ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"22" вересня 2016 р.Справа № 916/3170/14

Господарський суд Одеської області у складі головуючого судді Бездолі Ю.С.,

суддів: Зайцева Ю.О., Никифорчука М.І.,

при секретарі судового засідання: Шевченко К.О.

за участю представників сторін:

прокурор Радянський О.Ю., посвідчення від 22.09.2012р. №005177

від позивача: ОСОБА_1, довіреність від 19.11.2015р. №01/03-39/2127

від відповідача-1: ОСОБА_2, довіреність від 10.06.2015р. №120/исх-гс

від відповідача-2: ОСОБА_2, довіреність від 10.06.2015р. №02.2-20/19

від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради): ОСОБА_3, довіреність від 21.01.2016р. №01-36/21

від третьої особи (Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини Одеської міської ради): ОСОБА_4, довіреність від 08.09.2016р.

від інших третіх осіб: не зявились

розглянувши у відкритому судовому засіданні позовну заяву: Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради (65032, м. Одеса, пр-т Шевченка, буд. 4, )

до відповідачів: 1. Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська, буд. 1, );

2. Виконавчого комітету Одеської міської ради (65004, м. Одеса, пл. Думська, буд. 1, )

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації (65107, м. Одеса, вул. Канатна, буд. 83, ).

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: 1. Департамент комунальної власності Одеської міської ради (65039, м. Одеса, вул. Артилерійська, буд. 1, )

2. Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини Одеської міської ради (65026, м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 14, )

3. Державна податкова інспекція в Приморському районі ГУ ДФС України в Одеській області (65012, м. Одеса, Французький бульвар, буд. 7, )

4. Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (65020, м. Одеса, вул. Льва Толстого, буд. 5, )

про визнання недійсними рішень, свідоцтва про право власності та визнання права власності, -

Суть спору: 08.08.2014р. Заступник прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до Одеської міської ради та Виконавчого комітету Одеської міської ради про:

- визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010р. №410 «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси» в частині включення за №10 до затвердженого пунктом 1 переліку обєктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, та пункту 4 в частині доручення КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на ці приміщення та антресолі;

- визнання недійсним Свідоцтва про право власності від 06.09.2010р. серії САЕ №068436, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15;

- визнання недійсним пункту 1 рішення Одеської міської ради від 17.12.2013р. №4212-VІ «Перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині включення до цього переліку за №5 нежитлового приміщення третього поверху площею 49,2 кв.м. нежитлових приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502 по вул. Ланжеронівській, 15 у м. Одесі;

- визнання права власності на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., основною площею 733,4 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради.

Позовні вимоги мотивовані рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів «Про заходи охорони і використання нерухомих памяток історії і культури в Одеській області» №449-ХХІ від 12.05.1993р., згідно з яким усі нерухомі памятки архітектури та містобудування державної форми власності, у тому числі спірна будівля, що знаходиться за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15 (колишній прибутковий будинок Григорьєвої, збудований у 1912-1913 роках за проектом архітекторів ОСОБА_6, ОСОБА_7Я.), прийняті у спільну власність територіальних громад сіл, селищ, міст Одеської області (комунальну власність Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів).

Рішенням господарського суду Одеської області від 23.06.2015р. у справі №916/3170/14 позов задоволено; визнано недійсним рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010 №410 «Про реєстрацію об'єктів комунальної власності м. Одеси» в частині включення за №10 до затвердженого пунктом 1 переліку об'єктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, та пункту 4 в частині доручення КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на ці приміщення та антресолі; визнано недійсним свідоцтво про право власності від 06.09.2010р. серії САЕ №068436, видане виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9кв.м., основною площею 733,4 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15; визнано недійсним пункт 1 рішення Одеської міської ради від 17.12.2013р. №4212-VІ «Перелік об'єктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині включення до цього переліку за №5 нежитлового приміщення третього поверху площею 49,2 кв.м., що складає 44/1000 нежитлових приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502 по вул. Ланжеронівській, 15 у м. Одесі; визнано право власності на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., основною площею 733,4 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради; стягнуто з Одеської міської ради до Державного бюджету України 2436 грн. судового збору; стягнуто з виконавчого комітету Одеської міської ради до Державного бюджету України 2436 грн. судового збору.

ОСОБА_5 Одеського апеляційного господарського суду від 07.09.2015р. у справі №916/3170/14 рішення господарського суду Одеської області від 23.06.2015р. залишено без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

ОСОБА_5 Вищого господарського суду України від 07.04.2016р. у справі №916/3170/14 рішення господарського суду Одеської області від 23.06.2015р. та постанову Одеського апеляційного господарського суду від 07.09.2015р. у справі №916/3170/14 скасовано; справу №916/3170/14 направлено на новий розгляд до господарського суду Одеської області.

У постанові від 07.04.2016р. у справі №916/3170/14 Вищий господарський суд України вказав на необхідність суду першої інстанції при новому розгляді справи зясувати результати дій узгоджувальної комісії позивача щодо формування складу комунальної власності різних рівнів, на підставі чого приймалось рішення Одеської обласної ради народних депутатів №266-ХХІ від 25.11.1991р., а також дати належну оцінку рішенню відповідача-1 від 11.01.1992р. №2.

Відповідно до ст. 111-12 ГПК України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обовязковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи. ОСОБА_5 касаційної інстанції не може містити вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яка норма матеріального права повинна бути застосована і яке рішення має бути прийнято за результатами нового розгляду справи.

19.04.2016р. справа №916/3170/14 надійшла до господарського суду Одеської області.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 22.04.2016р. прийнято справу №916/3170/14 до провадження суддею Бездолею Ю.С.; розгляд справи призначено на 13.05.2016р. о 12:00; витребувано додаткові документи.

13.05.2016р. за вх.№11968/16 до суду від відповідача-1 надійшов відзив та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У відзиві відповідач-1 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав передання рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси всього житлового та нежитлового фонду; вичерпання процедури розмежування державного майна виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311; відсутності правових підстав для передачі рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-ХХІ нерухомого майна з державної власності до комунальної; подвійного статусу спірного майна - як памятки архітектури та як обєкту нежитлового фонду.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 13.05.2016р. розгляд справи відкладено на 30.05.2016р. о 14:00; витребувано додаткові документи.

