РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2016 р. Справа № 903/333/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Олексюк Г.Є.

суддів Сініцина Л.М.

суддів Гудак А.В.

при секретарі судового засідання Вох В.С.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Волинської області від 29.07.16 р.

у справі № 903/333/16 (суддя Якушева Інна Олександрівна )

позивач ОСОБА_1 акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз"

відповідач ОСОБА_2 комунальне підприємство "Луцьктепло"

про стягнення 19 332 271,51грн.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_3 ( представник , довіреність у справі)

відповідача - ОСОБА_4 ( представник, довіреність у справі)

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Волинської області від 29.07.2016 р. (суддя Якушева І.О.)позовні вимоги Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" до Державного комунального підприємства "Луцьктепло" про стягнення 19 332 271,51грн.задоволені.

Стягнуто державного комунального підприємства "Луцьктепло" на користь публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" 16 249 404 грн. 95 коп. заборгованості, 2139571 грн. 77 коп. пені, 150905 грн. 26 коп. процентів річних, 792389 грн. 53 коп. збитків, завданих інфляцією, 164 843 грн. 25 коп. витрат, повязаних з оплатою судового збору та повернуто 41856 грн. 75 коп. судового збору,

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд керувався положеннями ст.124 Конституції України, ч.3 ст. 184,ст.193, п.1 ст.230,ст. 233 Господарського кодексу України, ст.ст.526,549,551, 599,625,629, 901, ч.1 ст. 903 Цивільного кодексу України, п.2 ч.2 ст.13,1,2 ст.40 Закону України "Про ринок природного газу", ст.1,3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов"язань" , п.п.7.1.1,7.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "№ 9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвала, постанов господарських судів України",п.3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", ст.121 ГПК України, п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" і мотивував своє рішення тим, що зв'язку із неоплатою відповідачем вартості наданих позивачем послуг з розподілу природного газу в повному обсязі, вимога позивача про стягнення з відповідача 16 249 404,95 грн. заборгованості обґрунтована і підлягає до задоволення; враховуючи порушення відповідачем строку оплати вартості наданих позивачем послуг з розподілу природного газу, визначеного п.6.4 договору, підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача 2139571,77 грн. пені за період з 01.02.2016р. по 17.05.2016р. , 150 905,26 грн. процентів річних за період з 01.02.2016р. по 17.05.2016р. та 792389,53 грн. збитків, завданих інфляцією, за період лютий-квітень 2016р.

При цьому, суд першої інстанції не знайшов підстав для відстрочки виконання рішення , вказуючи, що заявником не обґрунтовано і не подано доказів на підтвердження реальної можливості проведення розрахунків із стягувачем в травні 2017 року, невиконання рішення суду тривалий час порушуватиме баланс інтересів сторін, призведе до врахування інтересів лише боржника, знизить авторитет судового рішення.

Суд відмовив відповідачу у зменшенні пені до 1 грн.,при цьому врахував матеріальні інтереси обох сторін, взяв до уваги ступінь виконання зобовязання боржника, оскільки обовязок по оплаті виник ще у лютому 2016р., адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобовязання, та врахував, що важкий фінансовий стан відповідача виник внаслідок власної господарської діяльності підприємства.

Не погодившись з постановленим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій вказує, що суд першої інстанції, задовольняючи позов, не врахував, що позивачем невірно здійснено розрахунок пені та 3% річних, оскільки всупереч п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, включено день фактичної сплати суми заборгованості в період часу, за який здійснюється стягнення.

Крім того, ДКП Луцьктепло вважає наявні підстави для зменшення суми пені, які судом першої інстанції не враховані.

Зокрема, належні до сплати штрафні санкції є надмірно великими, порівняно із збитками кредитора (Позивача). Останній не навів в позовній заяві жодних доказів, які б підтверджували факт понесення ним збитків у розмірі, більшому ніж несплачена сума боргу з урахуванням інфляційних процесій у країні, внаслідок несвоєчасної оплати. Крім пені, за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання, Позивач нарахував Відповідачу інфляційні, суми яких повністю покривають збитки Позивача та три проценти річних, які є цивільно-правовою відповідальністю за порушення грошового зобов'язання.

