ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26 вересня 2016 р. Справа № 918/1195/14

за позовом Рівненського обласного виробничого комунального підприємства водопровідно - каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал"

до відповідача-1 Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до відповідача-2 Виконавчого комітету Рівненської міської ради

третя особа на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ПАТ "Банк "Фінанси та кредит"

про скасування права власності

Суддя Андрійчук О.В.

За участю представників судового процесу:

від позивача: Голуб В.А., посв. № 351 від 15.05.2015 року

від відповідача-1: ОСОБА_3, дов. від 31.12.2015 року

від відповідача-2: ОСОБА_1, паспорт НОМЕР_1

від третьої особи: не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2014 року Рівненське обласне виробниче комунальне підприємство водопровідно-каналізаційного господарства "Рівнеоблводоканал" звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, Виконавчого комітету Рівненської міської ради про визнання недійсним та скасування розпорядження міського голови від 08.12.2005 року №2202-Р про оформлення права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1; визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 р. серії НОМЕР_2 видане ОСОБА_1 на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1; зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

Нежитлові приміщенням відповідача-1 збудовані на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм, що унеможливлює його належну експлуатацію та ремонт, а відтак вони підлягають знесенню, а відповідні правовстановлюючі документи органів місцевого самоврядуванню - визнанню недійсними, як такі, що прийняті з порушенням вимог чинного законодавства.

08.09.2014 року позивач уточнив свої вимоги та просив суд визнати недійсним та скасувати розпорядження міського голови від 08.12.2005 року № 2202-Р про оформлення права власності на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1; визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року серії НОМЕР_2 на нежитлові приміщення, видане ОСОБА_1; зобов'язати Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм., шляхом знесення таких приміщень.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 01.10.2014 року, яке залишене без змін постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року, позов задоволено.

Постановою Вищого господарського суду України від 25.11.2015 року постанову Рівненського апеляційного господарського суду від 10.06.2015 року та рішення Господарського суду Рівненської області від 01.10.2014 року у цій справі скасовано, матеріали справи скеровано для нового розгляду до Господарського суду Рівненської області.

За результатами автоматичного розподілу справу № 918/1195/14 передано на розгляд судді Андрійчук О.В.

Ухвалою суду від 22.12.2015 року справу прийнято до провадження, судове засідання призначено на 13.01.2016 року.

Ухвалою суду від 13.01.2016 року розгляд справи відкладено на 25.01.2016 року.

Ухвалою суду від 25.01.2016 року у справі № 918/1195/14 призначено судову будівельно-технічну експертизу, провадження у справі на час проведення експертизи зупинено.

19.08.2016 року матеріали справи з висновком експерта повернулися на адресу Господарського суду Рівненської області.

Ухвалою суду від 01.09.2016 року провадження у справі № 918/1195/14 поновлено, судове засідання призначено на 12.09.2016 року.

Ухвалою суду від 12.09.2016 року розгляд справи відкладено на 26.09.2016 року

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.09.1999 року між Комітетом з приватизації Рівненської міської ради та відповідачем-1 укладено договір купівлі-продажу будівлі (споруди, приміщення) шляхом викупу та посвідчено його приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу ОСОБА_4 за № 4067.

За умовами вказаного договору відповідач-1 придбав частину нежитлових приміщень одноповерхового дерев'яного будинку в одноповерховому цегляному нежитловому будинку загальною площею 72,2 кв. м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1.

14.10.1999 року Комітетом з приватизації Рівненської міської ради відповідачу-1 видано свідоцтво про право власності № 286, яким посвідчено, що нежитлове приміщення (частина) за адресою: АДРЕСА_1, дійсно належить на праві власності відповідачу-1.

На підставі розпорядження міського голови м. Рівне від 08.12.2005 року № 2202-р виконавчим комітетом Рівненської міської ради відповідачу-1 видане свідоцтво від 12.12.2005 року про право власності на нерухоме майно - нежитлові приміщення загальною площею 979,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, реєстрація за ним права власності на таке нерухоме майно проведена КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", про що видано витяг від 12.12.2005 року № 9239811.

27.03.2008 року між Рівненською міською радою та відповідачем-1 укладено договір оренди на земельну ділянку площею 1716 кв. м.

Як вбачається з витягу від 27.12.2013 року (індексний номер 15585814) з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності нерухоме майно, нежитлові приміщення загальною площею 979,1 кв.м. за адресою: АДРЕСА_1, зареєстровані за відповідачем-1 на праві приватної власності.