27.05.2016р. за вх.№13289/16 до суду від позивача надійшли письмові пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

30.05.2016р. за вх.№13401/16 до суду від прокурора надійшли письмові пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

30.05.2016р. за вх.№13466/16 до суду від відповідача-1 надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 30.05.2016р. розгляд справи відкладено на 15.06.2016р. о 15:30; витребувано додаткові документи.

15.06.2016р. за вх.№15108/16 до суду від позивача надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

15.06.2016р. за вх.№15105/16 до суду від відповідача-1 надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

15.06.2016р. за вх.№15106/16 до суду від третьої особи (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради) надійшли письмові пояснення. У письмових поясненнях третя особа заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав наявності акту приймання-передачі від Управління культури Одеського облвиконкому до Одеської міської ради; відсутності переліку памятків культурної спадщини у рішенні Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V; відсутності державної реєстрації права власності на спірний обєкт під час прийняття рішень Одеської обласної ради від 24.04.2003р. та від 22.09.2006р.

15.06.2016р. за вх.№2-3281/16 до суду від позивача надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів у звязку зі складністю справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 15.06.2016р. задоволено клопотання позивача і продовжено строк розгляду справи до 06.07.2016р.; залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації; розгляд справи відкладено на 29.06.2016р. об 11:00; витребувано додаткові документи.

29.06.2016р. за вх.№15945/16 до суду від прокурора надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

29.06.2016р. за вх.№16129/16 до суду від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради) надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

29.06.2016р. за вх.№16130/16 до суду від відповідача-2 надійшов відзив на позов. У відзиві відповідач-2 заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав передання рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси всього житлового та нежитлового фонду; вичерпання процедури розмежування державного майна виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311; відсутності правових підстав для передачі рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-ХХІ нерухомого майна з державної власності до комунальної; подвійного статусу спірного майна - як памятки архітектури та як обєкту нежитлового фонду; здійснення Виконавчим комітетом Одеської міської ради державного управління в галузі охорони і використання памяток історії та культури на території міста Одеси за законодавство СРСР та УРСР; не вчинення Одеською обласною радою дій щодо державної реєстрації права власності на спірний обєкт; відсутності доказів утримання Одеською обласною радою спірного обєкту відсутності чинного акту, який би визначав перелік обєктів культурної спадщини, що перебувають у спільній власності територіальних громад сіл, селищ, та міст Одеської області.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.06.2016р. розгляд справи відкладено на 06.07.2016р. о 15:00; витребувано додаткові документи.

06.07.2016р. за вх.№16769/16 до суду від третьої особи (Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації) надійшли письмові пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У письмових поясненнях третя особа підтримала позовні вимоги в повному обсязі з підстав не передання рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ памяток історії та культури як окремих обєктів права власності до комунальної власності міст обласного підпорядкування.

06.07.2016р. за вх.№16779/16 до суду від прокурора надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

06.07.2016р. за вх.№16871/16 до суду від третьої особи (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради) надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

06.07.2016р. за вх.№16873/16 до суду від відповідача-1 надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.07.2016р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини Одеської міської ради (65026, м. Одеса, вул. Катерининська, буд. 14, ); залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Державну податкову інспекцію в Приморському районі ГУ ДФС України в Одеській області (65012, м. Одеса, Французький бульвар, буд. 7, ); залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів: Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (65020, м. Одеса, вул. Льва Толстого, буд. 5, ).

Ухвалою господарського суду Одеської області від 06.07.2016р. призначено колегіальний розгляд справи №916/3170/14.

На підставі цієї ухвали суду автоматизованою системою документообігу суду визначена колегія суддів для розгляду даної справи у складі: головуючий суддя - Бездоля Ю.С., судді - Зайцев Ю.О., Никифорчук М.І.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 07.07.2016р. справу прийнято до розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Бездоля Ю.С., судді - Зайцев Ю.О., Никифорчук М.І.; розгляд справи розпочато заново; розгляд справи призначено на 05.09.2016р. о 15:00; витребувано додаткові документи.

15.08.2016р. за вх.№20022/16 до суду від прокурора надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

22.08.2016р. за вх.№20502/16 до суду від відповідача-1 надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

22.08.2016р. за вх.№20504/16 до суду від відповідача-2 надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

31.08.2016р. за вх.№21233/16 до суду від третьої особи (ДПІ в Приморському районі ГУ ДФС України в Одеській області) надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

02.09.2016р. за вх.№21418/16 до суду від третьої особи (Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини Одеської міської ради) надійшли письмові пояснення та додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи. У письмових поясненнях третя особа заперечила проти задоволення позовних вимог з підстав передання рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-ХХІ у власність адміністративно-територіальної одиниці м. Одеси всього житлового та нежитлового фонду; вичерпання процедури розмежування державного майна виконання постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311; подвійного статусу спірного майна - як памятки архітектури та як обєкту нежитлового фонду; встановленням положеннями Закону УРСР «Про охорону і використання памяток історії і культури» та Положення про охорону та використання памяток історії та культури, затвердженого ОСОБА_5 Міністрів від 16.09.1982р. №85 того, що державне управляння в галузі охорони і використання памяток історії і культури на території міста Одеси повинно здійснюватись саме Виконавчим комітетом Одеської міської ради; не вчинення Одеською обласною радою дій щодо державної реєстрації права власності на спірний обєкт; нездійснення Одеською обласною радою дій щодо тримання спірного обєкту.

05.09.2016р. за вх.№2-4637/16 до суду від прокурора надійшло клопотання про продовження строку розгляду справи на 15 днів у звязку зі складністю справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 05.09.2016р. задоволено клопотання прокурора та продовжено строк розгляду справи до 22.09.2016р.; розгляд справи відкладено на 19.09.2016р. о 19.09.2016р. о 14:00; витребувано додаткові документи.

19.09.2016р. за вх.№2-4959/16 до суду від відповідача-1 надійшла заява про застосування строку позовної давності.

19.09.2016р. за вх.№22811/16 до суду від третьої особи (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради) надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

19.09.2016р. за вх.№22812/16 до суду від прокурора надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 19.09.2016р. розгляд справи відкладено на 22.09.2016р. о 12:30; витребувано додаткові документи.

21.09.2016р. за вх.№23014/16 до суду від відповідача-1 надійшли письмові пояснення.

22.09.2016р. за вх.№23092/16 до суду від позивача надійшли додаткові документи, які залучено судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні прокурор підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник позивача у судовому засіданні підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив суд їх задовольнити.

