ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2016р. Справа№ 914/1145/16

Господарський суд Львівської області у складі головуючого судді Горецької З.В., судді Коссака С.М., судді Тускавецького В.П.

за участю секретаря судового засідання Хороз І.Б.,

розглянув у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з додатковою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати», м.Новий Розділ Львівська область

до відповідача: ОСОБА_1 агрофірми «Горожанна», с.Велика Горожанна, Миколаївський район, Львівська область

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_1 нотаріуса Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_2, м.Миколаїв Львівської області

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року між ТзДВ «дослідно-механічний завод «Карпати» та приватною агрофірмою «Горожанна» прибудованого нежитлового приміщення загальною площею 483,9 кв.м., яке знаходиться по бульвару Довженка, 6-А у м. Новий Розділ Львівської області, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.04.2016 року.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3 арбітражний керуючий;

від відповідача: ОСОБА_4 - представник за довіреністю б/н, б/д; ОСОБА_5 -представник за довіреністю б/н, б/д;

від третьої особи: не з»явився.

Представникам сторін, присутнім в судовому засіданні, роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Товариства з додатковою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати», м. Новий Розділ Львівської області до відповідача: ОСОБА_1 агрофірми «Горожанна», с. Велика Горожанна Миколаївського району Львівської області про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року між ТзДВ «дослідно-механічний завод «Карпати» та приватною агрофірмою «Горожанна» прибудованого нежитлового приміщення загальною площею 483,9 кв.м., яке знаходиться по бульвару Довженка,6-А у м. Новий Розділ Львівської області, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.04.2016 року.

Ухвалою від 28.04.2016 року порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 17.05.2016 р. Рух справи відображено в ухвалах суду.

Представник позивача в судове засідання з»явився, вимоги ухвали виконав не повністю, позовні вимоги підтримав.

Позовні вимоги обґрунтовуються наступним. На підставі договору купівлі-продажу, укладеного 01.10.2012 року між ТзДВ «Дослідно-механічний завод «Карпати» та приватною агрофірмою «Горожанна», продавець зобов»язався передати, а покупець прийняти у власність прибудоване нежитлове приміщення загальною площею 483,9 кв.м., розташоване на землях Новороздільської міської ради та знаходиться по бульвару Довженка, номер 6-А у місті Новий Розділ Львівської області. Однак, покупець не зареєстрував вчасно своє право власності на нерухоме майно, тому, на думку позивача, не є його власником, адже, відповідно до п.4 статті 334 ЦК України (в чинній редакції), права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. У зв»язку зтим, позивач звернувся до господарського суду з позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року.

Відповідач в судове засідання з»явився, проти позовних вимог заперечив, просить суд відмовити в задоволенні позову, оскільки спірний договір був належним чином укладений сторонами 01.10.2012 року, тобто викладений в письмові формі, в якій погоджені усі істотні умови, нотаріально посвідчений та належним чином зареєстрований. Тому підстав для визнання даного договору недійсним немає.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, колегія суддів

ВСТАНОВИЛА:

01.10.2012 року між ТзДВ «Дослідно-механічний завод «Карпати» (надалі позивач, продавець) та приватною агрофірмою «Горожанна» (надалі відповідач, покупець) укладено договір купівлі-продажу прибудованого нежитлового приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за №2547.

Згідно п.1 зазначеного договору продавець зобов»язався передати, а покупець прийняти у власність прибудоване нежитлове приміщення загальною площею 483,9 кв.м., розташоване на землях Новороздільської міської ради та знаходиться по бульвару Довженка, номер 6-А у місті Новий Розділ Львівської області.

У п.2 договору зазначено: «Нерухоме майно, що відчужується, належить продавцю на праві власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САС №218221, виданого Новороздільською міською радою 05.06.2012 року на підставі рішення виконкому тієї ж ради від 20.03.2007 року №104 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно Новороздільським міським бюро технічної інвентаризації дочірнім підприємством ТзОВ ПБП «Контур», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав №34380036 від 05.06.2012 року реєстраційний номер 36816222, номер запису 448 в книзі №3».

Згідно п.14 даного договору право власності на придбане нерухоме майно, виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору.