Відповідач знаходиться в скрутному майновому стані, який викликаний незалежними від нього економічними обставинами (несвоєчасними та неповними розрахунками за послуги з теплопостачання, несвоєчасним відшкодуванням державою різниці в тарифах). Фінансова діяльність ДКП Луцьктепло є збитковою.

Разом з тим, апелянт наголошує, що незважаючи на скрутне фінансово-економічне становище, Відповідач виконує грошові зобов'язання перед Позивачем.

Вважає, що стягнення з Відповідача пені у заявленому розмірі ще більше погіршить і

без того тяжке фінансово-економічне становище підприємства, спричинить для нього збитки, які не мають джерел покриття.

Господарським судом Волинської області не прийняті до уваги обставини, наведені Відповідачем щодо відстрочення виконання рішення.

Крім того, вважає, що заборгованість перед позивачем виникла у зв'язку з безпрецедентно важким фінансово-економічним становищем, яке викликане незалежними від нього економічними обставинами і у якому знаходиться комунальне підприємство останні кілька років.

Основним джерелом надходження грошових коштів на комунальне підприємство є оплата теплової енергії та послуг з теплопостачання споживачами, які. в свою чергу, не в повному обсязі та несвоєчасно здійснюють розрахунки з підприємством, що зумовлене низькою платоспроможністю населення, державних організацій та установ, що фінансуються з державних та місцевих бюджетів.

ДКП Луцьктепло вживає усіх можливих заходів, передбачених законодавством по стягненню заборгованості зі своїх боржників, однак з незалежних від підприємства причин до повного погашення дебіторської заборгованості такі заходи не призводять.

Скаржник звертає увагу суду на те, що є комунальним підприємством, а накладення арешту на грошові кошти Боржника, що знаходяться на його рахунках, не тільки не сприятиме скорішому та оперативному виконанню рішення, а й значно утруднить його виконання через відсутність достатніх сум грошових коштів на рахунках Боржника.

Просить скасувати рішення господарського суду Волинської області від 29.07.2016 року в частині стягнення пені та 3 % річних та прийняти нове, яким стягнути 3 % річних у відповідності до п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань та зменшити розмір пені до 1 гри.

Просить відстрочити виконання рішення господарського суду Волинської області від

29.07.2016 року до 01.05.2017 року.

В запереченнях на апеляційну скаргу позивач вказав, що покликання відповідача, викладені в апеляційній скарзі, не відповідає дійсності, оскільки з розрахунку штрафних санкцій вбачається, що в день, коли була здійснення часткова оплата заборгованост,і сума заборгованості була зменшена на суму проплати, розрахунок штрафних санкцій в день оплати здійснений вже з врахуванням суми часткової оплати заборгованості.

Крім того, відповідач в суді першої інстанції не надав жодних доказів щодо свого фінансового становища, а відтак відсутні підстави для зменшення суми пені та для відстрочки виконання рішення .

Просить суд врахувати, що іх Товариство знаходиться в скрутному фінансовому становищі і не може на даний момент повністю розрахуватися з постачальниками природного газу, зокрема НАК „Нафтогаз України", та іншими контрагентами.

Просить відмовити ДКП Луцьктепло в задоволенні апеляційної скарги, рішення господарського суду Волинської області від 29.07.2016року по справі № 903/333/16 залишити без змін.

В судовому засіданні представник апелянта підтримав вимоги апеляційної скарги з підстав, викладених у ній, просить врахувати тяжке фінансове становище підприємства , зокрема, значну заборгованість. Просить задовольнити вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, скасувати рішення господарського суду Волинської області від 29.07.2016р. у вказаній справі в частині стягнення пені та % річних.