Представник відповідача-1 (Одеської міської ради) у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представник відповідача-2 (Виконавчого комітету Одеської міської ради) у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просив суд відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Представники третіх осіб (Департаменту комунальної власності Одеської міської ради та Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини Одеської міської ради) у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог в повному обсязі, просили суд відмовити у їх задоволенні.

Треті особи (Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, Державна податкова інспекція в Приморському районі ГУ ДФС України в Одеській області та Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський») у судове засідання не зявились, про час та місце розгляду справи належним чином повідомлені.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством звязку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Така ж правова позиція викладена і у п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (з наступними змінами та доповненнями).

Застосовуючи відповідно до вимог ч.1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обовязком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.1989р. у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Враховуючи вищевикладене, господарський суд визнав за можливе розглянути справу за відсутністю належним чином повідомлених третіх осіб (Управління культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, Державна податкова інспекція в Приморському районі ГУ ДФС України в Одеській області та Комунальне підприємство «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський») у судовому засіданні.

Відповідно до вимог ст. 85 ГПК України в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши учасників процесу, господарський суд встановив:

Рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 15.08.1985р. №480 «Про затвердження додаткового переліку памяток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в м. Одесі» затверджено перелік будівель та споруд, які підлягають взяттю під охорону держави як памятки архітектури місцевого значення згідно з додатком №1.

Пунктом 87 Додатку №1 до рішення Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 15.08.1985р. №480 зазначено будівлю за адресою вул. Ласточкіна (нині -Ланжеронівська), буд. 15.

Рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 17.09.1991р. №323 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_5, міст обласного підпорядкування та районів області» у відповідності до Законів УРСР «Про місцеві ОСОБА_5 народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування», «Про власність», та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної ОСОБА_5 народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної ОСОБА_5 народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

До вказаного переліку будівля за адресою вул. Ласточкіна (нині -Ланжеронівська), буд. 15, окремо включена не була, так само як взагалі не визначено в якості окремого виду майна, що розмежовувалось, памятки архітектури місцевого значення/памятки історії та культури.

У відповідності до пунктів першого та третього постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається; установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами за участю виконкомів нижчестоящих ОСОБА_5 народних депутатів.

Рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_5, міст обласного підпорядкування та районів області», у відповідності до Законів УРСР «Про місцеві ОСОБА_5 народних депутатів Української РСР та місцеве самоврядування», «Про власність», постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» та з урахуванням результатів роботи узгоджувальної комісії обласної ОСОБА_5 народних депутатів з розгляду питань віднесення майна до комунальної власності місцевих рад різних рівнів, рішень облвиконкому від 17.08.1991р. №323, від 02.11.1991р. №161 та від 19.11.1991р. затверджено перелік державного майна, що передається у власність обласної ОСОБА_5 народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області згідно додатку 1-3.

До вказаного переліку будівля за адресою вул. Ласточкіна (нині -Ланжеронівська), буд. 15, окремо включена не була, так само як взагалі не визначено в якості окремого виду майна, що розмежовувалось, памятки архітектури місцевого значення/памятки історії та культури.

Додатком №1 до рішення Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_5, міст обласного підпорядкування та районів області» у переліку державного майна, що передається у власність обласної ОСОБА_5 народних депутатів по галузі культури визначено чіткий перелік обєктів культури, які передані у власність обласної ОСОБА_5 народних депутатів, до якого спірне майно не включено.

Додатком №2 до рішення Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_5, міст обласного підпорядкування та районів області» у переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (м. Одеса) по галузі культури визначено чіткий перелік обєктів культури, які передані у власність м. Одеси, до якого спірне майно не включено.

Водночас Додатком №2 до рішення Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_5, міст обласного підпорядкування та районів області» до переліку державного майна, що передається у власність міст обласного підпорядкування (м. Одеса) по галузі житлово-комунального господарства включено житловий та нежитловий фонд місцевих ОСОБА_5 народних депутатів.

Виконуючи вказівки Вищого господарського суду України у постанові від 07.04.2016р. у справі №916/3170/14 при направленні справи на новий розгляд в частині необхідності суду першої інстанції при новому розгляді справи зясувати результати дій узгоджувальної комісії позивача щодо формування складу комунальної власності різних рівнів, на підставі чого приймалось рішення Одеської обласної ради народних депутатів №266-ХХІ від 25.11.1991р., господарський суд Одеської області неодноразово витребовував відповідними ухвалами як у прокурора, так і у позивача документи узгоджувальної комісії Одеської обласної ради щодо формування складу комунальної власності різних рівнів (відповідно до п.5 рішення Одеської обласної ради народних депутатів №266-ХХІ від 25.11.1991р.), між тим ані прокурором, ані позивачем документи узгоджувальної комісії суду не надані, в матеріалах справи відсутні, при цьому позивачем пояснено суду, що такі матеріали відсутні в архіві облради та відповідно їх надання є неможливим.

Таким чином, встановити на даний час чим керувалась Одеська обласна ОСОБА_5 народних депутатів у листопаді 1991 року, розмежовуючи державне майно на власність обласної ОСОБА_5 народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області, та яким чином при цьому розмежуванні були взяті чи не взяті до уваги окремі статуси певних будівель в якості памяток архітектури місцевого значення/памяток історії та культури, на даний час для суду є неможливим.

Виконуючи вказівки Вищого господарського суду України у постанові від 07.04.2016р. у справі №916/3170/14 при направленні справи на новий розгляд в частині необхідності суду першої інстанції при новому розгляді справи дати належну оцінку рішенню відповідача-1 від 11.01.1992р. №2, господарський суд Одеської області зазначає наступне.

Рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів рішенням від 11.01.1992р. №2 «Про порядок оформлення та передачі державного майна в комунальну власність міста», керуючись постановою Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» та на підставі рішення Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_5, міст обласного підпорядкування та районів області» здійснено приймання в комунальну власність міста державного майна у відповідності до додатку №1.

У Додатку 1 до рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради народних депутатів від 11.01.1992р. №2 визначено перелік обєктів, які приймаються до передачі в комунальну власність міста, серед яких: у п.1 розділу І зазначено державний житловий та нежитловий фонд з матеріально-технічною базою та ремонтними організаціями, які повязані з обслуговуванням та експлуатацією вказаних фондів; у п.35 розділу IV зазначено памятки архітектури, історії та культури на території міста без окремого визначення адрес.

