РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2016Справа №910/13201/16
За позовом Державного підприємства «Укрмедпроектбуд»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОФМЕД»

про визнання договору удаваним

За участю прокуратури міста Києва

Суддя Трофименко Т.Ю.

В засіданні приймали участь:

Від позивача: ОСОБА_1 - по дов. №05/04-Д від 21.04.2016р.

Від відповідача: ОСОБА_2 - по дов. №1028 від 02.08.2016р.

Від прокуратури: ОСОБА_3 - дов. №041222 від 08.02.2016р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Державного підприємства «Укрмедпроектбуд» (далі, позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «УКРПРОФМЕД» (далі, відповідач) про визнання Договору поворотної безвідсоткової допомоги №29/12-15 від 29.12.2016 удаваним правочином.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.2016 прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження по справі №910/13201/16, розгляд справи призначено на 08.08.2016.

05.08.2016 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти задоволення позовних вимог заперечує з огляду на те, що на думку відповідача, позовні вимоги необґрунтовані та безпідставні, оскільки позивачем не доведено наявності одночасно умов, які дають підстави суду для визнання договору удаваним в розумінні приписів статті 235 Цивільного кодексу України.

08.08.2016 позивач через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав у порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України заяву про уточнення позовних вимог, просив визнати Договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 удаваним правочином.

Крім того, 08.08.2016 позивач на виконання вимог суду надав власне письмове підтвердження того, що у провадженні судів України або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішує спір, немає справи зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав та немає рішення органів з такого спору, а також витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Також, позивач 08.08.2016 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав письмові пояснення, у яких наголосив на тому, що спірний договір є удаваним правочином, оскільки під фінансовою допомогою між сторонами відбулася дія з часткового повернення коштів позивачу, які за кілька днів до укладення договору були отримані відповідачем незаконним шляхом всупереч затвердженому паспорту бюджетної програми на 2015 рік за бюджетною програмою КПКВК ДБ 2301810 «Будівництво сучасного лікувально-діагностичного комплексу Національної дитячої спеціалізованої лікарні «Охматдит» з обсягом бюджетних призначено/бюджетних асигнувань із загального фонду 500 000,0 тис. грн.».

08.08.2016 через загальний відділ діловодства Господарського суду міста Києва відповідач подав додаткові письмові пояснення, у яких наголосив, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, а доводи позивача відносно наявності доказів удаваного правочину в ухвалі Апеляційного суду міста Києва від 29.02.2016 №11-сс/796/626/2016 про накладення арешту на грошові кошти є безпідставними.

Позивачем 08.08.2016 також було подане клопотання про витребування доказів, а саме, витребування у ПАТ «КБ «Євробанк» відомостей (виписок з банківського рахунку) щодо руху коштів на банківському рахунку ТОВ «УКРПРОФМЕД» за період з 21.12.2015 по 30.12.2015 включно.

У судовому засіданні 08.08.2016 представник позивача подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2016 строк вирішення спору продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 21.09.2016, в порядку статті 38 Господарського процесуального кодексу України витребувано від ПАТ «КБ «Євробанк» відомості (виписки з банківського рахунку) щодо руху коштів на банківському рахунку ТОВ «УКРПРОФМЕД» за період з 21.12.2015 по 30.12.2015.

25.08.2016р. через відділ діловодство Господарського суду міста Києва від Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осбі на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ КБ «Євробанк» надійшли витребувані судом документи.

В судовому засіданні 21.09.2016р. представником позивача заявлено клопотання про залучення до участі у справі третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерства охорони здоров»я України.

Клопотання мотивоване тим, що позивач належить до сфери управління Міністерства охорони здоров»я України. Яке здійснює контроль за використанням фінансових і матеріальних ресурсів.

Представник відповідача проти задоволення даного клопотання заперечував. Посилаючись на його необґрунтованість.