Приватна агрофірма «Горожанна» права власності на нерухоме майно у 2012 році не зареєструвала та звернулася з позовом до господарського суду Львівської області про визнання права власності за нею на спірне приміщення. Рішенням господарського суду львівської області від 03.10.2013 року у справі №914/2425/13 (суддя шпакович О.Ф.) позов задоволено повністю та визнано за ОСОБА_1 агрофірмою «Горожанна» право власності на нежитлові приміщення загальною площею 483,9 м.кв., що прибудовані до 9-поверхового будинку і знаходяться у місті Новий Розділ (Миколаївського району Львівської області), бульвар Довженка,6 А, а також звільнено з-під арешту зазначений у п.2 резолютивної частини рішення об»єкт нерухомості нежитлові приміщення загальною площею 483,9 м.кв., що знаходяться у місті Новий Розділ бульвар Довженка, 6-А.

Не погоджуючись з вказаним рішенням Миколаївська об»єднана державна податкова інспекція Головного управління Міндоходів у Львівській області оскаржила його в апеляційному порядку, звернувшись до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою №3675/10/10-007 від 17.10.2013 року, в якій просила скасувати рішення господарського суду львівської області від 03.10.2013 року у справі №914/2425/13 і прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову ПАФ «Горожанна» відмовити повністю.

Львівський апеляційний господарський суд 11.02.2014 року виніс постанову у справі №914/2425/13, згідно якої апеляційну скаргу задоволено. Рішення Господарського суду Львівської області від 03.40.2013 року у справі скасовано, прийнято нове рішення: у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 28.04.2014 року у справі №914/2425/13 касаційна скарга приватної агрофірми «Горожанна» залишена без задоволення, а постанова Львівського апеляційного господарського суду від 11.02.2014 року у справі №914/2425/13 залишена без змін.

Згідно постанови ВГС України, Львівський апеляційний господарський суд, переглядаючи справу в апеляційному порядку, дійшов висновку про скасування рішення господарського суду Львівської області від 03.10.2013, ним прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. При цьому апеляційний господарський суд виходив з того, що відповідно до п. 14 укладеного товариством з додатковою відповідальністю Дослідно-механічний завод Карпати із приватною агрофірмою Горожанна договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року, право власності на придбане нерухоме майно виникає у покупця з моменту державної реєстрації цього договору. Як встановлено апеляційним господарським судом, уклавши договір 01.10.2012, позивач не здійснив його державну реєстрацію, у встановленому порядку не звертався до відповідного органу реєстрації та не подав документи для державної реєстрації прав та їх обтяжень, місцевий господарський суд дійшов помилкового та передчасного висновку щодо задоволення позову про визнання за позивачем права власності та звільнення спірного майна з-під арешту (накладеного 23.10.2012 постановою відділу державної виконавчої служби Миколаївського районного управління юстиції про арешт майна, що належить боржнику товариству з додатковою відповідальністю Дослідно-механічний завод Карпати, та оголошення заборони на його відчуження), яке підлягає реалізації у ході виконавчого провадження для погашення товариством з додатковою відповідальністю Дослідно-механічний завод Карпати заборгованості перед державою.

Вказаний висновок Львівського апеляційного господарського суду відповідає матеріалам справи та чинному законодавству України. Підстав для задоволення касаційної скарги приватної агрофірми Горожанна немає.

22.04.2016 року з інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно ліквідатору стало відомо про здійснення 21.04.2016 року відповідачем реєстрації власності на спірне нежитлове приміщення на підставі договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року.

Позивач наполягає, що згідно ч.3 статті 640 ЦК України договір від 01.12.2012 року міг би вважатися укладеним між сторонами з 21.04.2016 року з моменту державної реєстрації права власності на спірне майно, якщо б ПАФ «Горожанна» не здійснила б дії по порушенню вимог Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», оскільки ухвалою господарського суду львівської області від 21.10.2013 року по справі №914/3713/13 порушено провадження про банкрутство ТзДВ «Дослідно-механічний завод «КАРПАТИ», визнано розмір вимог ініціюючого кредитора введено мораторій на задоволення вимог кредиторів, введено процедуру розпорядження майном боржника, розпорядником майна призначено арбітражного керуючого ОСОБА_3.

Оголошення про порушення провадження у справі про банкрутство опубліковано в газеті «Урядовий кур»єр» №202 від 02.11.2013 року.