Представник позивача заперечила вимоги апеляційної скарги, вважає їх необґрунтованими і такими , що не узгоджуються з нормами чинного законодавства України. Просить врахувати , що позивач так само знаходиться в тяжкому фінансовому становище, зокрема має боргові зобов"язання, разом з тим ПАТ по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" виконує взяті на себе зобов"язання. Просить відмовити в задоволенні апеляційної скарги, а рішення господарського суду Волинської області від 29.07.2016 р. у справі № 903/333/16 залишити без змін.

Ухвалою Рівненського апеляційного господарського суду від 02.09.2016 р. у справі № 903/333/16 задоволено клопотання скаржника про відстрочку оплати судового збору до прийняття рішення у справі ( а.с. 123-124).

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. У процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу.

Заслухавши пояснення представників сторін, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши повноту з'ясування та доведеність всіх обставин, що мають значення для справи, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права при винесенні оскарженого рішення, судова колегія вважає, що апеляційна скарга відповідача до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції , 01.01.2016 року між позивачем - публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Волиньгаз" як оператором ГРМ та відповідачем - державним комунальним підприємством "Луцьктепло" як споживачем було підписано типовий договір розподілу природного газу №09420UAVPPAТ016, згідно з п. 2.1 якого оператор ГРМ зобов'язався надати споживачу послугу з розподілу природного газу, а споживач зобов'язався прийняти зазначену послугу та сплатити її вартість у розмірі, строки та порядку, визначені договором.

Згідно з п. 1.3. договору він є договором приєднання, що укладається з урахуванням вимог статей 633, 634, 641 та 642 Цивільного Кодексу України на невизначений строк.

Фактом приєднання споживача до умов цього договору (акцептування договору) є вчинення споживачем будь-яких дій, які засвідчують його бажання укласти Договір, зокрема надання підписаної споживачем заяви-приєднання за формою, наведеною у додатку 1 (для побутових споживачів) або у додатку 2 (для споживачів, що не є побутовими) до цього договору, яку в установленому порядку оператор ГРМ направляє споживачу інформаційним листом за формою, наведеною у додатку 3 до цього договору, та/або сплата рахунка оператора ГРМ, та/або документально підтверджене споживання природного газу.

Відповідно до п. 3.1. типового договору санкціонований відбір природного газу з газорозподільної системи здійснюється споживачем за умови наявності у нього укладеного із постачальником договору постачання природного газу та підтвердженого обсягу, виділеного для потреб споживача його постачальником на відповідний календарний період, а також відсутності простроченої заборгованості за цим договором.

Пунктом 3.2. договору передбачено, що за наявності підтвердженого обсягу природного газу споживача та відсутності простроченої заборгованості за цим договором оператор ГРМ забезпечує розподіл природного газу, що належить споживачу, до межі балансової належності його об'єкта з дотриманням належного рівня надійності, безпеки, якості та величини тиску природного газу.

Відповідно до п.п. 6.1., 6.3. договору оплата вартості послуги оператора ГРМ з розподілу природного газу здійснюється споживачем за тарифом, встановленим регулятором для оператора ГРМ, що сплачується як плата за потужність (абонентська плата), з урахуванням вимог Кодексу газорозподільних систем.

Розрахунковим періодом за цим договором є календарний місяць.

Згідно з п. 6.4. оплата вартості послуги з розподілу природного газу за цим договором здійснюється споживачем, який не є побутовим, на умовах попередньої оплати до початку розрахункового періоду на підставі рахунка оператора ГРМ.

Пунктом 6.6. договору визначено, що надання оператором ГРМ послуги з розподілу природного газу споживачу, що не є побутовим, має підтверджуватися підписаним між сторонами актом наданих послуг, що оформлюється відповідно до вимог Кодексу газорозподільчих систем.