У свою чергу, на земельній ділянці по АДРЕСА_1 знаходиться каналізаційний колектор діаметром 500 мм, про що свідчать викопіровка з плану м. Рівне - "План земельної ділянки, що пропонується до передачі в оренду приватному підприємцю ОСОБА_1 в АДРЕСА_1", погоджена начальником Управління містобудування та архітектури Рівненського міськвиконкому 22.12.2005 року, викопіювання з генплану м. Рівне в масштабі 1:500.

Вказаний каналізаційний колектор введений в експлуатацію 01.11.1967 року та перебуває на балансі позивача під кодом 1221, рахунок 103, що стверджується довідкою про наявність основних засобів.

За визначенням, наведеним у ст. 1 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

Каналізація - сукупність споруд, призначених для відведення стічних вод з території населеного пункту або його частини, яка має відповідну мережу труб й колекторів (каналів), вулична каналізаційна мережа - трубопроводи, прокладені вздовж вулиць, мережа провулків, набережних тощо (Розділ "Визначення" Наказу Державного комітету України житлово-комунального господарства України № 65 від 01.07.1994 року "Про затвердження Правил користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин).

Згідно з Додатком № 1 Правил користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України до мереж каналізації, які приймаються на баланс Водоканалу та експлуатуються ним, відносяться напірні та самотічні колектори, вуличні каналізаційні мережі, внутрішньоквартальні каналізаційні мережі.

Відповідно до п. 12.1.1. Наказу Держжитлокомунгоспу від 05.07.1995 року № 30 "Про затвердження Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) каналізаційна мережа повинна забезпечити безперебійне і надійне приймання та відведення стічних вод з території населеного пункту до місця їх очищення та використання в різних цілях.

У п. 2.1.9. Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України передбачено, що до функцій Водоканалу входять, зокрема постійний контроль за якістю питної води згідно з ГОСТом 2874-82 "Вода питна", санітарно-технічним станом водопровідних споруд і мереж та за розподілом води між споживачами в системі водопостачання.

Пунктом 12.2.1. Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України технічне обслуговування мережі передбачає зовнішній і внутрішній (технічний) огляди мережі і споруд на ній: дюкерних і з'єднувальних камер, колодязів, напірних і самоплинних трубопроводів (колекторів), аварійних випусків, естакад і водопропускних труб під каналізаційними трубопроводами тощо.

Технічний огляд внутрішнього стану каналізаційної мережі, пристроїв і споруд на ній виконують з періодичністю: для оглядових колодязів і аварійних випусків - один раз на рік; для камер, естакад і переходів - один раз на квартал; для колекторів і каналів - один раз на два роки. Каналізаційні колектори, що відводять стоки в кількості більше 3000 л/с, повинні оглядатися кожні півроку, а ті, що відводять стоки у кількості 1000 - 3000 л/с, - щорічно (п. 12.2.6. Правил технічної експлуатації систем водопостачання та водовідведення населених пунктів України).

З наведеного вбачається, що каналізаційні мережі перебувають на балансі позивача, який забезпечує їх експлуатацію та підтримку у належному технічному стані.

09.04.2014 року працівниками позивача на виконання Правил технічної експлуатації систем водопостачання та каналізування населених пунктів України проведено обстеження каналізаційного колектора діаметром 500 мм та встановлено, що нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 розміщені на лінії такого каналізаційного колектора, чим порушено ст.ст. 113, 114 ЗК України, ст.ст. 36, 37 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", а також п. 15.5 Правил користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року № 190, у зв'язку з чим позивачем винесено припис з вимогою усунути порушення шляхом винесення мережі водовідведення з-під плями забудови або демонтажу нежитлових приміщень.

Листом від 22.04.2014 року відповідач-1 повідомив позивача про те, що вимоги, викладені у приписі, він вважає незаконними, а тому вони не можуть бути задоволені.

У той же час відповідач-1 визнав, що при виконанні будівельних робіт по реконструкції нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 під дільницю копчення риби, йому було відомо про те, що через вказану земельну ділянку проходить каналізаційний колектор, проте Державною технічною комісією вказаний об'єкт був прийнятий в експлуатацію, про що свідчить акт від 05.09.2001 року.