Представник прокуратури підтримав дане кллопотання.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права та обов'язки щодо однієї із сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора.

Питання про допущення або залучення третіх осіб до участі у справі вирішується господарським судом, який виносить з цього приводу ухвалу.

Беручи до уваги наведене, зважаючи на те, що позивачем не зазначено в поданому клопотанні яким чином рішення з даного спору може вплинути на права та обов'язки Міністерства охорони здоров»я Україниё у суду відсутні правові підстави для залучення до участі у розгляді справи третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Міністерства охорони здоров»я України.

Представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду справи. Клопотання мотиованетим, що представниомк прокуратури не надані письмові пояснення по дланій справі.

Представник відповідача заперечив проти задоволення даного клопотання.

Представник прокуратури заперечив проти задоволення даного клопотання.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є:

1) нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу;

1.1) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, за наявності ухвали суду про таку участь, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи;

2) неподання витребуваних доказів;

3) необхідність витребування нових доказів;

4) залучення до участі в справі іншого відповідача, заміна неналежного відповідача;

5) необхідність заміни відведеного судді, судового експерта.

Суд розглянувши дане клопотання відмовляє в його задоволені у зв»язку з необґрунтованістю.

В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про відкладення розгляду срави до отримання кінцевого результату від ДФС по спірному питанню.

Предстьавник прокуратури підтримав дане клопотання.

Представник відповідача заперечив проти задоволення даного клопотання.

Суд розглянувши дане клопотання відмовив в його задоволені у зв»язку з його необґрунтованістю.

При відмові в задоволенні клопотань позивача про відкладення розгляду справи судом приймається до уваги та обставина, що відповідно до ст.. 69 Господарського процесуального кодексу України суд обмежений строками вирішення спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

В судовому засіданні представником позивача заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до закінчення досудового розслідування в кримінальному провадження №0000365 від 18.02.2014р., яке здійснюється Головним слідчим управлінням Національної поліції України та прийняття відповідного процесуального рішення.

Представник прокуратури підтримав дане клопотання.

Представник відповідача заперечив проти задоволення даного кллопотання.

Суд розглянувши дане клопотання вважає, що воно не підлягає задоволенню виходячи з наступного:

Відповідно до ст. 79 Господарського процесуального кодекус України господарський суд має право зупинити провадження у справі за клопотанням сторони, прокурора, який бере участь в судовому процесі, або за своєю ініціативою у випадках:

1) призначення господарським судом судової експертизи;

2) надсилання господарським судом матеріалів прокурору або органу досудового розслідування;

3) заміни однієї з сторін її правонаступником.

Суд зазначає, що Господарський процесуальний кодекс України передбачає два види зупинення провадження у справі: обов'язковий, зазначений в законі, за наявності якого господарський суд зобов'язаний зупинити провадження у справі, і, як зазначалося, факультативний, необов'язковий для господарського суду.

На підставі правового аналізу наведених процесуальних норм суд враховує, що відповідно до приписів ст. 79 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим органом.

При відмові в задоволенні даного клопотання суд прийшов до висновкуё що заявник не навів навів мотивів щодо підстав зупинення провадження у справі, не вказав чи пов'язаний предмет спору в даній справі з об'єктом злочинного посягання у кримінальній справі.

Крім того, суд врахував, що доводи, викладені позивачем у клопотанні, самі по собі не можуть бути підставою для застосування ст. 79 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 21.09.2016, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача, прокуратури, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджується матеріалами справи, 29.12.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Укрпрофмед» (надавач за договором) та Державним підприємством «Укрмедбудпроект» (отримувач за договором) було укладено Договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 (далі, Договір).

Згідно пункту 1.1. Договору надавач в порядку та на умовах, визначених цим договором, надає отримувачу поворотну безвідсоткову фінансову допомогу, а останній зобов'язується прийняти поворотну безвідсоткову фінансову допомогу у встановлені Договором строки.