На виконання умов типового договору №09420UAVPPAТ016 від 01.01.2016р. позивач надав відповідачу послуг з розподілу природного газу на загальну суму 30 338 261,22 грн., що підтверджується підписаними та скріпленими печатками сторін актами наданих послуг з розподілу природного газу №BЛ000001854 від 31.01.2016р. на суму 12652368,40 грн., № ВЛ000004047 від 29.02.2016р. на суму 8461243,19 грн., № ВЛ000006151 від 31.03.2016р. на суму 8468732,29 грн., № ВЛ000007733 від 30.04.2016р. на суму 755917,34 грн. (а.с. 17-19) та копіями рахунків на оплату №000003350 від 31.01.2016р., №000008633 від 31.03.2016р., №000010228 від 30.04.2016р. (а.с. 34-36).

Рахунки на оплату позивач надавав відповідачу в кінці розрахункового періоду.

Відповідач частково розрахувався за надані позивачем послуги з розподілу природного газу, внаслідок чого заборгованість відповідача перед позивачем за договором №09420UAVPPAТ016 від 01.01.2016р. на час розгляду справи становить 16249404,95 грн.

Аналізуючи встановлені обставини справи, Рівненський апеляційний господарський суд вважає за необхідне застосувати наступні положення чинного законодавства .

Статтею 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Абзацом 2 ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України ( далі ГК України) передбачено, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами статей 526 ЦК України та 193 ГК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (статті 599 ЦК України).

Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 ст. 903 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобовязаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 3 ст. 184 ГК України передбачено, що укладення господарських договорів на основі примірних і типових договорів повинно здійснюватися з додержанням умов, передбачених статтею 179 цього Кодексу, не інакше як шляхом викладення договору у вигляді єдиного документа, оформленого згідно з вимогами статті 181 цього Кодексу та відповідно до правил, встановлених нормативно-правовими актами щодо застосування примірного або типового договору.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 40 Закону України Про ринок природного газу розподіл природного газу здійснюється на підставі та умовах договору розподілу природного газу в порядку, передбаченому кодексом газорозподільних систем та іншими нормативно-правовими актами.

За договором розподілу природного газу оператор газорозподільної системи зобов'язується забезпечити замовнику послуги розподілу природного газу на період та умовах, визначених договором розподілу природного газу, а замовник зобов'язується сплатити оператору газорозподільної системи вартість послуг розподілу природного газу.

Типовий договір розподілу природного газу затверджується регулятором.

Згідно з п.п. 1, 2, 3 розділу 3 Кодексу газорозподільних систем договір розподілу природного газу має бути укладений оператором ГРМ з усіма споживачами, у тому числі побутовими споживачами, об'єкти яких в установленому порядку підключені до/через ГРМ, що на законних підставах перебуває у власності чи користуванні оператора ГРМ.

На підставі укладеного договору розподілу природного газу оператор ГРМ забезпечує споживача належними йому (його постачальнику) обсягами природного газу через газорозподільну систему.

Договір розподілу природного газу є публічним та укладається з урахуванням статей 633, 634, 641, 642 Цивільного кодексу України за формою типового договору розподілу природного газу.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 13 Закону України Про ринок природного газу споживач зобов'язаний, зокрема, забезпечувати своєчасну та повну оплату вартості природного газу згідно з умовами договорів.

Згідно з п.п.1, 3, 4 6 розділу 6 Кодексу газорозподільних систем розрахунки споживача за договором розподілу природного газу здійснюються за тарифом, встановленим регулятором для відповідного оператора ГРМ, виходячи з величини приєднаної потужності об'єкта споживача. Розрахунковим періодом за договором розподілу природного газу є календарний місяць.

Оплата вартості послуг за договором розподілу природного газу здійснюється споживачем на підставі відповідного рахунка Оператора ГРМ на умовах договору розподілу природного газу.

Оплата здійснюється виключно грошовими коштами.

Дата оплати визначається датою, на яку були зараховані кошти на рахунок Оператора ГРМ.