Як зазначалося, каналізаційний колектор введений в експлуатацію ще у 01.11.1967 року, а його обстеження проведено 09.04.2014 року.

Судом не встановлено документально підтверджених фактів проведення позивачем обстежень каналізаційного колектору у період з 1967 по квітень 2014 року . З пояснень позивача вбачається, що спроби останнього провести огляд каналізаційного колектора у період з 2005 по 2014 роки були марними, оскільки відповідач-1 огородив земельну ділянку кам'яним парканом і не допускав працівників позивача до перевірки.

Щодо обстеження, яке мало місце 09.04.2014 року, то останнє відбулося у зв'язку з тим, що колектор почав протікати і відбулося просідання ґрунту вздовж каналізаційного колектора на території земельної ділянки, наданої в оренду вдіповідачу-1, який і викликав працівників позивача для виявлення причин та усунення наслідків такого просідання ґрунту.

Як зазначалося, право власності відповідача-1 на нежитлові приміщення загальною площею 979,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, належить відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане виконавчим комітетом Рівненської міської ради 08.12.2005 року на підставі розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року.

На підтвердження можливості оформлення права власності на реконструйовані нежитлові приміщення загальною площею 979,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, за відповідачем-1 до матеріалів справи долучено висновок КП "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації" від 01.12.2005 року (в якому міститься посилання, зокрема на дозвіл на виконання будівельних робіт № 142 від 04.10.2000 року ітехдокументацію) та акт державної технічної комісії про прийняття закінченого будівництвом об'єкта в експлуатацію від 05.09.2001 року.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України "Про планування і забудову територій" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) планування територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх виконавчими органами, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями відповідно до їх повноважень, визначених законом, і полягає у розробленні та затвердженні генеральних планів населених пунктів, схем планування територій на місцевому рівні та іншої містобудівної документації, регулюванні використання їх територій, ухваленні та реалізації відповідних рішень про дотримання містобудівної документації. Розроблення, погодження та експертиза містобудівної документації провадяться згідно з встановленими державними стандартами, нормами та правилами в порядку, визначеному законодавством.

Сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах своїх повноважень вирішують питання планування, забудови та іншого використання територій згідно із схемою планування територій відповідних адміністративно-територіальних одиниць. Схемами планування територій на місцевому рівні в разі необхідності може визначатися доцільність розроблення генеральних планів окремих населених пунктів (ч.ч. 2, 3 ст. 11 Закону України "Про планування і забудову територій").

Відповідно до ч. 1 ст. 12 Закону України "Про планування і забудову територій" генеральним планом населеного пункту визначаються, зокрема межі функціональних зон, пріоритетні та допустимі види використання та забудови територій; загальний стан довкілля населеного пункту, основні фактори його формування, містобудівні заходи щодо поліпшення екологічного і санітарно-гігієнічного стану; території, які мають будівельні, санітарно-гігієнічні, природоохоронні та інші обмеження їх використання; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами.

За приписами ч. 1 ст. 13 Закону України "Про планування і забудову територій" детальний план території розробляється згідно з генеральним планом населеного пункту та визначає розташування інженерно-транспортної інфраструктури; інші вимоги, визначені державними будівельними нормами.

Частиною 1 ст. 18 Закону України "Про планування і забудову територій" унормовано, що при здійсненні планування і забудови територій на місцевому рівні врахування громадських інтересів полягає у визначенні потреби територіальної громади в територіях, необхідних для розташування, утримання об'єктів житлово-комунального господарства, соціальної, інженерно-транспортної інфраструктури, вирішення інших завдань забезпечення сталого розвитку населеного пункту.

У ч.ч. 1-3 ст. 26 Закону України "Про планування і забудову територій" передбачено, що для забезпечення дотримання вимог законодавства, а також регіональних та місцевих правил забудови, державних стандартів, норм і правил, містобудівної документації фізичним та юридичним особам за їх письмовим зверненням надаються єдині умови і обмеження забудови земельних ділянок, вихідні дані на проектування об'єктів містобудування (далі - вихідні дані). У разі відсутності місцевих правил забудови для будівництва окремого об'єкта містобудування на території кварталу існуючої забудови розробляється містобудівне обґрунтування розташування об'єкта містобудування в цьому кварталі. Містобудівне обґрунтування повинно містити текстові та графічні матеріали, розрахунки щодо можливості розташування об'єкта містобудування в кварталі та його параметрів з урахуванням державних будівельних норм.

