РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2016Справа №910/11818/16

За позовом Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «МАВА»

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про стягнення 200 958,47 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Гавриленко С.М. - представник, довіреність №3 від 15.01.2015;

Від відповідача: ОСОБА_1 - особисто, паспорт серії НОМЕР_2, виданий Ватутінським РУ МВС України у місті Києві;

ОСОБА_3 - представник, довіреність №228 від 01.04.2016р.;

В судовому засіданні на підставі ч. 2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Виробничо-комерційна фірма «МАВА» звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором оренди у розмірі 200 958,47 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 3106,77 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач в позовній заяві посилається на неналежне виконання відповідачем умов Договору оренди № 59-17/06/2014 нежитлового приміщення від 17.06.2014 в частині своєчасної та повної сплати орендної плати за період з лютого по травень 2016 рр., внаслідок чого утворилася заборгованість у наведеному вище розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/11818/16 та призначено до розгляду на 20.07.2016.

В судових засіданнях 20.07.2016 та 17.08.2016 на підставі ч. 3 ст. 77 ГПК України оголошувалась перерва до 17.08.2016 та 01.09.2016 відповідно.

У судові засідання 20.07.2016, 17.08.2006 та 01.09.2016 з'явилися уповноважені представники сторін та відповідач особисто.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 20.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від представника позивача надійшло клопотання про залучення до матеріалів справи: витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ПП «ВКФ «МАВА»; витягу з ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців щодо ФОП ОСОБА_1; статуту ПП «ВКФ «МАВА»; довідки про зарахування гарантійного платежу за договором оренди №59-17/06/2014 від 17.06.2014 та платіжного доручення №ЕО625ТОС88 від 25.06.2014; інформації про курс валют (гривні до долару США) станом на час виставлення рахунків за спірний період; рішення Господарського суду м.Києва у справі №910/477/16; додаткові пояснення ПП «ВКФ «МАВА» щодо заявлених позовних вимог; довідки Територіального управління Державної судової адміністрації у м.Києві на підтвердження зарахування до Державного бюджету України судового збору у сумі 3106,77 грн. Вказане клопотання судом задоволено, зазначені документи долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 20.07.2016 представник відповідача подав відзив на позовну заяву б/н від 20.07.2016, в якому відповідач заперечує наявність боргу у заявленому розмірі, зазначаючи при цьому, що у жовтні 2014 року між сторонами досягнута згода про зміну розміру орендної плати за договором, відповідно до якої місячна орендна плата склала фіксовану суму у розмірі 4000,00 грн. без доларового еквіваленту. Доказом вказаних обставин вважає виготовлені та виставлені позивачем рахунки за оренду у розмірі 4000 грн. з печаткою позивача та підписом уповноваженої особи, а також акти наданих послуг за підписом сторін на вказану суму. Крім того, за твердженнями відповідача факт існування додаткової угоди між сторонами про зменшення розміру орендної плати за даним договором встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 у справі №910/4777/16. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Також до початку судового засідання 01.09.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва від позивача надійшли додаткові пояснення № 55 від 29.08.2016 щодо розгляду справи, в яких позивач з посиланням на приписи ст. 35 ГПК України зазначає про встановлення рішенням Господарського суду міста Києва у справі №920/4777/16 обставини, які не підлягають доказуванню та мають суттєве значення для розгляду даної справи, зокрема, щодо продовження дії спірного договору оренди нерухомого майна №59-117/2014 від 17.06.14 період з 17.06.15 по 27.05.16, обов'язку відповідача (орендаря) при неотриманні рахунків на сплату орендної плати самостійно з`явитися до орендодавця за їх отриманням та встановленого судом за період, коли рахунки не виставлялись, розміру орендної плати в сумі 23 624,52 грн. відповідно до п.5.10 Договору. Додаткові пояснення долучено судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.09.2016 сторонами суду не надано.

Відповідно до пункту 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово оголошував перерву в судових засіданнях, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність клопотань представників сторін та відповідача особисто щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколі судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників сторін та відповідача особисто ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін у судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторін їм зрозумілі.

Відводу судді сторонами не заявлено.

В судових засіданнях 17.08.16р. та 01.09.16р. уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві, відповів на питання суду.