Надання Оператором ГРМ послуги споживачу, що не є побутовим, за договором розподілу природного газу підтверджується підписаним між ними актом наданих послуг.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції, що у зв'язку із неоплатою відповідачем вартості наданих позивачем послуг з розподілу природного газу в повному обсязі вимога позивача про стягнення з відповідача 16249404,95 грн. заборгованості обґрунтована і підлягає задоволенню.

Щодо нарахування пені, судова колегія вважає за необхідне відзначити таке.

Так, звертаючись з позовом до суду, позивач, враховуючи заяву про зменшення розміру позовних вимог №1648/06-06 від 29.07.2016р., просить стягнути з відповідача 2139571,77 грн. пені за період з 01.02.2016р. по 17.05.2016р. Дану пеню стягнуто і судом першої інстанції.

За змістом частини 1 статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

Згідно з частиною 3 вищезазначеної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобовязання (частина 1 статті 550 ЦК України).

Частиною 1 статті 552 ЦК України встановлено, що сплата (передання) неустойки не звільняє боржника від виконання свого обовязку в натурі.

Відповідно до статей 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Згідно з п. 8.2 договору у разі порушення споживачем строків оплати за цим договором він сплачує пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Разом з тим, колегія суддів зауважує, що в поданому позивачем розрахунку пені зазначений період нарахування з 01.02.2016 р. по 10.02.2016р. ( включений день оплати 10 лютого 2016 року ) на суму заборгованості -12 652 368,40 грн., та з 10.02.2016 р. по 23.02.2016 р. на суму заборгованості -12 552 368,4 грн.

Перевіривши розрахунок пені за даний період та враховуючи положення п. 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань, колегія суддів відзначає, що розмір пені за період з 01.02.2016 р. по 10.02.2016р. становить 137 269, 53 грн. ( 16 652 368,40 *44/100%/365*9днів = 137 269, 53 грн.) та за період з 10.02.2016 р. по 24.02.2016 р. становить 211 842,71грн.( 12 552 368,4*44/100%/365*14днів= 211 842 ,71 грн.).

Таким чином, колегія суддів зауважує, що позивачем заявлена до стягнення пеня за період з 01.02.2016 р. по 17.05.2016р. в розмірі -2 139 571,77 грн. , ця сума стягнута судом першої інстанції .

Разом з тим, перевіривши розрахунок пені за період з 01.02.2016 р. по 17.05.2016р, з врахування перерахунку за періоди з 01.02.2016 р. по 09.02.2016 р., та з 10.02.2016 р. по 24.02.2016 р. розмір пені всього за вказаний період становить 2 140 405,4 грн.

З огляду на наведене, судова колегія констатує, що розмір пені за вказаний період більший ніж заявлений позивачем .

За таких обставин, судова колегія відзначає, що ч.4 статті 22 ГПК України визначає зміну підстави або предмета позову, збільшення чи зменшення розміру позовних вимог виключно як право, а не обов"язок позивача. Пунктом 2 ст. 83 ГПК передбачено право господарського суду щодо виходу за межі позовних вимог ( за наявності передбачених цією нормою умов, і про це є клопотання заінтересованої сторони), але не зміни таких вимог на власний розсуд чи спонукання до їх уточнення ( Інформаційний лис ВГСУ від 11.04.2005 р. № 018/344-1022 " Про деякі питання практики застосування норм Господарського процесуального кодексу України, порушені у доповідних записках про роботу господарських судів у 2004р.")

У пунктах 3.10 та 3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

З огляду на наведене, колегія суддів констатує, що тільки позивач наділений процесуальним правом ( ст. 22 ГПК України) збільшувати розмір заявлених позовних вимог, разом з тим таких заяв до суду не надходила, а тому колегія суддів апеляційної інстанції розглядає розмір заявленої до стягнення пені в межах заявлених позовних вимог.

За таких обставин, судова колегія вважає висновки суду першої інстанції щодо стягнення пені в розмірі 2 139 571,77 грн. вірними і залишає рішення господарського суду Волинської області у цій частині без змін .

Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні.

За приписами частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання (Постанова Верховного суду України від 12.12.11р. в справі № 07/238-10).

Судова колегія, перевіривши розрахунок інфляційних за період лютий-квітень 2016 року та 3% річних, зроблений судом першої інстанції, згідно якого розмір інфляційних становить 792389,53 грн. вважає його правильним.

У звязку із неналежним виконанням відповідачем зобовязань по оплаті наданих позивачем послуг з розподілу природного газу за договором №09420UAVPPAТ016 від 01.01.2016р. підлягає до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача 150905,26 грн. процентів річних за період з 01.02.2016р. по 17.05.2016р. та 792389,53 грн. збитків, завданих інфляцією, за період лютий-квітень 2016р.

Щодо доводів апелянта про відстрочку виконання рішення, колегія суддів вважає за необхідне вказати таке.

Так, згідно із ст.121 ГПК України при наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, за заявою сторони, господарський суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні і у виняткових випадках, залежно від обставин справи, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, ухвали постанови, змінити спосіб та порядок їх виконання.

Як розяснив Пленум Вищого господарського суду України в п.п. 7.1.1, 7.2 постанови № 9 від 17.10.2012р. Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України відстрочка це відкладення чи перенесення виконання рішення на новий строк, який визначається господарським судом.

Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, колегія суддів приймає до уваги, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 121 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд враховує матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини Відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів в економіці держави та інші обставини справи, зокрема, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Таким чином, законодавець у будь-якому випадку повязує відстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з обєктивними, непереборними, винятковими обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

Як вірно встановив суд першої інстанції, відповідач звернувся із заявою про відстрочку, при цьому доказів загрози банкрутства, відсутності коштів на банківських рахунках чи відсутності майна, на яке можливо було б звернути стягнення матеріали справи не містять.

В свою чергу, відстрочка подовжує період відновлення порушеного права позивача(стягувача), тому з метою вирішення питання про можливість її надання, а також визначення строку подовження виконання рішення суду, слід враховувати закріплені в нормах матеріального права, і перш за все у Європейській конвенції про захист прав людини та основних свобод, що є частиною національного законодавства, допустимі межі надання відстрочки виконання судового рішення.

Згідно з правовою позицією Європейського суду з прав людини несвоєчасне виконання рішення суду може бути мотивоване наявністю певних обставин, відстрочка виконання рішення суду не повинна шкодити сутності права, гарантованого ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, згідно якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обовязків цивільного характеру…, а у системному розумінні даної норми та національного закону, суд не повинен перешкоджати ефективному поновленню у правах, шляхом виконання судового рішення, тобто довготривале невиконання рішення суду може набути форми порушення права на справедливий судовий розгляд, що не може бути виправдано за конкретних обставин даної справи. Крім того, довготривале невиконання рішення суду порушує право на повагу до власності та на вільне володіння власністю у звязку з тим, що рішення набуває ознак довготривалого невиконання.

З огляду на викладене, вказані у заяві підстави для відстрочки виконання судового рішення не є тими виключними обставинами, які створюють підґрунтя для її надання, оскільки економічна криза впливає не тільки на відповідача, а й на позивача, окрім цього, у випадку недостатності грошових коштів на рахунках, стягнення може бути звернуте на майно боржника.

Окрім цього, обов'язковою умовою надання відстрочки є не тільки обставини, підтверджені належними доказами щодо об'єктивної неможливості виконати рішення суду у строк, але й реальна можливість виконання такого рішення в подальшому, після закінчення відстрочки.

Однак, заявником не обґрунтовано і не подано доказів на підтвердження реальної можливості проведення розрахунків із стягувачем в травні 2017 року, оскільки відстрочка виконання рішення повинна забезпечити його виконання у вказаний судом строк, а не ухилення від його виконання на певний час.