Проектна документація на будівництво об'єктів містобудування розробляється згідно з вихідними даними на проектування з дотриманням вимог державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови та затверджується замовником в установленому законом порядку (ч. 1 ст. 28 Закону України "Про планування і забудову територій").

За ч. 3 ст. 29 Закону України "Про планування і забудову територій" дозвіл на виконання будівельних робіт надається на підставі, зокрема проектної документації; рішення виконавчого органу відповідної ради або місцевої державної адміністрації про дозвіл на будівництво об'єкта містобудування.

З наведеного вбачається, що планування та забудова територій на місцевому рівні забезпечується відповідними місцевими радами та їх виконавчими органами і здійснюються з врахуванням будівельних, санітарно-гігієнічних, природоохоронних обмежень, інших вимог, визначених державними будівельними нормами, а дозвіл на будівництво може бути виданий лише за умови дотримання вимог державних стандартів, норм і правил, регіональних і місцевих правил забудови.

Як вбачається з висновку № 7137 судової будівельно-технічної експертизи від 07.07.2016 року, згідно з викопіювання з генплану та наданої копії топографо-геодезичної зйомки мереж та комунікацій на земельній ділянці по АДРЕСА_1, переданій в оренду відповідачу-1 для обслуговування нежитлових приміщень, знаходиться каналізаційний колектор діаметром 500 мм, на лінії якого знаходяться нежитлові приміщення. При візуальному обстеження земельної ділянки за адресою: АДРЕСА_1, встановлена наявність каналізаційного колектора діаметром 500 мм з трьома каналізаційними колодязями та люками. На лінії каналізаційного колектора діаметром 500 мм, що проходить по земельній ділянці по АДРЕСА_1, нежитлові приміщення відсутні. У зв'язку з чим на дату проведення дослідження необхідності винесення каналізаційного колектора з-під плями забудови немає.

Отже, з висновку судового експерта судом встановлено, що на лінії каналізаційного колектора діаметром 500 мм знаходилися нежитлові приміщення, належні на праві власності відповідачу-1.

У свою чергу, за п. 23.4. Правил користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України забороняється, зокрема споруджувати над водопровідними та каналізаційними мережами і пристроями будь-які будівлі без дозволу Водоканалу.

Судом з матеріалів справи не встановлено наявності дозволу позивача на будівництво та реконструкцію нежитлових приміщень загальною площею 979,1 кв.м за адресою: АДРЕСА_1, що знаходяться у власності відповідача-1.

Відповідно ст. 65 ЗК України (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності визнаються землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення, порядок використання яких встановлюється законом.

Згідно зі ст. 73 ЗК України до земель трубопровідного транспорту належать земельні ділянки, надані під наземні і надземні трубопроводи та їх споруди, а також під наземні споруди підземних трубопроводів. Уздовж наземних, надземних і підземних трубопроводів встановлюються охоронні зони.

Відповідно до вимог додатку 8.1 (обов'язковий) ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" відстань по горизонталі (у світлі) від найближчих підземних мереж до фундаментів будівель та споруд має становити: від водопроводу і напірної каналізації - 5,0 м; самопливної каналізації (побутової та дощової) - 3,0 м. У примітці 6 додатку 8.1 ДБН 360-92** зазначено, що при укладенні мереж у захисних футлярах відстань між футляром та іншими мережами і спорудами визначається умовами провадження робіт. Доступ до каналізаційного колектору з метою його огляду, технічного обслуговування та ремонту забезпечується шляхом обладнання каналізаційних камер (оглядових колодязів) у визначених проектною документацією місцях.

Отже, спорудження будь-яких об'єктів нерухомого майна над каналізаційними мережами заборонено вимогами чинного законодавства, а відстань між підземними каналізаційними мережами та фундаментом будівлі має становити від 3 до 5 м.

Вказані вимоги під час реконструкції нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 відповідачем-1 дотримані не були, а отже будівництво суперечило санітарно-гігієнічним вимогам, державним будівельним нормам тощо.

Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів полягає у підтвердженні державними приймальними комісіями готовності до експлуатації об'єктів нового будівництва, реконструкції, реставрації, капітального ремонту будівель і споруд як житлово-громадського, так і виробничого призначення, інженерних мереж та споруд, транспортних магістралей, окремих черг пускових комплексів (далі - закінчені будівництвом об'єкти), їх інженерно-технічного оснащення відповідно до затвердженої в установленому порядку проектної документації, нормативних вимог, вихідних даних на проектування.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст. 144 Конституції України місцеве самоврядування є правом територіальної громади самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи.