За змістом пунктів 2.1.-2.2. Договору поворотною фінансовою допомогою за цим Договором є сума коштів у розмірі 62 000 000,00 грн. сума коштів поворотної фінансової допомоги може бути збільшена сторонами шляхом укладання додаткової угоди до цього Договору.

Відповідно до пункту 3.1. Договору поворотна фінансова допомога надається надавачем отримувачу в безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок отримувача впродовж п'яти банківських днів з моменту підписання цього Договору.

Фінансова допомога надається на безоплатній основі (пункт 3.2. Договору).

Згідно пункту 4.1. Договору термін, на який надавач надає поворотну фінансову допомогу отримувачу, встановлюється до 31.12.2017.

Строк користування поворотною фінансовою допомогою може бути продовжений за згодою сторін, що оформлюється письмовими додатковими угодами до цього Договору (пункт 4.2. Договору).

У розділі 5 Договору сторони погодили порядок повернення поворотної фінансової допомоги.

Так, згідно пункту 5.1. Договору отримувач повертає надавачу поворотну фінансову допомогу у термін, передбачений пунктом 4.1. Договору.

Відповідно до пункту 5.2. Договору поворотна фінансова допомога повертається у безготівковому порядку на підставі платіжного доручення шляхом перерахування отримувачем грошових коштів на банківський рахунок надавача.

Отримувач має право у будь-який час повністю або частково достроково повернути поворотну фінансову допомогу надавачу (пункт 5.3. Договору).

Поворотна фінансова допомога вважається повернутою отримувачем надавачу в день зарахування грошових коштів на банківський рахунок надавача (пункт 5.4. Договору).

Термін дії цього Договору починається з дня його підписання сторонами і закінчується після повного виконання отримувачем зобов'язань перед надавачем щодо повернення фінансової допомоги (пункт 12.4. Договору).

14.01.2016 сторонами було укладено Додаткову угоду №1 до Договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015, якою внесено зміни до пунктів 4.1., 4.2., 5.5. Договору.

Звертаючись до господарського суду з позовом у даній справі, ДП «Укрмедпроектбуд» заявило вимоги про визнання Договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 удаваним.

Позов мотивовано тим, що при перерахуванні коштів начебто фінансової допомоги за спірним Договором насправді між сторонами вчинялась інша дія - часткове повернення бюджетних коштів, щодо яких наразі триває досудове розслідування за частиною 2 статті 210 Кримінального кодексу України, за фактом нецільового використання бюджетних коштів.

Як зазначає позивач у позовній заяві, наразі Головним управлінням Національної поліції України здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадження №0000031 від 28.01.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбачено частиною 2 статті 210 Кримінального кодексу України, за фактом нецільового використання бюджетних коштів службовими особами ДП «Укрмедпроетбуд».

За твердженнями позивача, вказаним вище досудовим розслідуванням встановлено, що 24.12.2015 службовими особами позивача було перераховано відповідачеві бюджетні кошти в сумі 78 786 008 грн. Виходячи із позиції слідства, зазначені бюджетні кошти (78 786 008 грн.) не були передбачені відповідним паспортом бюджетної програми (відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 29.12.2002 №1098 «Про паспорти бюджетних програм»). При цьому, як вважає слідство в кримінальному провадженні №0000031 від 28.01.2016, оплата 78 786 008 грн. є нецільовим використанням бюджетних коштів, що зумовлює настання відповідальності в рамках частини 2 статті 210 Кримінального кодексу України.

30.12.2015, як зазначає позивач, відповідач частково повернув позивачеві згадані вище бюджетні кошти під видом тимчасової поворотної фінансової допомоги в сумі 62 000 000,00 грн. за Договором поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015.

Отже, як вважає позивач, сплачуючи 62 000 000,00 грн. під видом фінансової допомоги відповідач насправді здійснив часткове повернення незаконно (як вважає слідство) перерахованих йому позивачем бюджетних коштів в розмірі 78 786 008 грн.