Представник відповідача та відповідач особисто в судових засіданнях 17.08.16р. та 01.09.16р. заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін та відповідача особисто, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з частини 1, пункту 1 частини 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 17 червня 2014 р. між Приватним підприємством «Виробничо-комерційна фірма «МАВА» (орендодавець за договором, позивач у справі) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 (орендар за договором, відповідач у справі) укладено Договір оренди нерухомого майна № 59-117/06/2004 (далі - Договір), згідно умов п. 1.1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в тимчасове оплатне користування нерухоме майно - приміщення, конкретні розташування та характеристики якого визначені Додатком №1 до Договору та погоджено сторонами одночасно з цим договором, але у будь - якому випадку не пізніше моменту складання Акту прийому - передачі приміщення орендарю (Додаток № 2).

Як визначено преамбулою Договору та Додатком № 1 «Технічний стан приміщення, що передається в орендне користування» до Договору предметом оренди є нежитлове приміщення, загальною площею 1030,60 кв.м, що розташований на відмітці 0.000 (1 поверх) будівлі Торгово - розважального центру «ІНФОРМАЦІЯ_1», який знаходиться за адресою: АДРЕСА_2.

Приміщення може використовуватися орендарем винятково для здійснення діяльності, обумовленої сторонами в Додатку № 5 до даного договору «Цільове призначення приміщення», що є його невід`ємною частиною (п. 1.2 Договору), а саме для катання на роликових ковзанах, також для продажу роликових ковзанів та аксесуарів, а також їх прокату.

Розділами 2 - 10 Договору сторони узгодили права та обов'язки сторін, строки оренди та дії договору, умови передачі та повернення предмету оренди, ціну договору та порядок проведення розрахунків, умови зміни та дострокового припинення договору, відповідальність сторін тощо.

Пунктом 3.1. Договору визначено, що Договір вважається укладеним і набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін.

Строк дії цього Договору починається з моменту, вказаного у п. 3.1 та триває в частині оренди приміщення до 17 червня 2015 року, а в частині проведення розрахунків між сторонами - до повного виконання ними взятих на себе зобов'язань за цим договором (п. 3.2 Договору).

Вказаний Договір підписано представником орендодавця та орендарем особисто та скріплено печатками обох сторін.

Судом встановлено, що укладений Договір за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди), який підпадає під правове регулювання норм глави 58 Цивільного кодексу України та §5 глави 30 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ). В силу частини 6 названої статті до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Аналогічне визначення договору оренди міститься і в ст. 759 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 765 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до умов п. 4.1 Договору приміщення для проведення опоряджувальних робіт передається орендодавцем орендарю на підставі Акту допуску (Додаток № 3) згідно п. 1.3 цього Договору, за яким орендодавець зобов'язується після сплати орендарем гарантійного платежу згідно п. 5.5. цього Договору не пізніше ніж за 30 календарних днів до дати відкриття надати останньому доступ до приміщення для проведення опоряджувальних робіт, що оформлюється актом допуску до приміщення, який є Додатком № 3 до договору та є його невід'ємною частиною.

Згідно п. 4.2 Договору після проведення орендарем опоряджувальних робіт приміщення (з урахуванням опоряджувальних робіт) передається орендодавцем орендарю на підставі Акту прийому - передачі приміщення в орендне користування (Додаток № 2).

Як встановлено судом за матеріалами справи, відповідно до умов Договору орендодавець передав, а орендар прийняв в орендне користування приміщення загальною площею 1030,60 кв.м, яке знаходиться на відмітці 0.000 (перший поверх) будівлі Торгівельно-розважального центру «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_2, що підтверджується складеним та підписаним сторонами без зауважень Актом про приймання-передачу приміщення в оренду від 01.09.2014, згідно якого приміщення передається в технічному стані та на умовах згідно Договору оренди нерухомого майна № 59-17/06/2014 від 17.06.14 р. і не має будь - яких претензій до орендодавця. Копія вказаного акту наявна в матеріалах справи.

Окрім того в матеріалах справи наявна копія підписаного сторонами відповідно до умов Договору Акту від 17.06.14 р. прийому - передачі приміщення для проведення опоряджувальних робіт до Договору.

Факт здійснення відповідачем опоряджувальних робіт у спірному приміщенні сторонами не заперечувався.

Будь-які заперечення щодо повного та належного виконання позивачем умов Договору з боку відповідача відсутні.

За таких обставин господарським судом встановлено, що Приватним підприємством «Виробничо - комерційна фірма «МАВА» належним чином виконано свій обов'язок з передачі Фізичній особі - підприємцю ОСОБА_1 на підставі спірного Договору нежитлового приміщення в строкове платне користування, а відповідачем, у свою чергу, прийнято орендоване майно без будь - яких зауважень.