Приватна агрофірма «Горожанна» не заявила свої вимоги в процедурі банкрутства до господарського суду, а отже, на думку позивача, не є конкурсним кредитором і її можливі вимоги можуть бути погашені лише в шосту чергу в ліквідаційній процедурі.

10.04.2014 року господарським судом Львівської області по справі №914/3713/13 винесено постанову про визнання ТзДВ «Дослідно-механічний завод «КАРПАТИ» бакрутом та відкрито ліквідаційну процедуру та призначено ліквідатором арбітражного керуючого ОСОБА_3.

Тому на підставі Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» спірне майно, яке на момент відкриття ліквідаційної процедури зареєстровано як власність ТзДВ «Дослідно-механічний завод «КАРПАТИ», включено до ліквідаційної маси.

Вилучення майна із ліквідаційної маси та відчуження в інший спосіб законом не допускається, звернення стягнення на майно боржника здійснюється виключно за ухвалою господарського суду у провадженні якого перебуває справа про банкрутстсво боржника, задоволення вимог кредиторів за рахунок майна боржника здійснюється виключно в межах провадження у справі про банкрутство.

ПАФ «Горожанна» не зверталась до господарського суду про вилучення майна з ліквідаційної маси і ухвала з цього приводу не виносилася.

У зв»язку з тим, позивач зазначає, що по договору від 01.10.2012 року між ТзДВ «Досліно-механічний завод «КАРПАТИ» та приватною агрофірмою «Горожанна» (дата вчинення правочину-момент його державної реєстрації, тобто 21.04.2016 року) наявна підстава вважати правочин недійсним через порушення вимоги ч.1 ст.203 ЦК України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

На думку позивача, відповідно до ч.1 статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, а саме, на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Таким чином, ТзДВ «ДМЗ «Карпати» не мало підстав звернутися до суду стосовно визнання недійсним договору від 01.10.2012 року, так як до 21.04.2016 року правочин не був вчинений.

Позивач наполягає, що правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації права власності на спірне майно, тобто з 21.04.2016 року, при цьому було порушено вимоги Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» та недотримано ч.1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін, або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.1,3 статті 215 ЦК України).

Тому позивач констатує, що по договору від 01.10.2012 року між позивачем та відповідачем (дата вчинення правочину момент державної реєстрації права власності на спірне майно, тобто 21.04.2016 року) наявна підстава вважати правочин недійсним через порушення вимоги ч.1 статті 203 ЦК України та Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом».

Відповідач проти позову заперечує, просить суд відмовити в задоволенні позову.

Відповідач стверджує, що згідно пункту 4 укладеного договору сторони визначили, що розрахунок між сторонами за цим договором буде проведений наступним чином: сума договору, що складає 244 200,00 грн. з ПДВ, яку покупець має сплатити продавцю зараховується сторонами договору як погашення боргу продавця перед покупцем у сумі 244 200,00 грн. з ПДВ і списується з рахунку покупця, як борг продавця, про що складається акт звірки від 01.10.2012 року. Оскільки, відповідно п.3 спірного договору, згідно висновку про вартість майна складеного 04.09.2012 року суб»єктом оціночної діяльності Малим підприємством «Стимул» вартість прибудованих нежитлових приміщень становить 203 500, 00 грн. без ПДВ, а з ПДВ вартість майна становить 244 200,00грн.

Таким чином в силу вимог статті 601 ЦК України зобов»язання щодо проведення розрахунків між сторонами по укладеному договору та правовідносинах щодо повернення суми коштів сплачених по договору на виконання робіт від 09.09.2009 року та додаткової угоди №1 до нього від 05.05.2010 року вважаються припиненими зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав. В подальшому на виконання умов укладеного договору позивачем було виконано зобов»язання щодо передачі майна відповідачеві, а саме:

- передано нерухоме майно, про що складено Акт приймання-передачі від 01.10.2012 року (п.5.1, п.7.1, п.15 договору),

- передано документацію на нерухоме майно: технічний план, матеріали з технічної інвентаризації будівлі тощо (п.16 Договору).

Згідно умов укладеного договору (п.14) сторони визначили, що перехід права власності від позивача до відповідача відбувається в момент державної реєстрації цього договору, яка була здійснена приватним нотаріусом Миколаївського райнного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_2 01.10.2012 року за №5229359 в Державному реєстрі правочинів, про що відповідачу було видано витяг за №11907824.