З огляду на викладене, невиконання рішення суду тривалий час порушуватиме баланс інтересів сторін, призведе до врахування інтересів лише боржника, знизить авторитет судового рішення.

Такої правової позиції дотримується і Вищий господарський суд України у постановах від 19.11.2014р. у справі №5019/117/11, від 17.12.2015р. у справі №5015/3077/12, від 28.12.2015р. у справі №42/78-17/284.

Відповідно до ст.124 Конституції України судові рішення ухвалюються іменем України і є обовязковими до виконання на всій території, а ст.8 передбачено, що Конституція України має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії.

Нормами статтей 4-5, 115 ГПК України закріплено принцип обовязковості судового рішення.

За таких обставин колегія суддів не вбачає правових підстав для відстрочки виконання рішення суду.

Щодо доводів відповідача про зменшення розміру пені, яка підлягає до стягнення з ДКП Луцьктепло, до 1 грн., судова колегія відзначає таке.

Так, згідно із ст.233 ГК України суд має право зменшити розмір санкцій, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до роз'яснень, наданих Пленумом Вищого господарського суду України в п.3.17.4 постанови №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

В свою чергу, апелянт покликається на те, що підприємство є збитковим , а також , що сума збитків перевищує суму заборгованості, проте колегія суддів не може погодитись з такими доводами.

Так, згідно з ч.1 ст.96 ЦК України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 названого Кодексу і статтею 193 ГК України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

У відповідності до ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Отже, укладаючи з позивачем договір розподілу природного газу № 09420UAYPPA016 від 01.01.2016р., відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно вносити плату за надані послуги з поставки природного газу, у строки та порядку, передбачені умовами договору, в той час скрутне матеріальне становище підприємства становлять можливі ризики у його господарській діяльності, як комерційної організації, та, відповідно, не може бути підставою для звільнення повністю чи частково відповідача від відповідальності за порушення грошового зобов'язання.

До того ж, відповідачем не надано жодних доказів на підтвердження того, що у нього взагалі були відсутні кошти на рахунках у банківських установах у період прострочення платежів, що дало б змогу вчасно розрахуватись із заборгованістю, яка виникла на виконання умов договору розподілу природного газу № 09420UAYPPA016 від 01.01.2016р.

Крім того, колегією суддів враховано співрозмірність суми основної заборгованості до нарахованого розміру пені, розрахованої на час прийняття судом першої інстанції рішення по справі, яка підлягає до стягнення з відповідача.

Апеляційний господарський суд також наголошує ,що передбачене п.3 ч.1 ст. 83 ГПК України право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання є імперативною нормою та застосовуються за визначених умов на розсуд суду.

З урахуванням викладеного, враховуючи те, що важкий фінансовий стан відповідача виник внаслідок власної господарської діяльності підприємства, враховуючи матеріальні інтереси обох сторін, беручи до уваги ступінь виконання зобовязання боржника, оскільки обовязок по оплаті виник ще у лютому 2016р., адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене прострочення грошового зобовязання, доводи відповідача про зменшення розміру пені до 1 грн. судом першої інстанції правомірно відхилено.

Крім того, від апелянта надійшло клопотання (вх. 2944/16 від 29.09.16 р.) про звільнення від оплати судового збору за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Волинської області від 29.07.2016р. у справі № 903/333/16, мотивоване тим, що ДКП "Луцьктепло" перебуває у важкому фінансово - економічному становище, яке викликано незалежними від нього економічними обставинами. Вказав, що ДКП "Луцьктепло" є збитковим підприємством, зокрема станом на 31.03.2016 р. непокриті збитки підприємства склали 51 170,00 тис. грн., а станом на 30.06.2016 р. становлять 79 546,00 тим. грн.

Станом на 01.09.2016 р. дебіторська заборгованість споживачів за теплову енергію становить - 43 288,3 тис. грн., а загальна сума кредиторської заборгованості Божника станом на 01.09.2016р. складає 136 595,8 тис. грн.

