КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2016 р. Справа№ 910/4933/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Колесник М.П.

за участю представників:

від позивача - Юдицький О.В.

від відповідача - Аніпко С.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного підприємства "Нітрохім Інжинірінг" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2016 (суддя Балац С.В.)

за позовом Приватного підприємства "Нітрохім Інжинірінг"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тадіні"

про стягнення суми,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до Господарського суду міста Києва із позовом до ТОВ «Тадіні» про розірвання договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.08.2016 в задоволені позовних вимог були відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій вказує, що рішення постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи, а тому просить суд скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2016 та постановити нове, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2016 прийнято до провадження апеляційну скаргу і призначено до розгляду в колегії суддів: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

В судове засідання на вказану дату з`явилися представники позивача, відповідача та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

18.03.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ", як продавцем, та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАДІНІ", як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу частки нежитлової будівлі від 18.03.2013.

Відповідно до предмету договору Товариство з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ" передає у власність, а відповідач приймає ? (одну другу) частку нежитлової будівлі, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Житньоторзька (площа Житньоторзька), буд. 10, або (нежитлова будівля) літера А, загальною площею 3797,10 кв.м.

За заявою власника відчужується ? (одна друга) частка нежитлової будівлі площею 1898,55 кв.м.

Пунктом 2 договору передбачено, що вказане вище нерухоме майно належить товариству з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ", на праві приватної власності на підставі свідоцтва, виданого 20.02.2012 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Драною Н.М. за реєстровим № 107 та зареєстроване в КП КМ БТІ та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна 01.08.2012 в реєстровій книзі № 203п-171, номер запису 9898-П. реєстраційний номер 37273140.

Положеннями п. 4 договору визначено, що продаж ? частки вищевказаної нежитлової будівлі вчинено за 2016000 грн., які відповідач зобов'язується сплатити розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ" протягом двадцяти банківських днів з дня укладання цього договору, про що сторони стверджують своїми підписами на цьому договорі.

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, мотивує свої вимоги тим, що оскільки відповідачем по справі не було в повному обсязі перераховано на рахунок позивача всієї суми вартості 1/2 частини нежитлової будівлі, в строки визначені умовами договору, він вважає, що даний договір має бути розірваним.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог зазначає про відсутність достатніх та обґрунтованих підстав та доказів в рамках чинного законодавства України для розірвання такого договору.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ" та відповідачем Договір за своєю правовою природою є договором купівлі-продажу.

За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст. 655 Цивільного кодексу України).

Спір між сторонами, на думку позивача, виник внаслідок того що відповідачем допущене істотне порушення умов договору у вигляді неповного виконання обов'язку зі сплати грошових коштів за придбання об'єкту нерухомості.

На виконання грошового обов'язку за договором відповідачем сплачена частина суми в розмірі 463680 грн., решта грошових коштів відповідачем сплачена не була.

Позивачем направлена на адресу відповідача пропозиція від 09.03.2016 № 02-01/10683/904-7683 про розірвання договору, однак остання залишена відповідачем без відповіді та виконання.

Господарський суд міста Києва, постановляючи оскаржуване рішення про відмову в задоволені позовних вимог, мотивував це тим, що позивачем не подано до суду доказів, які підтверджують наявність шкоди, завданої порушенням відповідачем умов договору, яка виражена у вигляді реальних збитків або упущеної вигоди, а порушення договору, на яке вказує позивач не є істотним в розумінні статті 651 Цивільного кодексу України.

Проте, колегія суддів не погоджується із таким висновком місцевого суду, вважає його передчасним, з огляду на наступне.

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Якщо сторони не можуть дійти згоди щодо розірвання договору, вони мають право передати спір на вирішення суду. Під час розірвання або зміни Договору у такий спосіб, потрібно обов'язково дотримуватися вимог передбачених у статтях 651, 652 ЦК України, статті 188 Господарського кодексу України.

Відповідно до частин 2, 3 статті 188 Господарського кодексу України, сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

На виконання вказаних вимог позивачем подана до суду пропозиція від 09.03.2016 № 02-01/10683/904-7683 про розірвання договору, яка надіслана на адресу відповідача 17.03.2016, про що свідчить фіскальний чек, копія якого наявна в матеріалах справи.