Відповідач зазначає, що згідно статті 210 ЦК України (в редакції на момент вчинення правочину) визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Порядок реєстрації правочинів було визначено постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 року №671 «Про затвердження тимчасового порядку державної реєстрації правочинів».

Згідно вказаного Тимчасового порядку державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. При цьому, під Державним реєстром правочинів розумілася єдина компютерна база даних, яка містить інформацію про правочин, що підлягає державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несанкціонованого доступу, держателем якої було Міністерство юстиції України.

Державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором Реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з реєстру та виконують інші функції були реєстраторами вказаного державного реєстру правочинів.

Вказаним тимчасовим порядком визначено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до реєстру. Про внесення запису до реєстру реєстратор видає сторонам правочину або уповноваженим особам примірник витягу.

Тобто ОСОБА_2, приватний нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області, на момент нотаріального посвідчення спірного договору була реєстратором вказаного реєстру, мала можливість вносити відповідні записи про державну реєстрацію правочину до нього, здійснила державну реєстрацію укладеного між сторонами договору купівлі-продажу прибудованого нежитлового приміщення від 01.10.2012 року в цей же день о 12:57:45, що підтверджується виданим цим нотаріусом витягом від 01.10.2012 року.

Вказане свідчить про те, що спірний договір був належним чином укладений сторонами 01.10.2012 року, тобто викладений в письмові формі, в якій погоджені усі істотні умови, нотаріально посвідчений та належним чином зареєстрований.

Усе вищевикладене, на думку відповідача, спростовує доводи позивача щодо визначення моменту укладення спірного договору календарною датою 21.04.2016 року, а саме: моментом проведення державної реєстрації права власності відповідача в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

При прийнятті рішення колегія суддів виходила з наступного.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Згідно до ст. 173 ГК України, господарським визнається зобовязання, що виникає між субєктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один субєкт (зобовязана сторона, в тому числі боржник) зобовязаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого субєкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший субєкт (управнена сторона, в тому числі кредитор) має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку.

Відповідно до ст. 179 ГК України, майново-господарські зобовязання, які виникають між субєктами господарювання або між субєктами господарювання і негосподарюючими субєктами юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобовязаннями.

Згідно ст.193 ГК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог вказаного кодексу. Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України).

Як встановлено судом вище, 01.10.2012 року між позивачем та відповідачем укладено договір купівлі-продажу прибудованого нежитлового приміщення, який посвідчено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі за №2547.

У вказаному договорі сторони правочину погодили умови відчуження нерухомого майна, зокрема, визначили предмет договору, його ціну. Порядок розрахунків, умови передачі, порядок виникнення права власності тощо.

Згідно п.4 даного договору сторони визначили, що розрахунок між сторонами за цим договором буде проведений наступним чином: сума договору, що складає 244 200,00 грн. з ПДВ, яку покупець має сплатити продавцю зараховується сторонами договору як погашення боргу продавця перед покупцем у сумі 244 200,00 грн. з ПДВ і списується з рахунку покупця, як борг продавця, про що складається акт звірки від 01.10.2012 року.

Таким чином, в силу вимог статті 601 ЦК України зобов»язання щодо проведення розрахунків між сторонами по укладеному договору та правовідносинах щодо повернення суми коштів сплачених по договору на виконання робіт від 09.09.2009 року та додаткової угоди №1 до нього від 05.05.2010 року, вважаються припиненими зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав.

В подальшому на виконання умов договору позивачем було виконано зобов»язання щодо передачі майна відповідачеві, а саме передано нерухоме майно, про що складено Акт приймання-передачі від 01.10.2012 року (п.5.1, п.7.1, п.15 договору), та передано документацію на нерухоме майно: технічний план, матеріали з технічної інвентаризації будівлі тощо (п.16 договору).

Згідно умов договору (п.14) сторони визначили, що перехід права власності від позивача та відповідача відбувається в момент державної реєстрації цього договору. Державну реєстрацію цього договору здійснено приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_2 01.10.2012 року за №5229359 в Державному реєстрі правочинів, про що відповідачу було видано витяг №11907824.

Відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом»якшують або скасовують відповідальність особи.

