РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2016 р. Справа №910/14074/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю " ІСО "

До Міністерства оборони України

Про визнання недійсним п. 7.3.3 договору № 286/3/15/544 від 30.10.2015 р.

Суддя Пінчук В.І.

Представники:

Від позивача не з'явився

Від відповідача Кривошея Д.А. - предст.

Рішення прийняте 22.09.2016 р., оскільки у судовому засіданні 08.09.2016 р. розгляд справи відкладався відповідно до п.1 ст. 77 ГПК України.

Обставини справи:

Позивач - товариство з обмеженою відповідальністю " ІСО " звернувся до господарського суду м. Києва з позовною заявою про визнання недійсним п. 7.3.3 договору № 286/3/15/544 від 30.10.2015 р.: " За порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної договору ", що укладений між Міністерством оборони України та товариством з обмеженою відповідальністю " ІСО " з моменту його укладення.

Представник відповідача у відзиві на позовну заяву проти позовних вимог позивача заперечує та просить суд у задоволенні позову відмовити.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представника відповідача, суд -

ВСТАНОВИВ:

30.10.2015 р. між позивачем ( постачальником ) та відповідачем ( замовником ) був укладений договір № 286/3/15/544 про поставку для державних потреб матеріально - технічних засобів речової служби

Відповідно до умов вказаного договору позивач зобов'язався у 2015 р. поставити відповідачу готові текстильні вироби та інше. ( лот. 3 Спальний мішок )

Пунктом 7.3.3 договору № 286/3/15/544 від 30.10.2015 р. передбачена відповідальність позивача за несвоєчасну поставку товару, а саме за порушення строків виконання зобов'язання постачальник сплачує пеню в розмірі 1% від вартості непоставленого товару за кожну добу затримки, а за прострочення понад 10 днів з постачальника додатково стягується штраф в розмірі 7% вказаної вартості договору.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилається на те, що вказаний пункт договору суперечить положенням чинного законодавства України, а саме: ст. 61 Конституції України, ст.ст. 3,549, 611 ЦК України, ст.ст.216,217,218,230, ч.2 ст. 231 ГК України.

Разом з тим, суд вважає позовні вимоги позивача такими, що не підлягають задоволенню, з наступних підстав:

Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним ( оспорюваний правочин ).

Згідно ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Судом встановлено, що при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме:

- зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства.

- волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі;

- спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства;

- правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Натомість, позивач в супереч вимогам вказаної статті не надав суду доказів того, що п. 7.3.3 договору від 30.10.2015 р. № 286/3/15/544 суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, інтересам держави і суспільству, його моральним засадам.

Позивач також не надав суду доказів того, що оспорюваний пункт договору від 30.10.2015 р. № 286/3/15/544 не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, а у разі, якщо у судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 ГПК України.

дата підписання повного тексту рішення 27.09.2016 р.

СуддяВ.І.Пінчук