За змістом частини 1 ст. 763 Цивільного кодексу України договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Згідно з ч. 4 ст. 284 Господарського кодексу України термін договору оренди визначається за погодженням сторін. Термін договору оренди не може бути меншим, ніж п'ять років, якщо орендар не пропонує менший термін. У разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором (ст.764 Цивільного кодексу України).

Відтак якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється. При цьому такі заперечення можуть бути висловлені останнім, як до закінчення терміну дії договору оренди, так і протягом одного місяця після закінчення дії цього строку.

Крім того, відповідно до роз'яснень Вищого господарського суду України, викладених в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №12 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зазначено, що зі змісту статей 759, 763 та 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Оскільки зазначеними нормами визначено умови, за яких договір оренди вважається пролонгованим на строк, який був раніше встановлений, і на тих самих умовах, що були передбачені договором, то для продовження дії договору не вимагається обов'язкового укладення нового договору або внесення змін до нього.

При цьому доказів наявності укладених між сторонами угод щодо продовження строку дії спірного Договору в частині оренди нежитлового приміщення матеріали справи не містять. Водночас, заперечення сторін щодо фактичного користування спірним приміщенням після17.06.15 р. відсутні.

Таким чином, враховуючи відсутність заперечень з боку орендодавця щодо продовження строку дії Договору оренди та виходячи з приписів ч. 1 ст. 764 Цивільного кодексу України, за висновками суду спірний Договір слід вважати продовженим на таким самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені Договором, а саме до 17.06.16 р.

В свою чергу згідно ч. 2 ст. 795 Цивільного кодексу України повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

Як визначено сторонами в п. 4.5 Договору повернення приміщення орендар зобов'язується здійснити із додержаням положень п.п. 2.3.10, 2.3.15 та п. 3.2 Договору.

Так, згідно п. 3.2 Договору після закінчення строку дії цього Договору сторони підписують Акт приймання - передачі (повернення) приміщення з оренди згідно положень п.п.4.5, 4.6 Договору.

Відповідно до п. 4.6 Договору орендар передає (повертає) орендодавцю приміщення не пізніше останнього дня його оренди; повернення приміщення орендарем орендодавцю оформлюється письмовим двостороннім Актом прийому - передачі (повернення) приміщення, який є невід'ємною частиною Договору. Приміщення вважається повернутим орендодавцю з моменту підписання сторонами Акту прийому-передачі (повернення) приміщення.

Судом встановлено за матеріалами справи, що орендар передав, а орендодавець прийняв з орендного користування приміщення загальною площею 1030,60 кв.м., що розташована в будівлі Торгово - розважального центру «ІНФОРМАЦІЯ_1» за адресою: АДРЕСА_2, на відмітці - 0.000 (перший поверх) в технічному стані та на умовах згідно спірного Договору за відсутності претензій орендодавця щодо технічного стану приміщення. На підтвердження вказаного факту позивачем надано копію Акту приймання - передачі (повернення) приміщення з орендного користування від 27.05.16р., підписаного обома сторонами.

Тобто, виходячи з фактичних обставин справи приміщення перебувало у орендному користуванні відповідача до 27.05.16р. При цьому факт оренди нежитлового приміщення до вказаної дати відповідачем не заперечувався.

Отже, враховуючи вищевикладене, за висновками суду Договір оренди нежитлового приміщення № 59-17/06/2014 від 17.06.14 р. слід вважати припиненим з 27 травня 2016 року.

Відповідно до абз. 1 ч. 1, ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

За приписами ч. 1 ст. 286 Господарського кодексу України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством.

Пунктом 2.1.5 Договору передбачений обов'язок орендодавця не пізніше 3-го числа місяця, наступного за звітним, складати і передавати орендарю щомісячні акти про надання послуг з оренди, податкові накладні.

Як зазначено в п. 5.2 Договору орендар зобов'язується щомісячно сплачувати орендодавцю орендну плату у розмірі та строк, визначені п. 5.8 - 5.15 цього Договору.

Орендна плата за цим Договором обчислюється виключно з вартості користування приміщенням, і не включає в себе будь - які інші додаткові послуги чи витрати, зокрема, компенсацію сплати земельного податку під будівлею, в якій розташоване приміщення (п.5.3 Договору).

Як визначено п. 5.16 Договору орендар зобов'язується сплачувати орендну плату авансом щомісяця в національній валюті України шляхом перерахування коштів у безготівковому порядку на поточний банківський рахунок орендодавця не пізніше 20 числа місяця, який передує розрахунковому.