Таким чином, під час розгляду питання щодо відповідності чи невідповідності договору вимогам законодавства необхідно керуватися законодавством, яке діяло на момент вчинення спірного правочину, що повністю підтверджується з роз»ясненнями, наданими в абз.4 п.2.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними)».

Згідно статті 210 ЦК України (в редакції чинній на момент вчинення правочину) визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок реєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом.

Відповідно до ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

Згідно ч.3 ст.640 ЦК України, договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації з моменту державної реєстрації.

Порядок реєстрації правочинів визначено Постановою Кабінету міністрів України від 26.05.2001 року №671 «Про затвердження Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів», згідно якої державна реєстрація правочинів проводиться відповідно до вимог Цивільного кодексу України шляхом внесення відповідної інформації до Державного реєстру правочинів. При цьому, під державним реєстром правочинів розуміється єдина комп»ютерна база даних, яка містить інформацію про правочини, що підлягають державній реєстрації, забезпечує її зберігання, видачу та захист від несакціонованого доступу, держателем якої було Міністерство юстиції України.

Державні нотаріальні контори, приватні нотаріуси, які згідно з договорами, укладеними з адміністратором реєстру, проводять державну реєстрацію правочинів, змін, внесених до них, відомостей про припинення їх дії, приймають запити, видають завірені витяги з Реєстру та виконують інші функції були реєстраторами вказаного Державного реєстру правочинів.

Вказаним порядком визначено, що державна реєстрація правочинів проводиться шляхом внесення нотаріусом запису до Реєстру одночасно з його нотаріальним посвідченням. Датою державної реєстрації правочину вважається дата та час внесення відповідного запису до реєстру. Про внесення запису до реєстру реєстратор видає сторонам правочину або уповноваженим особам примірник витягу.

ОСОБА_1 нотаріус Миколаївського районного нотаріального округу Львівської області ОСОБА_2, на момент нотаріального посвідчення спірного договору була реєстратором вказаного реєстру, мала можливість вносити відповідні записи про державну реєстрацію правочину до нього, здійснила державну реєстрацію договору купівлі-продажу прибудованого нежитлового приміщення від 01.10.2012 року цей же день о 12:57:45, що підтверджується виданим приватним нотаріусом витягом від 01.10.2012 року.

Вказане свідчить про те, що спірний договір був належним чином укладений сторонами 01.10.2012 року, тобто, викладений в письмові формі, в якій погоджені усі істотні умови, нотаріально посвідчений та належним чином зареєстрований.

Отже, судом встановлено, що наявні передбачені законом умови, необхідні для укладення спірного договору (досягнуто згоди за всіма істотними для даного правочину умовами); отримано акцепт стороною, що направила оферту; передано майно по акту прийому-передачі, оскільки відповідно до законодавства необхідна його передача; здійснено державну реєстрацію та нотаріальне посвідчення, необхідні для його вчинення. Встановивши відповідні обставини, господарський суд дійшов до висновку про відсутність підстав для визнання спірного правочину недійсним.

Суд не може погодитися із доводами позивача щодо визначення моменту укладення спірного договору календарною датою 21.04.2016 року, а саме моментом проведення державної реєстрації права власності відповідача в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, виходячи з наступного.

На момент укладення спірного правочину чинне законодавство України розрізняло поняття державної реєстрації правочину та державної реєстрації прав за правочинами.

Вищевказані дії здійснювалися за окремими самостійними процедурами, визначеними відповідно Тимчасовим порядком державної реєстрації правочинів, затвердженим постановою КМУ від 26.05.2004 року №671, та Тимчасовим положенням про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5.

При цьому державна реєстрація права власності та інших речових прав на нерухомість стала обов»язковою лише з моменту набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року. Це полягає в тому, що держава визнає право власності або інше речове право за певною особою чи особами, про що вноситься відомості до Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обтяжень.

Суд зазначає, що жодним нормативним актом, чинним на момент укладення спірного правочину, не встановлено строків, упродовж яких набувач повинен зареєструвати свої права на набуте за договором нерухоме майно.

З постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (абз.6 п.3.1) вбачається, що якщо сторонами правочину, пов»язаного з переходом права власності (повного господарського відання) на нерухоме майно, не дотримано вимог закону стосовно правил державної реєстрації прав на таке майно, то сама лише ця обставина не є підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки зазначена реєстрація не є елементом правочину.