У відповідності з постановою Кабінету Міністрів України від 25.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» та рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів №266-XXI від 25.11.1991р. «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_5, міст обласного підпорядкування та районів області» обласне управління житлово-комунального господарства передало, а Управління житлово-комунального господарство за дорученням міськвиконкому без права зміни форми власності прийняло державне майно загальною залишковою балансовою вартістю 1187890 тис.руб. та іншими фінансово-господарськими показниками згідно додатку, що підтверджується відповідним актом при ймання-передачі від 18.02.1992р.; сторони підтвердили відсутність претензій одна до одної з передачі-прийняття державного майна, що фактично завершило процедуру розмежування.

Після цього часу виходячи з наявних матеріалів справи фактично жодних дій щодо розмежування майна між власністю області і міста Одеси облвиконкомом за участю виконкому міської ради, жодних узгоджувальних комісій з цього приводу не проводилось.

Як вже зазначено вище, у звязку з ненаданням прокурором та позивачем витребуваних судом документів узгоджувальної комісії Одеської обласної ради щодо формування складу комунальної власності різних рівнів (відповідно до п.5 рішення Одеської обласної ради народних депутатів №266-ХХІ від 25.11.1991р.), на необхідність витребування та дослідження яких вказав Вищий господарський суд України, встановити на даний час чим керувалась Одеська обласна ОСОБА_5 народних депутатів у листопаді 1991 року, розмежовуючи державне майно на власність обласної ОСОБА_5 народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області, не включаючи окремо та не виділяючи окремо категорію майна - нерухоме майно памяток історії та культури, на даний час для суду є неможливим.

Натомість в подальшому рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-XXI «Про заходи для охорони і використання нерухомих памяток історії і культури в Одеській області»:

- відмічено незадовільний стан охорони та використання нерухомих памяток історії та культури в Одеській області;

- до прийняття Верховною ОСОБА_5 та Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, які розмежовують права власності на нерухомі памятки історії та культури, прийнято в комунальну власність Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів нерухомі памятки історії та культури в Одеській області, які є державною власністю;

- заявлено прохання до Верховної ОСОБА_5, Кабінету Міністрів України прийняти відповідні нормативні акти, які забезпечують закріплення права власності на обєкти національного культурної спадщини за субєктами власності, а також акти, які забезпечують створення відповідних державних органів охорони національного культурної спадщини, передбачені Міжнародною конвенцією про охорону культурного та природного спадщини;

- рекомендовано Одеській обласній державній адміністрації, міським, селищним та сільським ОСОБА_5 народних депутатів за участі спеціально уповноважених органів охорони памяток сформувати єдину систему державних органів охорони обєктів національної культурної спадщини, розробити узгоджену концепцію охорони історичної спадщини в Одеській області, а також підготувати обласній ОСОБА_5 народних депутатів пропозиції зі створення ринкових механізмів охорони, відновлення та використання культурної спадщини;

- доручено секретаріату обласної ОСОБА_5 народних депутатів разом з Одеською обласною державною адміністрацією та міськрайвиконкомами до 1 вересня 1993р. здійснити комплексну інвентаризацію нерухомих памяток історії та культури в Одеській області з метою визначення субєктів власності на ці обєкти та оформлення відповідних документів, закріплюючих їх права та обовязки із забезпечення схоронності памяток, податковим та адміністративним пільгам,а також підготовки пропозицій з передачі нерухомих памяток історії та культури в комунальну власність ОСОБА_5 народних депутатів базового рівня;

- враховуючи наближуюче 200-річчя м. Одеси, а також що м. Одеса входить в національний перелік стародавніх міст України, рекомендувати Одеській обласній державній адміністрації та Одеській міській ОСОБА_5 народних депутатів підготувати пропозиції зі створення на базі заповідної території м. Одеси Історико-культурного заповідника - міжнародного туристичного центру, а також підготувати пропозиції зі створення архітектурно-археологічного заповідника в м. Білгород-Дністровському на основі залишків античного поселення Тира та Аккерманської фортеці та створенню історико-меморіального парку в м. Ізмаїлі на основі залишків ізмаїльської фортеці.

Переліку постанов та рішень ОСОБА_5 Міністрів УРСР та Одеського облвиконкому про прийняття під охорону памяток, про який зазначено в рішенні від 12.05.1993р. №449-XXI, ані прокурором, ані позивачем до суду не надано, в матеріалах справи відсутні, так само як і чіткий перелік самих обєктів культурної спадщини.

Разом з тим, виходячи з наявних матеріалів справи жодних дій щодо памяток історії та культури, в т.ч. і тих, що визначені рішенням Одеської обласної ОСОБА_5 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-XXI, державними органами з моменту прийняття цього рішення і до 2003 року здійснено не було; право власності на памятки не оформлено.

28.06.1996р. на пятій сесії Верховної ОСОБА_5 України прийнято Конституцію України, статтею 140 якої встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного обєднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. ОСОБА_8 самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

З наявних матеріалів справи судом встановлено, що в 1999 році право розпорядження спірним майном використала Одеська міська рада внаслідок передачі її виконавчим органом спірного майна в оренду за договором оренди, який діє і на даний час.

Так, 02.03.1999р. між Представництвом по управлінню комунальною власністю Одеської міської ради (нині - Департамент комунальної власності Одеської міської ради, третя особа) та Державною податковою інспекцією Жовтневого району м. Одеси (нині - Державна податкова інспекція в Приморському районі ГУ ДФС України в Одеській області, третя особа) укладений договір оренди нежитлового приміщення №249/2, а саме приміщення загальною площею 1084,71 кв.м., підв., 1, 2, 3, 4 поверху за адресою: вул. Ланжеронівська, 15. Пунктом 1.2 договору передбачено, що цей договір діє з 02.03.1999р. по 02.03.2025р.

З 02.03.1999р. та впродовж до даного часу податкова інспекція відкрито користується спірним майном, яке їй в оренду надано міською радою, а з відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань вбачається, що Одеська обласна рада як юридична особа перебуває на обліку саме в даній податковій інспекції - Державній податковій інспекції в Приморському районі ГУ ДФС України в Одеській області, проти чого позивач не заперечує.

В 2003 році Одеська обласна рада (позивач) в тому числі на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» приймає рішення від 24.04.2003р. №154-XXIУ «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада», яким вирішує затвердити нову редакцію переліку обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.04.2003р. згідно з додатком, при цьому у пункті 11.1.159 переліку вказано і спірну будівлю - прибутковий будинок Григорьєвої, кафе Фанконі, 1912 (вул. Ланжеронівська, 15 ріг вул. Катерининської).