Позивач наголошує, що наразі сума спірної фінансової допомоги за Договором є арештованою як забезпечення доказів, що підтверджується ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29.02.2016 у справі №11-сс/796/626/2016. Тобто, за твердженнями позивача, сума фінансової допомоги за Договором є арештованою, оскільки це частина бюджетних коштів, незаконно (як вважає слідство) перерахованих відповідачеві.

З огляду на зазначене, позивач стверджує, що за Договором не виникало жодних зобов'язань позивача про повернення коштів спірної фінансової допомоги, а Договір є удаваним правочином, у зв'язку з чим до спірних відносин сторін не можуть застосовуватись положення Цивільного кодексу України про позику, натомість, враховуючи безпідставність перерахування відповідачеві 78 786 008 грн., застосуванню підлягають приписи глави 83 Цивільного кодексу України (набуття майна без правової підстави).

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, згідно з якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно з частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Статтею 235 Цивільного кодексу України передбачено, що удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Як зазначено у пункті 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 Цивільного кодексу України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним.

Тобто, встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі частини 2 статті 235 Цивільного кодексу України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків.

Договір про надання поворотної безвідсоткової допомоги є договором позики.

Поняття договору позики та його особливостей визначено у параграфі 1 глави 71 Цивільного кодексу України.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Наведена норма не обмежує можливості будь-яких осіб щодо участі в позикових відносинах у статусі позикодавця чи позичальника.

Так, позичальником може бути будь-яка фізична чи юридична особа, яка має цивільну дієздатність. Щодо позикодавця, то чинне законодавство України визначає певні особливості.

Відповідно до статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання грошових коштів в позику, в тому числі на умовах фінансового кредиту, вважається фінансовою послугою.

Згідно статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

Відповідно до статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором.

Тобто, при наданні в позику грошових коштів може бути отримано прибуток у вигляді відсотків за користування грошовими коштами.

Згідно із частиною 1 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями.

Відповідно до частини 4 статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції.

Так, розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №5555 від 31.03.2006, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.04.2006 №477/12351, «Про можливість надання юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, фінансових послуг з надання коштів у позику та надання поручительств» встановлено, що юридичні особи - суб'єкти господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, надають фінансові послуги з надання коштів у позику (крім на умовах фінансового кредиту) та поручительств відповідно до вимог цивільного законодавства та з урахуванням вимог законодавства України щодо запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом.

Отже, позикодавцем в договорі про надання в позику грошових коштів з нарахування відсотків може бути тільки особа, яка має спеціальний статус.

Що ж стосується договорів, за якими у позику надаються речі, що визначені родовими ознаками або грошові кошти без отримання відсотків, то позикодавцями у таких договорах можуть бути дієздатні фізичні особи та юридичні особи.

Відповідно до пункту 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України поворотна фінансова допомога - сума коштів, що надійшла платнику податків у користування за договором, який не передбачає нарахування процентів або надання інших видів компенсацій у вигляді плати за користування такими коштами, та є обов'язковою до повернення.

Так, умовами договору (пункт 3.2. Договору) передбачено, що поворотна фінансова допомога надається позикодавцем позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування коштами не нараховується та не сплачується.

З огляду на зазначене, суб'єктний склад Договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги відповідає вимогам статті 1046 Цивільного кодексу України.

Істотною умовою договору позики є умова про його предмет.

Зі змісту статті 1046 Цивільного кодексу України вбачається, що предметом договору позики можуть бути: а) грошові кошти або б) інші речі, визначені родовими ознаками.

Виходячи із визначення поняття поворотної фінансової допомоги, яке міститься у пункті 14.1.257 статті 14 Податкового кодексу України, предметом договору поворотної фінансової допомоги є грошові кошти, надані на безоплатній основі, та які є обов'язковими до повернення.