Згідно п. 5.17 Договору оплата здійснюється на підставі письмових рахунків, виставлених орендодавцем. Якщо до настання зазначеного вище терміну сплати орендної плати відповідний рахунок не буде одержаний орендарем, останній у цей же строк сам повинен звернутися до орендодавця з метою одержання такого рахунку.

За умовами п. 5.10 Договору сторони станом на день підписання цього Договору встановили розмір щомісячної орендної плати у сумі 19695,44 грн. без ПДВ, крім того ПДВ - 3939,08 грн., разом 23 624,54 грн., що є еквівалентом 2009,67 доларів США за офіційним курсом НБУ на день підписання цього договору. При цьому, щомісячна орендна плата підлягає коригуванню відповідно до зміни офіційного курсу НБУ гривні до долару США (у порівнянні показника станом на день укладення цього договору до показника станом на день виставлення рахунку на оплату) (п.5.13 Договору).

При цьому, як стверджує позивач в позовній заяві, в порушення умов Договору відповідач, починаючи з лютого 2016 року по 27 травня 2016 р., свої договірні зобов'язання щодо перерахування коштів за оренду нежитлового приміщення в обумовлені Договором строки належним чином не здійснив, у зв'язку з чим за відповідачем рахується заборгованість по орендній платі за оренду нежитлового приміщення за період лютий 2016 р. - 27.05.16 р. (включно) в сумі 200 958,47 грн., розрахована позивачем з посиланням на п.5.10 Договору в редакції, чинній на момент підписання спірного Договору.

Окрім того позивач, звертаючись до суду із даним позовом, надав на підтвердження своїх доводів щодо наявності у відповідача заборгованості зі сплати орендної плати копії виставлених позивачем рахунків на оплату орендної плати за Договором за вказаний спірний період, а саме: № 146 від 19.01.16р. на суму 49512,48 грн., № 310 від 19.02.16р. на суму 53180,40 грн., № 311 від 18.03.16р. на суму 53658,14 грн., № 312 від 19.04.16р. на суму 51215,97 грн., всього на загальну суму 200 958,47 грн.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частин 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до частини 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог цього Кодексу, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно з частиною 2 ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено представником останнього в судових засіданнях, відповідач свої зобов'язання зі сплати орендної плати в сумі 200 958,47 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив суд стягнути в поданій позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу або письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним або оскарження вказаного Договору або його окремих положень на час проведення судового засідання 01.09.2016 сторонами суду не надано.

В свою чергу відповідач заперечує проти заявлених позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості за сплати орендної плати за період лютий 2016 р. - 27.05.16 р. включно, розрахованої з урахуванням розміру орендної плати, визначеної згідно п. 5.10 Договору, в обґрунтування яких посилається на досягнуту сторонами у жовтні 2014 року згоду про зміну розміру орендної плати за спірним Договором, відповідно до якої місячна орендна плата склала фіксовану суму у розмірі 4000,00 грн. без доларового еквіваленту. При цьому доказом вказаних обставин відповідач вважає виготовлені та виставлені позивачем рахунки за оренду у розмірі 4000 грн. з печаткою позивача та підписом уповноваженої особи, а також акти наданих послуг за підписом сторін на вказану суму. Крім того, за твердженнями відповідача, факт існування додаткової угоди між сторонами про зменшення розміру орендної плати за даним Договором встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.2016 у справі № 910/4777/16.

Суд зазначає, що за приписами частини 1 ст. 639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (ч. 2 вказаної статті).

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч.1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Частина 2 вказаної статті вказує, що договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною.

Аналогічна правова позиція закріплена в ч. 1, 2 ст. 180 Господарського кодексу України, відповідно до яких зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Згідно з ч. 1 ст. 205 Цивільного кодексу України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Як вбачається із ст. 208 Цивільного кодексу України правочини між юридичними особами слід вчиняти у письмовій формі.

Згідно з ч. 1 ст. 642 Цивільного кодексу України відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти договір, про її прийняття (акцепт) повинна бути повною і безумовною.

У разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо (ч. 1 ст. 653 Цивільного кодексу України).