Господарський суд міста Києва в мотивувальній частині рішення зазначив про те, що позивачем не було дотримано правил подання пропозиції щодо розірвання договору, визначених ст. 188 ГК України, оскільки пропозиція відповідачу була направлена 17.03.2016, а з позовом позивач звернувся до суду 21.03.2016.

Проте, суд апеляційної інстанції не погоджується із таким обґрунтуванням суду з огляду на те, що дійсно, позов був поданий до суду 21.03.2016, проте ухвалою суду від 23.03.2016 вказана заява не була прийнята до розгляду судом та повернута позивачу на підставі п.6 ч.1 ст. 63 ГПК України.

В подальшому вказана ухвала суду позивачем була оскаржена до Київського апеляційного господарського суду, який своєю постановою від 31.05.2016 скасував ухвалу суду від 23.03.2016, а справу передав на розгляд до Господарського суду міста Києва.

Ухвалою місцевого суду від 13.06.2016 по справі було порушено провадження та призначено розгляд позову на 18.07.2016.

Отже, з урахуванням зазначеного, відповідач мав достатньо часу (до 13.06.2016 - дата фактичного прийняття позову до провадження та призначення розгляду спору) для направлення своїх заперечень, при наявності таких, стосовно пропозиції позивача про розірвання договору, однак вказаного здійснено не було.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 651 Цивільного кодексу України визначено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Як підтверджується наявними матеріалами справи, та фактично не заперечувалось представником відповідача в судовому засіданні апеляційної інстанції, ТОВ «Тадіні» свої зобов`язання за договором купівлі-продажу були виконані не в повному обсязі, а саме кошти в розмірі 2016000 грн., які відповідач зобов'язувався сплатити на розрахунковий рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ" протягом двадцяти банківських днів з дня укладання цього договору були перераховані лише частково, в сумі 463680 грн. Причин неперерахування іншої частини коштів в розмірі 1552320 грн. представником відповідача суду апеляційної інстанції зазначено не було, як і не було надано належних та допустимих доказів існування певних непереборних обставин, що б надавали можливість відповідачу на законних підставах відстрочити перерахування вказаних коштів на більш тривалий строк, ніж визначено було умовами спірного договору купівлі-продажу.

Місцевий суд в оскаржуваному рішенні зазначив про те, що позивачем не подано до суду доказів, які підтверджують наявність шкоди, завданої порушенням відповідачем умов договору, яка виражена у вигляді реальних збитків або упущеної вигоди.

В той же час колегія суддів зазначає, що умовами спірного договору купівлі-продажу від 18.03.2013 передбачено, що позивач (власник нежитлового приміщення) передає у власність відповідачу ? частину нежитлової будівлі, що розташована за адресою: м. Київ, вул. Житньоторзька (площа Житньоторзька), буд. 10, або (нежитлова будівля) літера А, загальною площею 3797,10 кв.м., за яку відповідач сплачує 2016000 грн., які відповідач зобов'язується сплатити розрахунковий рахунок товариства з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ" протягом двадцяти банківських днів з дня укладання цього договору.

Згідно із ст. 691 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 692 ЦК України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Продавець також у разі несплати має право відмовитись від договору купівлі-продажу, що припиняє його.

Приписами статті 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Зважаючи на вказане, позивач мав законні та обґрунтовані підстави, зважаючи на несплату відповідачем у визначені спірним договором строки кошти, на звернення із пропозицією, а в подальшому до суду із позовом (у випадку відмови покупця від поданої пропозиції) саме про розірвання договору.

Стосовно зауваження відповідача щодо недоведеності позивачем отримання шкоди, в результаті неотримання від нього коштів в розмірі 1552320 грн., у вигляді реальних збитків або упущеної вигоди, суд апеляційної інстанції зазначає, що суть договору купівлі-продажу, в даному випадку, нежитлового приміщення, саме полягає в тому, що власник (позивач) приміщення, передає право власності на належне йому нерухоме майно (частини майна) саме за умови отримання взамін на це певної суми коштів, які (кошти) в подальшому використовуються ним на власний розсуд для власних потреб.

Вказаний правочин є оплатним правочином, що передбачає для продавця отримання матеріальної вигоди у вигляді, в даному конкретному випадку, певної суми грошових коштів.

Згідно із ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Укладаючи спірний договір, позивач та відповідач узгодили вартість ? частини нежитлового приміщення, право власності на яке передавалось від позивача відповідачу, відповідач не заперечував проти встановленої ціни за частину нежитлового приміщення, що мала ним бути сплачена та не заперечував проти строків перерахування таких коштів на рахунок покупця. Доказів зворотного відповідачем (покупцем) по справі не було надано судам обох інстанцій.