Рішенням Одеської обласної ради від 04.05.2005р. №640-ІУ задоволено протест прокуратури Одеської області та скасовано рішення обласної ради від 24.04.2003р. №154-XXIV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада».

Рішенням Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада» в тому числі на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» знову затверджується нова редакція переліку обєктів спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада, станом на 01.09.2006р. згідно з додатком 1.

Пунктом 8 додатку 1 до рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V вказано обєкти культурної спадщини в редакції п.11 рішення обласної ради від 24.04.2003р. №154-XXIV «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада», тобто вказаний перелік знову включає спірну будівлю - прибутковий будинок Григорьєвої, кафе Фанконі, 1912 (вул. Ланжеронівська, 15 ріг вул. Катерининської).

Постановою господарського суду Одеської області від 25.12.2006р. у справі №22/401-06-11665А за позовом Одеської міської ради в порядку КАС України до Одеської обласної ради про визнання нечинним рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V «Про майно спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює обласна рада» та заборону Одеській обласній раді вживати заходів щодо усунення Одеської міської ради від управління майном, що знаходиться у спільній комунальній власності сіл, селищ, міст Одеської області, а також вирішувати питання про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу обєктів спільної комунальної власності без погодження із сільськими, селищними, міськими та районними у містах радами, яка залишена без змін ухвалою Одеського апеляційного господарського суду від 03.05.2007р. та постановою Вищого адміністративного суду України від 06.02.2008р., в задоволенні адміністративного позову відмовлено повністю.

При цьому при розгляді справи №22/401-06-11665А судом апеляційної інстанції з одного боку вказано, що оскаржуване рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V стосується саме спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління якими здійснює обласна рада, а не майна комунальної власності територіальної громади м. Одеса та про відсутність спору про право щодо конкретного обєкту власності поміж Одеською міською радою та Одеською обласною радою, з іншого - визначено, що рішенням Одеської обласної ради «Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області» від 25.11.1991р. № 226-ХХІ памятки історії та культури, як окремі обєкти права власності та обєкти соціальної сфери, до комунальної власності міст обласного підпорядкування та районів не передавалися, а відповідно до рішення Одеської обласної ради від 12.05.1993р. №449-ХХІ «Про заходи охорони та використання нерухомих памятників історії і культури в Одеській області» обласна рада прийняла у комунальну власність обласної ради нерухомі памятки історії та культури.

Після рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V оформлення права власності конкретно на спірне майно позивачем не здійснено, при цьому спірним майном продовжувала розпоряджатись Одеська міська рада, про що чітко свідчить оскарження нею в судовому порядку рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V саме з підстав того, що обєкти, які включені до переліку рішення Одеської обласної ради від 22.09.2006р. №73-V є обєктами комунальної власності територіальної громади м. Одеси; також спірним майном продовжував користуватись і Орендар - податкова інспекція, на обліку в якій знаходиться і сам позивач.

У 2010 році рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010р. №410 «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси» відповідно до рішення Одеської обласної ОСОБА_8 народних депутатів від 25.11.1991р. №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_8, міст обласного підпорядкування та районів області», керуючись ст.ст. 29, 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», на підставі Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 08.01.2003р. №6/5, рішення виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2008р. №919 «Про порядок підготовки та оформлення свідоцтв про право власності на обєкти нерухомого майна» вирішено затвердити перелік обєктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси; у пункті 10 Додатку до рішення вказані спірні приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15.

06.09.2010р. Виконавчим комітетом Одеської міської ради на підставі рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010р. №410 видано Свідоцтво про право власності серія САЕ №068436, яким посвідчено, що обєкт, який розташований за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, в цілому, дійсно належить територіальній громаді міста Одеси, в особі Одеської міської ради, на праві комунальної власності.

17.12.2013р. Одеською міською радою прийнято рішення №4212-VІ «Про перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради», у п.1 якого за №5 вирішено внести до переліку обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, нежитлове приміщення третього поверху площею 49,2 кв.м., що складає 44/1000 спірних нежитлових приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, по вул. Ланжеронівська, 15, шляхом викупу орендарем за грошові кошти.

У 2014 році Одеською міською радою в тому числі на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» приймається рішення від 25.06.2014р. №4818-VI «Про надання згоди на прийняття до комунальної власності територіальної громади м. Одеси нерухомих обєктів, що знаходяться на території міста Одеси», пунктом першим якого вирішено надати згоду на прийняття із спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, управління яким здійснює Одеська обласна рада, до комунальної власності територіальної громади міста Одеси, згідно з додатком, у п.101 Додатку до переліку включено і прибутковий будинок Григорьєвої, кінець ХІХ ст., вул. Ланжеронівська, 15, ріг вул. Катерининської.

Слід при цьому зазначити, що у 2014 році Одеська обласна рада виходячи з наявних матеріалів справи не пропонувала Одеській міській раді приймати до комунальної власності територіальної громади м. Одеси визначені у рішенні від 25.06.2014р. №4818-VI нерухомі обєкти.

Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що починаючи з 2006 року Одеська обласна рада та Одеська міська рада фактично вже почали знаходитись у спорі, в тому числі і в судовому порядку, стосовно невизнання дій одна одної та права власності одна одної на певні памятки культурної спадщини.

З наявних матеріалів справи вбачається та позивачем не спростовано, що утримання спірного майна здійснюється за рахунок Одеської міської ради, а саме: спірна будівля знаходиться на балансі Комунального підприємства «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (третя особа), про що свідчить відповідна довідка КП «ЖКС «Порто-Франківський» від 24.06.2016р. №1547/11.

Окрім того, рішенням Виконавчого комітету Одеської міської ради від 16.02.2011р. №49 Управління капітального будівництва Одеської міської ради було визначено замовником проведення поточного ремонту фасадів та покрівель будівель, розташованих в м. Одесі.

З наявних матеріалів справи вбачається, що саме Виконавчий комітет Одеської міської ради контролював та надавав дозвіл, узгоджував порядок та план проведення реконструкції спірної будівлі в якості збереження памятки культурної спадщини.