Статтею 25, ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення виконавчого комітету ради з питань, віднесених до власної компетенції виконавчих органів ради, можуть бути скасовані відповідною радою. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Частиною 1 ст. 74 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що органи та посадові особи місцевого самоврядування несуть відповідальність за свою діяльність перед територіальною громадою, державою, юридичними і фізичними особами.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи, що розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року прийняте всупереч вимогам Закону України "Про планування і забудову територій", Правилам користування системами комунального водопостачання та водовід в містах і селищах України, ДБН 360-92** "Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень" тощо, відтак підлягає визнанню незаконним та скасуванню в судовому порядку.

При цьому суд зазначає, що за п.п. 2, 7, 14, 20 ч. 3 ст. 42 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин) міський голова організує в межах, визначених цим Законом, роботу відповідної ради та її виконавчого комітету; представляє територіальну громаду, раду та її виконавчий комітет у відносинах з державними органами, іншими органами місцевого самоврядування, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форм власності, громадянами, а також у міжнародних відносинах відповідно до законодавства; здійснює керівництво апаратом ради та її виконавчого комітету; видає розпорядження у межах своїх повноважень.

Як вбачається з оскаржуваного розпорядження, останнє прийняте на підставі ст. 30 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", якою, у свою чергу, врегульовано повноваження виконавчих комітетів відповідних рад у галузі, зокрема житлово-комунального господарства тощо.

Отже, міський голова у цьому випадку діяв від імені виконавчого комітету міської ради.

Стосовно вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року, то суд вважає за необхідне зазначити таке.

Видача свідоцтва про право власності передбачена у п. 6 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року №7/5 (у редакції, чинній станом на дату виникнення спірних правовідносин), що регулює оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, яке здійснюється місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, державними органами приватизації, Державним управлінням справами на житлові та нежитлові об'єкти. При цьому, БТІ можуть лише за дорученням вказаних органів проводити підготовку документів для видачі свідоцтв.

Свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформляється відповідне право, але не є підставою виникнення, зміни чи припинення цього права, тобто оскаржуване свідоцтво про право власності не породжує виникнення у відповідача-1 відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності.

Правовстановлюючим документом є саме розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року, отже визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року не призводить до відновлення порушеного права, визначеного позивачем як предмет спору. Відтак, свідоцтво не може виступати предметом спору: таким може бути лише правовстановлюючий документ, на підставі якого видано свідоцтво, а у відповідних випадках - також акт про державну реєстрацію права власності на об'єкт нерухомого майна.

Таким чином, свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється (підтверджується) право власності. Саме лише свідоцтво про право власності на певний об'єкт майна не є правовстановлюючим документом, хоча й може оцінюватися у вирішенні спорів відповідно до вимог ГПК України в сукупності з іншими доказами у справі.

Зважаючи на викладене, до свідоцтва не можуть застосовуватися інститути визнання недійсними правочинів або визнання недійсними нормативних актів чи актів індивідуальної дії (вказане стверджується також практикою Вищого господарського суд України, зокрема у справах № 920/1337/15 від 22.03.2016 року, № 909/1050/14 від 20.04.2016 року, № 914/495/16 від 31.08.2016 року тощо).

При цьому суд вважає також за необхідне зазначити, що, як вбачається з матеріалів справи, нежитлові приміщення по АДРЕСА_1 знесені відповідачем-1 на виконання рішення суду у цій справі.

За п. 4 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності припиняється у разі знищення майна.

Право власності на майно припиняється в разі його знищення. У разі знищення майна, права на яке підлягають державній реєстрації, право власності на це майно припиняється з моменту внесення за заявою власника змін до державного реєстру (ст. 349 ЦК України).

Враховуючи викладене, у задоволенні позовної вимоги про скасування свідоцтва про право власності слід відмовити.

Щодо вимоги позивача про звільнення земельної ділянки від нежитлових приміщень шляхом їх знесення, то судом встановлено таке.

Розпорядження міського голови № 2202-р від 08.12.2005 року прийняте з істотними порушеннями будівельних норм і правил, а отже є незаконним.