Просить врахувати , що арешт рахунків не дає змоги оплатити необхідний розмір судового збору.

Розглянувши заявлене клопотання про звільнення від сплати судового збору, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що клопотання апелянта задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтею 8 Закону України Про судовий збір встановлено, що, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше, ніж до ухвалення судового рішення у справі. Суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Отже, єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, зазначених у статті 8 Закону, є врахування ним майнового стану сторін.

Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Дана позиція суду кореспондується з роз'ясненнями, які викладені у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 21 березня 2013 року "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України". Як визначено у пункті 3.1 Постанови, єдиною підставою для вчинення господарським судом дій, пов'язаних з відстроченням та розстроченням сплати судового збору, зменшенням його розміру або звільненням від його сплати і застосуванням приписів Закону щодо пільг зі сплати судового збору, є врахування ним майнового стану сторін. Клопотання про відстрочення (розстрочення) сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати може бути викладене в заяві чи скарзі, які подаються до господарського суду, або окремим документом. Особа, яка заявляє відповідне клопотання, повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що її майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті нею судового збору у встановленому порядку і розмірі.

Так, апелянт у своєму клопотанні наголосив на тяжке фінансове становище підприємства. В свою чергу, колегія суддів відзначає, що фінансовий стан підприємства це сукупність показників, що відображають наявність, розміщення і використання ресурсів підприємства, реальні й потенційні фінансові можливості підприємства; незадовільний фінансовий стан - характеризується неефективним розміщенням ресурсів та неефективним використанням їх, незадовільною платоспроможністю підприємства, наявністю простроченої заборгованості перед бюджетом, з заробітної плати, недостатньою фінансовою стійкістю у зв'язку з несприятливими тенденціями розвитку виробництва та збуту продукції підприємства.

З метою визначення фінансового стану підприємства проводиться фінансовий аналіз підприємства, який складається з таких етапів: оцінка майнового стану підприємства та динаміка його зміни; аналіз фінансових результатів діяльності підприємства; аналіз ліквідності; аналіз ділової активності; аналіз платоспроможності (фінансової стійкості);аналіз рентабельності. Основним джерелом інформації для фінансового аналізу є бухгалтерська (фінансова) звітність підприємства за два останні календарні роки та останній звітний період, разом з тим, заявник таких доказів суд не надав.

З врахуванням усього описаного вище, колегія суддів вважає, що клопотання Відповідача про звільнення від сплати судового збору не підлягає задоволенню, як не обґрунтоване та документально не підтверджене, а важкий фінансовий стан відповідача виник внаслідок власної господарської діяльності підприємства. Крім того, апелянтом не наведено обставин, які мали б виключний характер та свідчили б про наявність належних підстав для звільнення апелянта від сплати судового збору .

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що відсутні підстави для скасування чи зміни рішення господарського суду Волинської області від 29 липня 2016 року у справі № 903/333/16.

Судові витрати апеляційний суд розподіляє з урахуванням положень ст. ст. 44,49 ГПК України. Так, відповідно до вимог ст.49 ГПК України, колегія суддів судові витрати по оплаті судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 181 327,58 грн. покладає на відповідача - Державного комунального підприємства "Луцьктепло".

Керуючись ст.ст. 49, 99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Рішення господарського суду Волинської області від 29.07.2016р. у справі № 903/333/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу Державного комунального підприємства " Луцьктепло" без задоволення.

Стягнути з Державного комунального підприємства "Луцьктепло" (43000, Волинська обл., місто Луцьк, вул. Гулака-Артемовського, 20, ідентифікаційний код 30391925) в дохід державного бюджету України витрати ,пов"язані з оплатою судового збору за подання апеляційної скарги в розмірі 181 327,58 грн.

На виконання означеної постанови господарському суду Волинської області видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Олексюк Г.Є.

Суддя Сініцина Л.М.

Суддя Гудак А.В.