Згідно статті 182 ЦК України, 1. Право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. 2. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. 3. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість або правочинів щодо нерухомості, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. 4. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом.

На виконання вимог ЦК 1 липня 2004 р. прийнято Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», яким врегульовано відносини у цій сфері. Правочини щодо нерухомого майна вчинюються, якщо право власності на це майно зареєстровано відповідно до цього Закону. Реєстрація речових прав на нерухомість, їх обмежень здійснюється лише у разі вчинення правочинів щодо нерухомого майна, а також за заявою власника (володільця) нерухомого майна (ст. З вищезгаданого Закону). Важливо мати на увазі, що державна реєстрація зазначених фактів здійснюється за допомогою державної інформаційної системи Державного реєстру прав на нерухоме майно та їх обмежень.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 вищезазначеного Закону обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, що знаходиться на території України, фізичних та юридичних осіб, держави, територіальних громад, іноземців та осіб без громадянства, іноземних юридичних осіб, міжнародних організацій, іноземних держав, а також обмеження цих прав, а саме:

1) право власності на нерухоме майно;

2) інші речові права на чуже нерухоме майно: а) право володіння; б) право користування (сервітут); в) право постійного користування земельною ділянкою; г) право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); д) право забудови земельної ділянки (суперфіцій); є) право користування нерухомим майном строком більше ніж один рік.

При цьому законом можуть бути встановлені інші речові права на чуже нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації.

На момент прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» у державі вже сформувалася певна система реєструючих органів та діяв порядок реєстрації. Так, Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 р. № 7/5 (у редакції наказу від 28 січня 2003 р. № 6/5), було запроваджено державний реєстр прав на нерухомість, держателем якого визначено Міністерство юстиції України. До прийняття Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», відповідно до Тимчасового положення, функції з державної реєстрації здійснювали органи, визначені окремими нормативно-правовими актами. Так, на виконання Указу Президента України «Про заходи щодо створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» від 17 лютого 2003 р. Міністерство юстиції України спільним з іншими відомствами наказом від 26 лютого 2003 р. встановило, що: а) реєстрація земельних ділянок та прав на них здійснюється у складі державного реєстру земель, а функції Адміністратора державного реєстру земель має виконувати Центр державного земельного кадастру при Державному комітеті України по земельних ресурсах; б) реєстрація об'єктів нерухомого майна та прав на них здійснюється у Реєстрі прав власності на нерухоме майно згідно з Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно; функції Адміністратора Реєстру прав власності на нерухоме майно здійснюються державним підприємством «Інформаційний центр» Мін'юсту України, а функції реєстратора органами БТІ (бюро технічної інвентаризації).

Постановою Кабінету Міністрів України «Про створення єдиної системи державної реєстрації земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них у складі державного земельного кадастру» від 17 липня 2003 р. підтримано такий порядок державної реєстрації до моменту створення (до 1 січня 2005 р.) Державного реєстру прав на землю та нерухоме майно, а також встановлено, що після його створення державна реєстрація земельних ділянок, нерухомого майна та прав на них мають здійснюватись виключно Центром державного земельного кадастру при Державному комітеті по земельних ресурсах. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 травня 2004 р. № 671 було створено Державний реєстр правочинів, Адміністратором якого визначено ДП «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України. Однак така система державної реєстрації прав на нерухомість та порядок її здійснення має бути приведена у відповідність з вимогами Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» від 1 липня 2004 р.

Випадки обов'язкової державної реєстрації правочинів передбачаються як ЦК, так і іншими законами (див. коментар до ст. 210 ЦК). При цьому державну реєстрацію правочину не можна ототожнювати з державною реєстрацією нерухомого майна чи інших об'єктів цивільного права з метою їх обліку, недотримання якої може впливати на чинність правочину щодо придбання таких об'єктів і призводити до інших правових наслідків.

Від державної реєстрації договору купівлі-продажу нерухомого майна слід відрізняти державну реєстрацію речових прав, які виникають у покупця внаслідок укладення такого договору. Державна реєстрація таких прав здійснюється на підставах та в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень». При цьому слід мати на увазі, що дія цього закону поширюється лише на реєстрацію речових прав, що виникають у випадку купівлі-продажу лише фактично нерухомих речей і не стосується речей, на яких лише поширюється правовий режим нерухомої речі (повітряні та морські судна, судна внутрішнього плавання, космічні об'єкти тощо), а також на державну реєстрацію підприємств як суб'єктів господарювання, на реєстрацію ділянок надр для добування корисних копалин.