Згідно з положеннями ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.

Як встановлено судом із матеріалів справи, на виконання рішення Господарського суду Рівненської області у цій справі від 01.10.2014 року, яке набрало законної сили 17.10.2014 року, видано наказ від 17.10.2014 року.

У ході примусового виконання судового рішення відповідач-1 самостійно зніс нежитлові приміщення, розташовані на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, про що складено акт державного виконавця від 23.02.2015 року. У зв'язку з цим органом ДВС винесено постанову ВП № 46477098 про закінчення виконавчого провадження від 25.02.2015 року з примусового виконання наказу № 918/1195/14 від 17.10.2014 року про зобов'язання Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм, шляхом знесення таких приміщень.

Про те, що нежитлових приміщень по АДРЕСА_1 немає, свідчать також висновок судового експерта у цій справі та обставини, встановлені у справі № 569/4808/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ПАТ " Банк "Фінанси та кредит" про визнання договору іпотеки припиненим, які згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України не потребують доказування.

Отже, об'єкти нерухомого майна, щодо яких заявлено одну з позовних вимог, відсутні в натурі, а зобов'язання відповідача-1 по їх знесенню - виконані.

Господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи, що відповідач-1 на виконанні рішення суду вчинив дії по звільненню земельної ділянки по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм., шляхом знесення таких приміщень, зважаючи, що об'єктів нерухомого майна в натурі не існує, а отже дії по їх знесенню є неможливими, беручи до уваги те, що їх знесення відбулося після звернення позивача до суду, отже провадження в цій частині підлягає припиненню за відсутністю предмета спору.

Стосовно заяви третьої особи на стороні відповідача про застосування позовної давності, поданої в суд апеляційної інстанції, то останнє до задоволення не підлягає з тих підстав, що позовна давність за приписами ч. 3 ст. 267 ЦК України може бути застосована лише стороною у справі, тобто позивачем або відповідачем (ст. 21 ГПК України). Заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, ч. 4 ст. 27 ГПК України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, ст. 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис ст. 267 ЦК України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

Також фактичними обставинами та матеріалами справи спростовується твердження третьої особи щодо підвідомчості цього спору судам адміністративного судочинства, оскільки в його основі лежить спір про право, а сторонами є суб'єкти господарювання.

Стосовно посилання третьої особи на постанову Вищого адміністративного суду України від 04.03.2014 року у справі №К 800/44656/13 за позовом ОСОБА_5 до міського голови міста Рівне, Комунального підприємства "Рівненське міське бюро технічної інвентаризації", третя особа - ОСОБА_1 про визнання розпорядження нечинним, його скасування та скасування державної реєстрації права власності, в результаті якої, суд, скасувавши рішення першої та апеляційної інстанцій, ухвалив нове рішення, яким відмовив в задоволені позову. У свою чергу, як вбачається із зазначеної постанови, відмовляючи у позові, суд касаційної інстанції зазначив, що підставою для цього є відсутність порушення прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При цьому, суд посилається на висновки Верховного Суду України, викладені в постанові від 10.04.2012 року, у якій останній, проаналізувавши положення ч. 1 ст. 2 та ст. 17 КАС України, висловив таку правову позицію: "суд захищає лише порушені, невизнані або оспорювані права, свободи та інтереси учасників адміністративних відносин. Визнання протиправним рішення суб'єкта владних повноважень можливе лише за позовом особи, право або законний інтерес якої порушені цим рішенням".

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи що позивача належними та допустимими доказами довів заявлені позовні вимоги, отже останні підлягають частковому задоволенню.

Зважаючи, що спір виник внаслідок неправильних дій відповідачів, суд вважає за необхідне розподілити суровий збір порівну між відповідачами, як це передбачено ч. 2 ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 80, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати незаконним та скасувати розпорядження міського голови м. Рівне від 08.12.2005 року № 2202-Р "Про оформлення права власності на нежитлові приміщення на АДРЕСА_1"".

2. У задоволенні позовної вимоги про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 12.12.2005 року серії НОМЕР_2 на нежитлові приміщення по АДРЕСА_1, виданого ОСОБА_1, відмовити.

3. Провадження у справі за вимогою про зобов'язання Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 звільнити земельну ділянку по АДРЕСА_1 від нежитлових приміщень, розташованих на каналізаційному колекторі діаметром 500 мм., шляхом їх знесення припинити.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 26.09.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.