Належних доказів утримання будівлі, в якій знаходиться спірне майно, як в якості памятки культурної спадщини Управлінням культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, так і в якості нерухомого майна Одеською обласною радою - прокурором, позивачем та третьою особою до суду не надано, в матеріалах справи відсутні.

Предметом спору у даній справі є:

- визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010р. №410 «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси» в частині включення за №10 до затвердженого пунктом 1 переліку обєктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, та пункту 4 в частині доручення КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на ці приміщення та антресолі;

- визнання недійсним Свідоцтва про право власності від 06.09.2010р. серії САЕ №068436, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15;

- визнання недійсним пункту 1 рішення Одеської міської ради від 17.12.2013р. №4212-VІ «Перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині включення до цього переліку за №5 нежитлового приміщення третього поверху площею 49,2 кв.м. нежитлових приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502 по вул. Ланжеронівській, 15 у м. Одесі;

- визнання права власності на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., основною площею 733,4 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради.

Проаналізувавши наявні у справі докази та надавши їм правову оцінку, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Статтею першою Закону УРСР «Про охорону і використання памяток історії та культури» від 13.07.1978р. (в редакції від 30.01.1984р., яка діяла на момент прийняття рішення Одеської обласної ОСОБА_8 народних депутатів від 17.09.1991р. №323 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_8, міст обласного підпорядкування та районів області») встановлено, що памятками історії та культури є споруди, памятні місця і предмети, звязані з історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, твори матеріальної і духовної творчості, які становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність. Усі памятки історії та культури, які знаходяться на території Української РСР, охороняються державою.

Згідно з ч.1 ст. 4 Закону УРСР «Про охорону і використання памяток історії та культури» від 13.07.1978р. (в редакції від 30.01.1984р., яка діяла на момент прийняття рішення Одеської обласної ОСОБА_8 народних депутатів від 17.09.1991р. №323 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_8, міст обласного підпорядкування та районів області») памятки історії та культури перебувають у власності держави, а також колгоспів, інших кооперативних організацій, їх обєднань, інших громадських організацій і в особистій власності громадян.

Статтею шостою Закону УРСР «Про охорону і використання пам'яток історії та культури» від 13.07.1978р. (в редакції від 30.01.1984р., яка діяла на момент прийняття рішення Одеської обласної ОСОБА_8 народних депутатів від 17.09.1991р. №323 «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_8, міст обласного підпорядкування та районів області») встановлено, що до памяток історії та культури відповідно до статті 1 цього Закону належать, зокрема: памятки історії - будинки, споруди, памятні місця і предмети, звязані з найважливішими історичними подіями в житті народу, розвитком суспільства і держави, революційним рухом, з Великою Жовтневою соціалістичною революцією, громадянською і Великою Вітчизняною війнами, соціалістичним і комуністичним будівництвом, зміцненням міжнародної солідарності, а також з розвитком науки і техніки, культури і побуту народів, з життям видатних політичних, державних, військових діячів, народних героїв, діячів науки, літератури і мистецтва; памятки містобудування і архітектури - архітектурні ансамблі і комплекси, історичні центри, квартали, площі, вулиці, залишки стародавнього планування і забудови міст та інших населених пунктів; споруди цивільної, промислової, військової, культової архітектури, народного зодчества, а також зв'язані з ними твори монументального, образотворчого, декоративно-прикладного, садово-паркового мистецтва, природні ландшафти. До памяток історії та культури можуть бути віднесені й інші об'єкти, що становлять історичну, наукову, художню чи іншу культурну цінність.

Так, рішенням Одеської обласної ради народних депутатів від 15.08.1985р. №480 «Про затвердження додаткового переліку памяток архітектури місцевого значення та меж заповідної території в м. Одесі» будівлю за адресою вул. Ласточкіна (нині - Ланжеронівська), буд. 15 віднесено до переліку будівель та споруд, які підлягають взяттю під охорону держави як памятки архітектури місцевого значення.

У відповідності до ч.ч. 1, 2, 4, 8 ст. Закону УРСР «Про місцеві ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування» від 07.12.1990р. комунальна власність становить основу місцевого господарства. Розпорядження і управління комунальною власністю здійснюють від імені населення адміністративно-територіальних одиниць відповідні місцеві ОСОБА_8 народних депутатів та уповноважені ними інші органи місцевого самоврядування. ОСОБА_8 народних депутатів мають право вносити пропозиції про передачу або продаж у комунальну власність відповідних адміністративно-територіальних одиниць підприємств (обєднань), організацій і установ, їх структурних підрозділів та інших об'єктів, що належать до державної власності, якщо вони мають особливо важливе значення для забезпечення комунально-побутових і соціально-культурних потреб населення даної території, функціонування місцевого господарства. Перелік майна, що перебуває у комунальній власності, порядок передачі, купівлі, продажу, а також перелік державного майна, що безоплатно передається у власність відповідних адміністративно-територіальних одиниць, порядок розгляду спорів, які виникають при цьому, визначаються законодавством Української РСР.

Статтею 35 Закону України «Про власність», який діяв на час розмежування майна між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць, було передбачено, що обєктами права комунальної власності є майно, що забезпечує діяльність відповідних ОСОБА_8 і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, обєкти житлово-комунального господарства; майно закладів народної освіти, культури, охорони здоровя, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи звязку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передане відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. У комунальній власності перебуває також майно, передане у власність області, району чи іншої адміністративно-територіальної одиниці іншими субєктами права власності.

Пунктами першим та третім постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» затверджено перелік державного майна України, яке передається до власності адміністративно-територіальних одиниць (комунальної власності), що додається; установлено, що розмежування майна між власністю областей, міст Києва та Севастополя і власністю районів, міст обласного підпорядкування, районів міст Києва та Севастополя провадиться облвиконкомами, Київським і Севастопольським міськвиконкомами з участю виконкомів нижчестоящих ОСОБА_8 народних депутатів.

Отже, Кабінетом Міністрів України Одеську обласну ОСОБА_8 народних депутатів при участі, зокрема, Одеської міської ОСОБА_8 народних депутатів наділено повноваженнями щодо розмежування переліченого в постанові від 05.11.1991р. №311 майна на території Одеської області між власністю області та, зокрема, міста Одеси, що фактично і було вчинено внаслідок прийняття Одеською обласною ОСОБА_8 народних депутатів рішення від 25.11.1991р. №266-XXI «Про розмежування державного майна між власністю обласної ОСОБА_8, міст обласного підпорядкування та районів області», яким затверджено відповідні переліки та подальшого складенні актів приймання-передачі.