За загальним правилом, закріпленим у частині 1 ст. 651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 654 Цивільного Кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

При цьому пунктом 14.3 спірного Договору передбачено, що всі доповнення, зміни, додатки до даного договору мають юридичну силу, якщо вони оформлені в письмовому вигляді і належним чином підписані сторонами або їх повноважними представниками, і є невід'ємною частиною даного договору.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.16р. у справі № 910/4777/16 за позовом Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «МАВА» до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості у розмірі 621 708,44 грн., яке сторонами не оскаржувалось та набрало законної сили, предметом дослідження у якій є Договір оренди нерухомого майна №59-17/06/2014 та правовідносини сторін, пов'язані з виконанням умов останнього в частині сплати орендної плати в період з вересня 2014 р. по січень 2016 р. (включно), позовні вимоги ПП «ВКФ «МАВА» задоволено частково та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 на користь ПП "ВКФ "МАВА" 55 268,56 грн. боргу, 829,03 грн. витрат по сплаті судового збору.

Зокрема, як встановлено судом під час розгляду вказаної справи № 910/4777/16, в наявних рахунках позивача за період з грудня 2014 по січень 2016 призначення платежу визначене як оренда приміщення за відповідний повний місяць, при цьому рахунки, які були складені ПП «ВКФ «МАВА», судом оцінені як пропозиція позивача відповідачу змінити умови договору в частині розміру орендної плати, яку відповідач погодив шляхом оплати орендної плати у розмірі, визначеному рахунками. При цьому вказані рахунки є належними, в розумінні п. п. 14.3, 12.2, 5.17 Договору, документами, оформленими в письмовому вигляді і засвідченими в порядку, передбаченому умовами Договору.

Тобто, судом встановлено у справі № 910/4777/16, що зміна умов спірного Договору в частині розміру орендної плати відбулась за згодою сторін та сторони фактично виконували змінені умови Договору оренди, оскільки позивач продовжував надавати відповідачу в користування орендоване приміщення, а відповідач продовжував сплачувати орендну плату в розмірі, визначеному рахунками позивача, що, починаючи з березня 2015 року, складала 4000,00 грн. щомісяця в період з грудня 2014 по січень 2016 .

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення містяться в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якого не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

За таких обставин суд вважає встановленою рішенням Господарського суду міста Києва від 10.02.2016 у справі № 910/4777/16 обставину щодо зміни сторонами умов Договору оренди №59-17/06/2014 від 17.06.2014 в частині розміру орендної плати, яка, починаючи з березня 2015 року, склала 4000,00 грн. щомісяця. При цьому вказаний факт відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

Враховуючи вищевикладене, приймаючи до уваги змінені умови спірного Договору в частині розміру орендної плати, суд зазначає про обов'язок відповідача зі щомісячної сплати орендної плати за користування спірним нежитловим приміщенням за Договором в розмірі 4000,00 грн. за період лютий 2016 р. - травень 2016 р. (27.05.16 р. включно), тобто до дати фактичної передачі орендованого майна орендодавцеві, факт якої, окрім того, підтверджено також рішенням Господарського суду міста Києва від 30.05.16 р. у справі № 910/4777/16.

Згідно п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова №14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

Тобто, оскільки позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача 200 958,47 грн. боргу з орендної плати за період лютий 2016 р. - травень 2016 р. (27.05.16 р. включно) виходячи з умов п. 5.10 Договору, тобто без урахування змін розміру орендної плати, заборгованість відповідача з орендної плати за період з лютого 2016 по травень 2016 (27.05.2016) становить 15483,87 грн., виходячи з наступного розрахунку: 4000,00 грн. (орендна плата за лютий 2016р.)+ 4000,00 грн. (орендна плата за березень 2016р.) + 4000,00 грн. (орендна плата за квітень 2016р.) + 3483,87 грн. (орендна плата за травень 2016р), отже позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у вказаній сумі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що факт невиконання відповідачем зобов'язань підтверджується матеріалами справи, розмір заборгованості, визначений судом, відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення зазначеної заборгованості відповідач суду не представив, як і належних та допустимих доказів, що спростовують вищевикладені судом обставини, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 200 958,47 грн. заборгованості за оренду нежитлового приміщення підлягають частковому задоволенню в розмірі 15483,87 грн.

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов частково доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (02225, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Приватного підприємства «Виробничо-комерційна фірма «МАВА» (03056, м. Київ, вул. Борщагівська , буд. 154, код 30023933) 15483,87 грн. (п'ятнадцять тисяч чотириста вісімдесят три грн. 87 коп.) боргу та 239,38 грн. (двісті тридцять дев'ять грн 38 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В іншій частині позову відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 26 вересня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон