженням з виконавчою дирекцією Фонду вимог за правочинами, що забезпечують проведення ліквідаційної процедури. Кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у черговості передбаченій статтею 52 даного Закону. Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. Таким чином, після запровадження у банку тимчасової адміністрації (з метою виведення цього банку з ринку) та переходу до процедури ліквідації банку, задоволення вимог кредиторів відбувається у особливому, передбаченому зазначеним спеціальним Законом порядку з дотриманням принципів черговості, передбаченої статтею 52 цього Закону, та виходячи з того, що найвищий пріоритет мають зобов'язання банку за вкладами фізичних осіб, гарантованими Фондом.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 25.03.2015 у справі № 3-24гс15, від 29.04.2015 у справі № 3-61гс15, від 10.06.2015 у справі № 3-223гс15.

На підставі викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що на відповідача поширюються обмеження, встановлені пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", а тому від часу запровадження в Публічному акціонерному товаристві "ФІДОБАНК" тимчасової адміністрації не можуть бути задоволені вимоги позивача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що позивач не позбавлений можливості захистити свої майнові права за договором банківського рахунку в порядку, передбаченому Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 на рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 у справі №910/9878/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 11.07.2016 у справі №910/9878/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/9878/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська