КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2016 р. Справа№ 910/106/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Калатай Н.Ф.

Сітайло Л.Г.

при секретарі Матюхін І.В.

за участі представників сторін:

позивача не з'явивився.

відповідача Кубрак Я.А.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. ТРАНС"

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 16.03.2016 р.

у справі № 910/106/16 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "ІСКРА"

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. ТРАНС"

про стягнення заборгованості у розмірі 32494,30 грн. за

Договором транспортного обслуговування та

перевезення вантажів автомобільним транспортом

в міжнародному та міжміському сполученні від

29.01.2013 р. № 05/29-01-2014

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року позовні вимоги задоволено повністю.

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. ТРАНС" (03134, м. Київ, вулиця Симиренка, будинок 36, ідентифікаційний код 36941226) на користь Публічного акціонерного товариства "ІСКРА" (79066, Львівська обл., місто Львів, вул. Вулецька, будинок 14, ідентифікаційний код 00214244), грошові кошти: 31000,00 грн. (тридцять одна тисяча гривень) основного боргу, 6408,42 грн. (шість тисяч чотириста вісім гривень 42 копійки) пені, 1087,02 грн. (одна тисяча вісімдесят сім гривень 02 копійки) інфляційних нарахувань, 407,28 грн. (чотириста сім гривень 28 копійок) 3% річних та 1218,00 грн. (одна тисяча двісті вісімнадцять гривень) судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Т.Л. ТРАНС" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким залишити без задоволення позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "ІСКРА".

Розпорядженням в.о. керівника апарату Київського апеляційного господарського суду № 09-52/4526/16 від 12.09.2016 р. справу № 910/106/16, за апеляційною скаргою ТОВ "Т.Л. ТРАНС" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 р., у зв'язку із перебуванням головуючого судді (судді - доповідача) Ільєнок Т.В. у відрядженні, відповідно до підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.09.2016 р., справу № 910/106/16 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Баранець О.М., судді: Калатай Н.Ф., Сітайло Л.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.06.2016 р. апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. ТРАНС" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження.

В судове засідання 27.09.2016 року представник позивача не з'явився.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представника позивача, враховуючи що останній належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалав даної справи, 29.01.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Іскра" (перевізник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Транс" (експедитор) укладено Договір № 05/29-01-2014 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні (надалі - Договір), відповідно до п.п. 1.1.-1.3. якого перевізник у межах даного договору надає послуги по організації перевезення вантажним транспортом, відповідно до чинного законодавства України, вимог міжнародних Конвенцій і угод в галузі міжнародних перевезень, Статуту автомобільного транспорту України, Правил перевезень вантажів та інших законодавчих та нормативних актів, що регулюють правові відносини в галузі перевезень вантажів в межах України та в міжнародному сполученні. Перевезення вантажу здійснюється на підставі замовлення, форма якого встановлена та узгоджена сторонами. Замовлення на перевезення є невід'ємною частиною договору. Передане по факсу замовлення має юридичну силу у випадку, якщо воно завірене печатками і підписами обох сторін.

Згідно з п. 4.2. Договору оплата за послуги проводиться експедитором шляхом перерахування належних сум на розрахунковий рахунок перевізника протягом 10 календарних днів з моменту отримання від перевізника товарно-транспортної документації, передбаченої в п. 2.5. договору (може бути надано копію товарно-транспортних накладних (CMR зі всіма відмітками прикордонних митниць), яка замінюється на оригінал протягом 30 календарних днів).

Пунктом 5.5. Договору сторони погодили, що за порушення строків оплати експедитор сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день такого прострочення.

Між позивачем та відповідачем погоджено заявки № ПР-000860 від 08.07.2015 року, № ПР-000882 від 13.07.2015 року, № ПР-000888 від 14.07.2015 року, № ПР-000911 від 16.07.2015 року на суми 10300,00 грн., 8200,00 грн., 9200,00 грн., 11500,00 грн. відповідно.

15.07.2015 року, 28.07.2015 року, 23.07.2015 року позивач надіслав відповідачу рахунки-фактури товарно-транспортні накладні, акти виконаних робіт, що підтверджується витягами з журналу вихідної кореспонденції позивача та списками поштових відправлень. З наявних в матеріалах справи повідомлень вбачається вручення вказаних поштових відправлень відповідачем.

Крім того, прийняття наданих послуг за заявкою № ПР-000860 від 08.07.2015 року підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом №ТІ-0000541 здачі-прийняття робіт від 13.07.2015 року на суму 10300,00 грн., за заявкою № ПР-000882 від 13.07.2015 року підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом № ТІ-0000559 здачі-прийняття робіт від 15.07.2015 року на суму 8200,00 грн., за заявкою № ПР-000888 від 14.07.2015 року підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом № ТІ-0000557 здачі-прийняття робіт від 15.07.2015 року на суму 9200,00 грн., за заявкою № ПР-000911 від 16.07.2015 року підтверджується підписаним та скріпленим печатками сторін актом № ТІ-0000571 здачі-прийняття робіт від 20.07.2015 року на суму 11500,00 грн.