Отже, позивач безпідставно вказує на порушення сторонами ч.1 ст.203 ЦК України, тобто суперечність змісту оспорюваного договору вимогам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», адже станом на 01.10.2012 року відносно позивача не було порушено справу про визнання його банкрутом та відповідно норми вказаного спеціалізованого закону на нього не поширювалися.

Твердження позивача, що відповідними рішеннями було встановлено, що відповідач не здійснив державну реєстрацію права власності, у зв»язку з чим не набув права власності на майно, є безпідставним з огляду на наступне.

У постанові Львівського апеляційного господарського суду від 11.02.2014 року у справі №914/2425/13, на яку посилається позивач, зазначено, що колегія суддів вважає обґрунтованими доводи апеляційної скарги в тій частині, що позивач у встановленому законом порядку не звернувся до відповідного органу реєстрації та не подав документів для державної реєстрації прав та їх обтяжень, що стало наслідком відсутності реєстрації речового права на нерухоме майно прибудоване нежитлове приміщення. Вказана обставина не заперечувалася і відповідачем.

Тобто, в даному випадку було встановлено факт відсутності реєстрації речового права власності відповідачем у встановленому законом порядку.

При цьому також встановлено факт реєстрації правочину належним чином, а саме в постанові вказано, що при цьому як вбачається з договору купівлі-продажу нерухомого майна від 01.10.2012 року даний договір є нотаріально посвідчений, внесений до Державного реєстру правочинів, проте право власності на придбане майно не зареєстроване у Новороздільському міському бюро технічної інвентаризації.

За таких обставин Львівський апеляційний господарський суд як підставі відмови в позові відповідача про визнання права власності вказав на ту обставину, що колегія суддів вважає , що не виконавши вказаних вимог Закону, у позивача відсутні законні підстави для захисту свого права (права власності на нерухоме майно), оскільки на час звернення з позовом до суду першої інстанції таке право ще не виникло.

Отже, в ході судового розгляду справи №914/2425/13 з»ясовано, що у відповідача наявні усі необхідні правовстановлюючі документи на нерухоме майно, однак ним не вчинено дій по реєстрації речового права на майно у встановленому порядку, а також не надано доказів щодо оспорення або невизнання його права власності іншою особою, або втрати документів, які засвідчують таке право власності відповідно до положень ст.392 ЦК України.

В силу ст. 35 ГПК України, факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), мають преюдиційне значення в даній справі та не підлягає доказуванню.

Як вбачається з матеріалів справи, факти встановлені у справі №914/2425/13 не мають преюдиціального значення в даній справі.

Щодо твердження позивача про відсутність заяви відповідача про включення його до реєстру вимог кредиторів та заяви про вилучення спірного майна з ліквідаційної маси суд зазначає наступне.

Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» визначено, що кредитором є юридична чи фізична особа, а також органи доходів і зборів та інші державні органи, які мають підтверджені у встановленому порядку документами вимоги щодо грошових зобов»язань до боржника.

Однак, станом на дату порушення справи про визнання банкрутом позивача у відповідача не існувало належних правових підстав та належних підтверджуючих документів щодо існування боргу позивача перед відповідачем.

Між позивачем та відповідачем існували правовідносини з підстав двох правочинів: 1) договору про виконання робіт від 09.09.2009 року та додаткової угоди №1 до нього від 05.05.2010 року, 2) договору купівлі-продажу прибудованого нежитлового приміщення від 01.10.2012 року.

Зокрема, позивач за умовами договору про виконання робіт від 09.09.2009 року отримав в порядку попередньої оплати за металоконструкції грошові кошти в сумі 330 000,00 грн., що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, які в подальшому у зв»язку з розірванням даного договору було зобов»язано позивача повернути в строк до 30.08.2010 року. При цьому частину коштів в сумі 85 800,00 грн. було повернено у 2011-2012 р.р., а станом на 01.10.2012 року залишок боргу позивача перед відповідачем становив 244 200,00 грн., що підтверджується відповідним Актом звірки від 01.10.2012 року. До матеріалів справи позивачем та відповідачем долучено договори про виконання робіт від 09.09.2009 року, які візуально відрізняються один від одного. Однак, в судовому засіданні сторони пояснили, що по змісту договори однакові, а інших договірних відносин між ними не було. Крім того, суд зазначає, що зовнішня відмінність даних договорів не може впливати на предмет спору.