До переліку державного майна, що передається у власність обласної ОСОБА_8 народних депутатів, міст обласного підпорядкування та районів області, в якості окремого виду памятки історії та культури не включено, так само не зазначено і конкретно спірного майна у розділі культури, де визначені певні памятки, ані у переліку майна облради, ані у переліку майна м. Одеси.

Статтею 49 Закону України «Про власність», який діяв на час розмежування майна між загальнодержавною власністю та власністю адміністративно-територіальних одиниць, було встановлено, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражем, третейським судом.

28.06.1996р. на пятій сесії Верховної ОСОБА_8 України прийнято Конституцію України, статтею 140 якої встановлено, що місцеве самоврядування є правом територіальної громади - жителів села чи добровільного обєднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища та міста - самостійно вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. ОСОБА_8 самоврядування здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи. Органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, є районні та обласні ради.

Відповідно до п.10 розділу 5 перехідних положень Закону України «Про місцеве самоврядування в України» з набранням чинності цим Законом майно, яке до прийняття Конституції України у встановленому законодавством порядку передане державою до комунальної власності адміністративно-територіальних одиниць та набуте ними на інших законних підставах, крім майна, що відчужене у встановленому законом порядку, є комунальною власністю відповідних територіальних громад сіл, селищ, міст. Майно, передане до комунальної власності областей і районів, а також набуте на інших законних підставах, є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст, управління яким відповідно до Конституції України здійснюють районні і обласні ради або уповноважені ними органи. Відчуження зазначеного майна здійснюється лише за рішенням власника або уповноваженого ним органу. За пропозицією сільських, селищних, міських рад районні, обласні ради повинні приймати рішення про передачу до комунальної власності відповідних територіальних громад окремих обєктів спільної власності територіальних громад, які знаходяться на їх території і задовольняють колективні потреби виключно цих територіальних громад. Правовий режим майна спільної власності територіальних громад визначається законом.

Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Обласні та районні ради є органами місцевого самоврядування, що представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст, у межах повноважень, визначених Конституцією України, цим та іншими законами, а також повноважень, переданих їм сільськими, селищними, міськими радами.

Пунктами 19, 20 ст. 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються такі питання: вирішення за дорученням відповідних рад питань про продаж, передачу в оренду, концесію або під заставу обєктів комунальної власності, які забезпечують спільні потреби територіальних громад і перебувають в управлінні районних, обласних рад, а також придбання таких обєктів в установленому законом порядку; вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління обєктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників.

Частинами 1,2 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в України» встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоровя, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі обєкти, визначені відповідно до закону як обєкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Підставою для набуття права комунальної власності є передача майна територіальним громадам безоплатно державою, іншими суб'єктами права власності, а також майнових прав, створення, придбання майна органами місцевого самоврядування в порядку, встановленому законом.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу.

Згідно з ч.1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також обєкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення.

Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно з вимогами ч.1 ст. 317 ЦК власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпоряджання означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). Така ж правова позиція викладена і за результатами Аналізу Верховим Судом України деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ у листі від 01.07.2013р.

За вимогами ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобовязує.

Згідно ст. 327 ЦК України у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування.

За ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Статтею 329 ЦК України встановлено, що юридична особа публічного права набуває право власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом.

Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Частиною першою ст. 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Із урахуванням правової позиції, висловленої у листі Верховного Суду України «Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України» від 01.04.2014р., питання про недійсність (незаконність) свідоцтв про право власності на майно, актів про право власності на землю, інших документів, виданих субєктами владних повноважень, може вирішуватися із застосуванням способів захисту цивільних прав та інтересів, передбачених п.10 ч.2 ст. 16 ЦК, якщо це призводить до порушення, оспорення або невизнання цивільного права чи інтересу.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з вимогами ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами.

Виходячи з наявних матеріалів справи судом встановлено, що в процесі розмежування на підставі постанови Кабінету Міністрів України від 05.11.1991р. №311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю)» спірне майно не було чітко розмежовано ані до власності облради, ані до власності м. Одеси та в актах приймання-передачі окремо не виділено.

В подальшому Одеською обласною ОСОБА_8 народних депутатів дійсно було прийнято рішення від 12.05.1993р. №449-XXI «Про заходи для охорони і використання нерухомих памяток історії і культури в Одеській області», яким, зокрема до прийняття Верховною ОСОБА_8 та Кабінетом Міністрів України законодавчих та нормативних актів, які розмежовують права власності на нерухомі памятки історії та культури, прийнято в комунальну власність Одеської обласної ОСОБА_8 народних депутатів нерухомі памятки історії та культури в Одеській області, які є державною власністю, проте водночас відмічено необхідність як законодавчого визначення та закріплення права власності на нерухомі памятки історії та культури за певними субєктами власності, так і чітко встановлено необхідність проведення інвентаризації нерухомих памяток історії та культури з метою подальшого віднесення їх до права власності певних субєктів власності та оформлення відповідних документів, нічого з викладеного виходячи з наявних матеріалів справи належно зроблено не було.

Позивач вважає, що спірне майно чітко віднесено до його власності саме рішенням Одеської обласної ОСОБА_8 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-XXI.

Натомість про відсутність автоматичного такого віднесення свідчить самий зміст рішення Одеської обласної ОСОБА_8 народних депутатів від 12.05.1993р. №449-XXI та подальше як не оформлення позивачем права власності саме на спірне майно, так і відсутність будь-яких доказів утримання позивачем спірного майна/розпорядження/користування спірним майном тощо.

Підставою позову у даній справі позивач визначає факт належності йому спірного майна на праві власності та факт неправомірного володіння вказаним майном Одеською міською радою.

Між тим, проаналізувавши наявні у справі докази, суд вважає, що територіальна громада міста правомірно набула внаслідок розмежування державного майна право власності на спірне майно, щодо якого в подальшому винесені оспорювані рішення та на яке в подальшому видано оспорюване свідоцтво.

Окрім того, суд зазначає, що відповідно до статті 4 ЦК УРСР, чинного на час виникнення спірних правовідносин, цивільні права і обовязки виникають з підстав, передбачених законодавством Союзу РСР і Української РСР, а також з дій громадян і організацій, які хоч і не передбачені законом, але в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують цивільні права і обовязки. Цивільні права і обовязки могли виникають, зокрема, з адміністративних актів.