Відповідачем було частково сплачено вартість наданих послуг в розмірі 8200,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 146 від 23.12.2015 року.

Позивач стверджував, що відповідачем допущено неналежне виконання умов Договору № 05/29-01-2014 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 29.01.2013 року щодо оплати наданих послуг, у зв'язку із чим просив стягнути з останнього 31000,00 грн. основного боргу, 6408,42 грн. пені, 1087,02 грн. інфляційних нарахувань, 407,28 грн. 3% річних.

Відповідач у відзиві зазначав, що ним сплачено 8200,00 грн. за заявкою №ПР-000882 від 13.07.2015 року, частина позовних вимог про стягнення 5000,00 грн. основного боргу підлягає зарахуванню за зобов'язанням, яке виникло у позивача за Договором № 17/04-15 від 17.04.2015 року. Крім того, вказував що позивачем, внаслідок неналежного виконання Договору № 05/296-01-2014 від 29.01.2013 року завдано збитки в розмірі 26206,95 грн.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Матеріалами справи підтверджено, що відповідачем допущено порушення зобов'язання за Договором № 05/29-01-2014 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні від 29.01.2013 року щодо оплати наданих послуг на загальну суму 31000,00 грн. ((10300,00 грн. + 8200,00 грн. + 9200,00 грн. + 11500,00 грн.) (вартість наданих послуг) - 8200,00 грн. (оплачено відповідачем).

Згідно зі ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Враховуючи викладене, зважаючи на те, що строк оплати наданих послуг за Договором настав, доказів оплати яких станом на день розгляду справи відповідачем не надано, обґрунтованими є позовні вимоги про стягнення з останнього заборгованість за Договором в розмірі 31000,00 грн.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, який було надано позивачем, з урахуванням умов Договору, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про обґрунтованість такого розрахунку, у зв'язку із чим, з відповідача підлягає стягненню 1087,02 грн. інфляційних нарахувань та 407,28 грн. 3% річних.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Згідно зі ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Статтею 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Статтею 3 Закону передбачено, що розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунок пені, наданий позивачем, суд дійшов висновку про обґрунтованість зазначеного розрахунку, у зв'язку із чим з відповідача підлягає стягненню 6408,42 грн. пені.

Відповідно до ст. 601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги. Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін. Аналогічні положення закріплено ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України.

Вимоги, які можуть підлягати зарахуванню, мають відповідати таким умовам:

1) бути зустрічними (кредитор за одним зобов'язанням є боржником за іншим, а боржник за першим зобов'язанням є кредитором за другим);

2) бути однорідними (зараховуватися можуть вимоги про передачу речей одного роду, у зв'язку з чим зарахування як спосіб припинення зазвичай застосовується до зобов'язань по передачі родових речей, зокрема грошей). Правило про однорідність вимог розповсюджується на їх правову природу, але не стосується підстави виникнення такої вимоги. Отже, допускається зарахування однорідних вимог, які випливають із різних підстав (різних договорів тощо);

3) строк виконання щодо таких вимог настав, не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Крім того, ч. 2 ст. 601 Цивільного кодексу України та ч. 3 ст. 203 Господарського кодексу України передбачено зарахування зустрічних вимог за заявою однієї із сторін. Однак, доказів погодження сторонами такого зарахування вимог відповідач не надав.

Ухвала Господарського суду м. Києва від 10.02.2016 року у справі №910/106/16 про повернення без розгляду зустрічної позовної заяви відповідача до позивача про стягнення 26206,95 грн. постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 року залишено без змін.

Крім того, рішенням Господарського суду Львівської області від 06.06.2016 року по справі №914/932/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Транс" до Публічного акціонерного товариства "Іскра" про стягнення збитків за договором №05/29-01-2014 на транспортне обслуговування по перевезенню вантажів автомобільним транспортом в міжнародному та міжміському сполученні та заявки на перевезення вантажу №000400 від 20.04.2015 року в сумі 26206,95 грн., Товариству з обмеженою відповідальністю "Т.Л. Транс" в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю у зв'язку із їхньою необґрунтованістю та безпідставністю. Отже твердження відповідача про заподіяння йому збитків повністю спростовується даним рішенням суду.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Посилання відповідача на завдання збитків позивачем внаслідок неналежного виконання умов Договору, як на підставу необґрунтованості позовних вимог останнього за неналежне виконання відповідачем умов вказаного правочину є необгрунтованим, оскільки наявності підстав для звільнення відповідача від виконання зобов'язання за заявленими позовними вимогами внаслідок завдання збитків відповідач не навів.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.03.2016 року у справі №910/106/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/106/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Н.Ф. Калатай

Л.Г. Сітайло