З огляду на вищевикладене, предмет Договору поворотної безвідсоткової фінансової допомоги №29/12-15 від 29.12.2015 відповідає вимогам чинного законодавства, адже ним передбачено надання поворотної фінансової допомоги у вигляді грошових коштів у розмірі 62 000 000,00 грн. (пункт 2.1. Договору), які надаються на безоплатній основі (пункт 3.2. Договору) та підлягають поверненню у порядку, передбаченому розділом 5 Договору.

Відповідно до статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред'явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред'явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок.

Як вбачається зі змісту спірного Договору, сторони, скориставшись наданим їм правом, погодили умови щодо терміну надання поворотної фінансової допомоги та порядку її повернення (розділи 4, 5 Договору).

Відповідно до статті 208 Цивільного кодексу України договір укладений в письмовій формі.

Тобто, істотні умови Договору поворотної фінансової допомоги відповідають вимогам, встановленим законом для даного виду договорів, що підтверджує факт встановлення між сторонами саме правовідносин позики; договір вчинений особами в межах обсягу їх цивільної дієздатності у формі, встановленій законом.

Крім того, суд зазначає, що однією з необхідних умов для визнання правочину удаваним є наявність доказів, які б підтверджували намір сторін удаваного правочину приховати під ним інший правочин.

Позивач у своєму позові не зазначив у відповідності до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України докази, якими доведено наявність умислу у діях сторін на вчинення іншого правочину, ніж договір позики.

Посилання позивача у якості доказів удаваності правочину на досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000031 від 28.01.2016 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 210 Кримінального кодексу України, за фактом нецільового використання бюджетних коштів службовими особами ДП «Укрмедпроектбуд», а також на ту обставину, що наразі сума спірної фінансової допомоги за Договором є арештованою як забезпечення доказів ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 29.02.2016 у справі №11-сс/796/626/2016, не приймаються судом до уваги, оскільки не є належними та допустимими доказами в господарській справі, оскільки обов'язковим для господарського суду при вирішення спору, відповідно до частини 3 статті 35 Господарського процесуального кодексу України, має лише вирок суду з кримінальної справи, що набрав законної сили.

Окрім того, обставини щодо нецільового використання бюджетних коштів не є підставою для визнання правочину удаваним.

Статтею 54 Господарського процесуального кодексу України визначено, що позовна заява, зокрема, має містити зміст позовних вимог…..

Правова конструкція статті 235 Цивільного кодексу України передбачає, що сторона, звертаючись до суду із відповідним позовом, має зазначити, для приховання якого саме правочину вчинено спірний.

Зі змісту позовних вимог ДП «Укрмедпроектбуд» вбачається, що останній просить суд визнати удаваним договір поворотної безвідсоткової фінансової допомоги як такий, що насправді є іншим правочином - дією з повернення бюджетних коштів. Однак, позивач не зазначає, яким саме правочином згідно цивільного законодавства є «дія з повернення бюджетних коштів».

Відтак, враховуючи положення пункту 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», позовні вимоги сформовані ДП «Укрмедпроектбуд» всупереч викладеним положенням цивільного законодавства щодо наслідків недійсного правочину.

Як встановлено судом вище, між сторонами було укладено саме договір позики, ознак приховання під видом договору позики якогось іншого правочину судом не виявлено, доказів, які свідчать про наявність одночасно умов, які дають підстави суду для визнання Договору удаваним в розумінні приписів статті 235 Цивільного кодексу України, матеріали справи не містять.

Відтак, встановивши відсутність розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом Договору поворотної фінансової допомоги, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання цього договору удаваним.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається: у спорах, що виникають при укладанні, зміні та розірванні договорів, - на сторону, яка безпідставно ухиляється від прийняття пропозицій іншої сторони, або на обидві сторони, якщо господарським судом відхилено частину пропозицій кожної із сторін; у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

Керуючись ст. 43, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.09.2016.

Суддя Т.Ю.Трофименко