При цьому, як встановлено матеріалами справи, саме Одеська міська рада протягом років, наступних за такою передачею, безперешкодно користувалась та розпоряджалась спірним майном, несла відповідні витрати на його утримання, що підтверджується наявними матеріалами справи, спірна будівля знаходиться на балансі Комунального підприємства Одеської міської ради «Житлово-комунальний сервіс «Порто-Франківський» (третя особа), Управління з питань охорони обєктів культурної спадщини Одеської міської ради контролює збереження спірного майна у складі будівлі в якості памятки культурної спадщини.

Належних доказів утримання будівлі, в якій знаходиться спірне майно, як в якості памятки культурної спадщини Управлінням культури, національностей, релігій та охорони обєктів культурної спадщини Одеської обласної державної адміністрації, так і в якості нерухомого майна Одеською обласною радою - прокурором, позивачем та третьою особою до суду не надано, в матеріалах справи відсутні.

Відповідно виходячи з наявних матеріалів справи саме міський бюджет несе тягар утримання спірного майна.

Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого Протоколу від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р., ратифікованого Законом України від 17.07.1997р. №475/97-ВР, передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Застосовуючи відповідно до вимог ч.1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України та ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи, ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що закон має бути доступний для конкретної особи і сформульований з достатньою чіткістю для того, щоб вона могла, якщо це необхідно, за допомогою кваліфікованих радників передбачити в розумних межах, виходячи з обставин справи, ті наслідки, які може спричинити означена дія. Щоб положення національного закону відповідали цим вимогам, він має гарантувати засіб юридичного захисту від свавільного втручання органів державної влади у права, гарантовані Конвенцією ступінь необхідної чіткості національного законодавства - яке безумовно не може передбачити всі можливі випадки - значною мірою залежить від того, яке саме питання розглядається, від сфери, яку це законодавство регулює, та від числа та статусу осіб, яких воно стосується (п.47 рішення Європейського суду з прав людини від 03.04.2008р. у справі «Корецький та інші проти України»).

Враховуючи вищевикладене, господарський суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради про:

- визнання недійсним рішення Виконавчого комітету Одеської міської ради від 29.07.2010р. №410 «Про реєстрацію обєктів комунальної власності м. Одеси» в частині включення за №10 до затвердженого пунктом 1 переліку обєктів нерухомого майна, що підлягають реєстрації за територіальною громадою м. Одеси, приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, та пункту 4 в частині доручення КП «Одеське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації обєктів нерухомості» зареєструвати за територіальною громадою м. Одеси право власності на ці приміщення та антресолі;

- визнання недійсним Свідоцтва про право власності від 06.09.2010р. серії САЕ №068436, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., що розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15;

- визнання недійсним пункту 1 рішення Одеської міської ради від 17.12.2013р. №4212-VІ «Перелік обєктів комунальної власності територіальної громади м. Одеси, що підлягають приватизації та відчуженню, та внесення змін до рішень Одеської міської ради» в частині включення до цього переліку за №5 нежитлового приміщення третього поверху площею 49,2 кв.м. нежитлових приміщень першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502 по вул. Ланжеронівській, 15 у м. Одесі;

- визнання права власності на нежитлові приміщення першого, другого, третього, четвертого поверхів та антресолей №502, загальною площею 1130,9 кв.м., основною площею 733,4 кв.м., розташовані за адресою: м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 15, за територіальними громадами сіл, селищ, міст Одеської області в особі Одеської обласної ради,

а отже у задоволенні позову слід відмовити.

Іншого прокурором та позивачем не доведено.

Водночас відповідачем-1 заявлено про застосування строку позовної давності (заява за вх.№2-4959/16 від 19.09.2016р.).

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

За вимогами ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен зясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Така ж правова позиція викладена і у п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», з наступними змінами і доповненнями.

Відповідно до ст. 268 ЦК України позовна давність не поширюється: 1) на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом; 2) на вимогу вкладника до банку (фінансової установи) про видачу вкладу; 3) на вимогу про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, крім випадків завдання такої шкоди внаслідок недоліків товару, що є рухомим майном, у тому числі таким, що є складовою частиною іншого рухомого чи нерухомого майна, включаючи електроенергію; 4) пункт 4 виключено; 5) на вимогу страхувальника (застрахованої особи) до страховика про здійснення страхової виплати (страхового відшкодування); 6) на вимогу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, стосовно виконання зобов'язань, що випливають із Закону України «Про державний матеріальний резерв». Законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність.

Оскільки держава зобовязана забезпечити належне правове регулювання відносин і відповідальна за прийняті її органами незаконні правові акти, їх скасування не повинне ставити під сумнів стабільність цивільного обороту, підтримувати яку покликані норми про позовну давність, тому, на відміну від інших учасників цивільних правовідносин, держава несе ризик спливу строку позовної давності на оскарження нею незаконних правових актів державних органів, якими порушено право власності чи інше речове право.

Отже з огляду на статус держави та її органів як субєктів владних повноважень, положення пункту 4 частини першої статті 268 ЦК України не поширюються на позови прокуратури, які предявляються від імені держави і направлені на захист права державної власності, порушеного незаконними правовими актами органу державної влади.

На такі позови поширюється положення статті 257 ЦК України щодо загальної позовної давності, і на підставі частини першої статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли держава в особі її органів як субєктів владних повноважень довідалася або могла довідатися про порушення прав і законних інтересів.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду України від 08.06.2016р. у справі №6-3029цс15 та від 08.06.2016р. у справі №6-3089цс15.

Відповідно до вимог ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (п.570 рішення від 20.09.2011р. за заявою №14902/04 у справі ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»; п.51 рішення від 22.10.1996р. за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»).

Водночас, враховуючи невстановлення судом підстав для задоволення заявлених позовних вимог, у задоволенні позову Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради слід відмовити саме за недоведеністю позовних вимог, а не за спливом позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем-1.

Інші наявні в матеріалах справи документи вищевикладених висновків суду не спростовують.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову Заступника прокурора Одеської області в інтересах держави в особі Одеської обласної ради відмовити.

Згідно з ч.5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржене протягом десяти днів з дня його підписання до Одеського апеляційного господарського суду через господарський суд Одеської області.

Повне рішення складено 27 вересня 2016 р.

Головуючий суддя Ю.С. Бездоля

Суддя Ю.О. Зайцев

Суддя М.І. Никифорчук