За договором купівлі-продажу прибудованого нежитлового приміщення від 01.10.2012 року позивач передав у власність відповідача нерухоме майно шляхом зарахування його вартості в рахунок погашення існуючого боргу, що прямо відображено у вказаному договорі. А при укладені даного договору, як встановлено судом вище, дотримано усім вимог чинного на той момент законодавства.

Таким чином, станом на 02.10.2013 року ні у відповідача, ні у позивача за даними бухгалтерського обліку не існувало заборгованості один перед одним, а, відтак, заявлення кредиторських вимог у справі про визнання банкрутом не було можливим, оскільки відповідач, згідно ст.334 ЦК України, уже був власником майна, що є предметом спірного договору.

Закон України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» регламентує права та повноваження ліквідатора в ході розгляду справи про банкрутство.

Стаття 20 цього Закону визначає спеціальну позовну давність щодо визнання недійсними окремих правочинів. Так, правочин (договори) або майнові дії боржника, які були вичнені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов»язання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог, боржник виконав майнові зобов»язання раніше встановленого строку, боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобов»язання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов»язань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим, боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобов»язання або внаслідок його виконання майна божника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів, боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна, боржник прийняв на себе заставні зобов»язання для забезпечення виконання грошових вимог.

Зважаючи на те, що справа про банкрутство позивача порушена 21.10.2013 року (ухвала господарського суду Львівської області у справі №914/3713/13), а за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора у межах провадження у справі про банкрутство можуть бути визнані недійсними або спростовані правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені після 21.10.2013 року, (або за рік до 21.10.2013 року, тобто з 21.10.2012 року) тому визнання недійсним спірного договору від 01.10.2012 року, тобто вчиненого до зазначеного терміну, за заявою арбітражного керуючого, законом не передбачено.

Крім того, відповідач зазначає, що позивачем порушений загальний строк позовної давності, визначений статтею 257 ЦК України, оскільки договір купівлі-продажу був належним чином укладений 01.10.2012 року, на виконання вимог чинного законодавства України нотаріально посвідчений та зареєстрований в Державному реєстрі правочинів. Позивач є стороною договору, тому про його укладення останньому було відомо 01.10.2012 року. З цього дня і розпочався перебіг загального строку позовної давності для звернення його з позовом до суду, який закінчився 02.10.2015 року. Отже, на думку позивача, з цього дня розпочався перебіг загального строку позовної давності для звернення його з позовом до суду, який закінчився 02.10.2015 року.

Також суд наголошує, що відповідно до п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 10 Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи вищевикладене, судом встановлено, що право позивача не було порушено, тому суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Згідно статті 215 ЦК України, 1. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. 2. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. 3. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до статті 203 ЦК України, 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Отже, позивачем суду не надано належних та допустимих доказів, що підтверджували б підстави для визнання договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року недійсним.

Враховуючи вищевикладене суду дійшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають до задоволення.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що позивачем не подано належних і допустимих доказів, які б з достовірністю підтверджували позовні вимоги, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги Товариства з додатковою відповідальністю «Дослідно-механічний завод «Карпати» до ОСОБА_1 агрофірми «Горожанна» про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 01.10.2012 року між ТзДВ «Дослідно-механічний завод «Карпати» та приватною агрофірмою «Горожанна» прибудованого нежитлового приміщення загальною площею 483,9 кв.м., яке знаходиться по бульвару Довженка,6-А у м. Новий Розділ Львівської області, який посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського районного нотаріального округу ОСОБА_2 та зареєстровано в реєстрі речових прав на нерухоме майно 21.04.2016 року. не є обґрунтованими та не підлягають до задоволення.

Згідно ст. 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до ст. 49 ГПК України, слід покласти на позивача, оскільки спір виник з його вини.

Враховуючи наведене, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 75, 82, 84, 85 ГПК України, колегія суддів -

ВИРІШИЛА:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повне рішення складено 26.09.2016 р.

Головуючий суддя Горецька З. В.

суддя Коссак С.М.

суддя Трускавецький В.П.