В тексті спірного договору було зазначено, що сторони, кожна окремо, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо дійсності правочинів, перебуваючи в здоровому розумі та ясній пам`яті та діючи добровільно, розуміючи значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору, підтвердили, що даний договір відповідає дійсним їх намірам.

Отже, неперерахування відповідачем значної частини коштів (1552320 грн.) від загальної суми, за яку позивачем передавалось право власності відповідачу, а ? частину нежитлового приміщення протягом досить тривалого часу (за умовами договору вся сума коштів мала бути перерахована до 15.04.2013) є істотним порушенням прав позивача та значною мірою позбавляє його того, на що він розраховував при укладанні договору.

Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеної в постанові №6-75 цс 13 від 18.09.2013 оцінка порушення договору як істотного здійснюється судом відповідно до критеріїв, що встановлені вказаною нормою. Вирішуючи питання про оцінку істотності порушення стороною договору, суди повинні встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена як у вигляді реальних збитків та (або) упущеної вигоди; її розмір, який не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати.

В даному конкретному випадку судом апеляційної інстанції було встановлено, істотну різницю (1552320 грн.) між тим, на що позивач розраховував, укладаючи спірний договір (2016000 грн.), і тим, що в дійсності він отримав (463680 грн.).

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зауваження місцевого суду щодо непозбавленості позивачем права звернення до відповідача із вимогою про стягнення заборгованості за укладеним між сторонами договором, не може розцінюватись як додаткова підстава для відсутності мотивів для задоволення вимоги про розірвання договору купівлі-продажу, оскільки нормами чинного законодавства України визначено право продавця обрати спосіб захисту порушеного права на власний розсуд (чи стягнення суми коштів чи розірвання договору).

Згідно з ч. 3 ст. 653 Цивільного кодексу України, якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

Відповідно до ч. 1 ст. 188 Господарського кодексу України якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Таким чином, підсумовуючи все зазначене, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами було доведено факт порушення його прав відповідачем та отримання позивачем шкоди в результаті неспалит відповідачем значної суми коштів за отримане право власності на нежитлове приміщення, та як наслідок наявність достатніх підстав для задоволення позовної вимоги щодо розірвання договору купівлі-продажу від 18.03.2013, які в свою чергу не були спростовані належними та допустимими доказами відповідачем.

Пунктами 1, 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" роз'яснено, що рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Зважаючи все вище викладене, колегія суддів приходить до висновку про те, що судом першої інстанції не в повній мірі та не всебічно досліджені всі обставини справи, не досліджені всі докази, які надавалися як позивачем на підтвердження своїх вимог так і відповідачем на спростування доводів позивача, а тому рішення постановлено з порушенням норм матеріального права.

Відповідно до п.3 ч.1. ст. 103 ГПК України, апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має права скасувати рішення повністю або частково і прийняте нове рішення.

Враховуючи положення ст. 104 ГПК України, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга Приватного підприємства "Нітрохім Інжинірінг" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2016 у справі № 910/4922/16 підлягає скасуванню.

Згідно із ч. 4 ст. 49 ГПК України, стороні, на користь якої відбулося рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і в тому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Відповідно до викладеного, керуючись ст. 49, 99, 101, п. 2 ч.1. ст. 103, ч.1 ст. 104, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Нітрохім Інжинірінг" - задовольнити.

Рішення Господарського суду міста Києва від 10.08.2016 у справі № 910/4933/16 - скасувати. Постановити нове рішення.

Позовні вимоги задовольнити.

Розірвати договір купівлі-продажу частки нежитлової будівлі, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ" та Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАДІНІ" 18.03.2016, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Насобіною Г.О., зареєстровано в реєстрі за № 836.

Стягнути з Товариством з обмеженою відповідальністю "ТАДІНІ" (04119, м. Київ, вул. Якіра,17-а, ) на користь Товариством з обмеженою відповідальністю "НІТРОХІМ ІНЖИНІРІНГ" (51925 м. Кам`янське, Дніпропетровська обл., вул. Кірова, 12 корпус 3, офіс 222, ) судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1378 грн. та судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 1515,80 грн.

Видати судовий наказ. Видачу наказу доручити Господарському суду міста Києва.

Матеріали справи № 910/4933/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко