ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

27 вересня 2016 р. Справа № 902/695/16

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Тварковського А.А.

за участю секретаря судового засідання Сидоренко О.О.,

представники сторін:

позивача: ОСОБА_1, посвідчення водія №028142 від 21.05.1995р., довіреність №б/н від 01.09.2016р.; ОСОБА_2: паспорт серії МЕ №949480 виданий Шевченківським РУ ГУ МВС України в місті Києві 09.09.2009р., довіреність №б/н від 01.09.2016р.,

у відсутності відповідача,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: товариства з обмеженою відповідальністю "Ей ОСОБА_3" (проспект Московський, 8, корп. 17, м. Київ, 04073)

до: приватного підприємства "Фронтех" (вул. В.Стуса, 7, кімн. 20, м. Вінниця, 21018)

про визнання договору № 1512-1 від 15.12.2015р. недійсним,

ВСТАНОВИВ:

товариством з обмеженою відповідальністю "Ей ОСОБА_3" заявлено позов до приватного підприємства "Фронтех" про визнання договору № 1512-1 від 15.12.2015р. недійсним.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на укладення з відповідачем договору про надання послуг №1512-1 від 15.12.2015р., відповідно до умов якого ним перераховано останньому 3000000 грн. Однак роботи за які позивачем перераховано кошти відповідачем не виконано, останній зник, на зв'язок не виходить та поштову кореспонденцію не отримує, з огляду на що 25.02.2016р. позивачем на його адресу направлено договір №1512-1-1р від 12.02.2016р. про розірвання договору про надання послуг №1512-1 від 15.12.2015р. Крім того, позивач зазначає, що 14.06.2016р. ним направлено начальнику СУ ФР ГУ ДФС у Вінницькій області звернення, на яке отримано рекомендацію про отримання ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2016р., згідно якої ПП "Фронтех" є фіктивним підприємством, створеним не для здійснення господарської діяльності, а директор останнього є невстановленою особою.

Відтак, посилаючись на те, що спірний договір є таким, що не спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а також, що кошти ТОВ "Ей ОСОБА_3" помилково перераховано на рахунок відповідача, оскільки роботи, зазначені в договорі ПП "Фронтех", не виконувало і по теперішній час не виконує та те, що відповідач при укладенні вказаного договору ввів ТОВ "Ей ОСОБА_3" в оману, оскільки ні директор, ні співробітники позивача не знали про мету осіб, які підписували договір від імені ПП "Фронтех" та не володіли інформацією щодо осіб, які підписували договір, позивач просить суд визнати недійсним договір про надання послуг №1512-1 від 15.12.2015р. на підставі ст.ст. 11, 202, 203, 215, 216, 230, 236 ЦК України, ст. 174 ГК України.

В судовому засіданні представники позивача позов підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Крім того, представником позивача в усному пряду заявлено заяву, якою останнім в якості додаткової підстави позовові визначено ст. 229 ЦК України.

Вказану заяву позивача судом не прийнято до розгляду, оскільки заява зазначено змісту подається до суду в письмові формі до початку розгляду справи по суті. Натомість заяву позивачем заявлено в усній формі та після початку розгляду справи по суті, а тому суд не приймає її до розгляду як таку, що не відповідає приписам ст. 22 ГПК України.

Відповідач в судове засідання повторно не з'явився, витребуваних ухвалою документів не надав не зважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання він повідомлявся належним чином ухвалою, яка надсилалася йому рекомендованою кореспонденцією за адресою, котра відповідає тій, що значиться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців.

Статтею 64 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що ухвала про порушення провадження у справі надсилається учасникам судового процесу за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Згідно відомостей Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців відповідач зареєстрований за адресою, яка відповідає тій адресі, за якою надсилались останньому ухвали від 17.08.2016р. та 06.09.2016р. Поряд з цим направлені судом на адресу відповідача ухвали підприємством звязку повернуті з відмітками: «за зазначеною адресою не проживає» (ухвала від 17.08.2016р.) та «за закінченням терміну зберігання» (ухвала від 06.09.2016р.), відносно чого суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації -адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Крім того, відповідно до п.3.9.2 вказаної Постанови у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За таких обставин, враховуючи, що направлення ухвали здійснювалося за адресою відповідача, яка визначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців і наявних у матеріалах справи документах, приймаючи до уваги положення ст.64 Господарського процесуального кодексу України та п.3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011р., суд вважає, що вжив всі залежні від нього заходи для повідомлення відповідача належним чином про час і місце розгляду судової справи і забезпечення явки останнього в судове засідання для реалізації ним права на судовий захист своїх прав та інтересів.

При цьому суд констатує, що відповідачем не подано жодного клопотання, заяви, телеграми, в тому рахунку і щодо перенесення розгляду справи, її відкладення чи неможливості забезпечити участь в судовому засіданні свого представника.

Беручи до уваги приписи ст.69 ГПК України щодо строків вирішення спору та той факт, що неявка в засідання суду відповідача або його представника, належним чином та відповідно до законодавства повідомленого про дату, час та місце судового засідання, не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про розгляд справи за наявними у ній матеріалами, згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

15.12.2015р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Ей ОСОБА_3" (замовник, позивач) та приватним підприємством "Фронтех" (виконавець, відповідач) укладено договір про надання послуг №1512-1 (Договір), відповідно до п. 1.1. якого замовник доручає, а виконавець бере на себе зобовязання надавати в обсязі та на умовах, передбачених договором послуги: консультаційні послуги щодо розробки ефективного кейсу роботи працівників компанії при досудовому, судовому виконавчому провадженні, консультаційні послуги в цивільних справах, надання консультації щодо верифікації документів та попередження виникнення простроченої дебіторської заборгованості, навчання працівників компанії основам переговорів з боржниками, аналіз конкурентної ситуації на ринку та інші послуги.

Відповідно до п. 2.1.2. Договору замовник має право в односторонньому порядку розірвати даний договір в разі невиконання виконавцем умов цього договору, попередивши його про це за десять робочих днів.

Згідно із п. 3.1. Договору вартість послуг визначається сторонами по факту їх надання та фіксується в актах виконаних робіт про надані послуги.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 30 червня 2016р. (п.3.1. Договору).

10.02.2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "Ей ОСОБА_3" перерахувало на рахунок приватного підприємства "Фронтех" 3000000 грн, що підтверджується платіжним дорученням №507 від 10.02.2016 року з призначенням платежу "оплата послуг згідно договору №1512-1 від 15.12.2015 року".

Однак, як зазначає товариство з обмеженою відповідальністю "Ей ОСОБА_3" у позові, роботи, за які ним перераховано кошти згідно платіжного доручення, відповідачем не виконано, з огляду на що 25.02.2016р. позивачем на його адресу направлено договір №1512-1-1р від 12.02.2016р. про розірвання договору про надання послуг №1512-1 від 15.12.2015р.

Також, в матеріалах справи міститься лист (звернення) ТОВ "Ей ОСОБА_3", адресований начальнику СУ ФР ГУ ДФС у Вінницькій області, з проханням повідомити чи порушувалися слідчим управлінням кримінальні провадження відносно діяльності ПП «Фронтех» про кошти, що надійшли на рахунок останнього, на який, як зазначає позивач у позові, отримано рекомендацію щодо отримання ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 16.02.2016р., згідно яких ПП "Фронтех" є фіктивним підприємством, створеним не для здійснення господарської діяльності, а директор останнього є невстановленою особою.

Згідно доданих до матеріалів справи ухвал Вінницького міського суду Вінницької області у справах №127/2754/16-к (провадження №1-кс/127/1074/16) від 16.02.2016р. та №127/2756/16-к (провадження №1-кс/127/1076/16) від 16.02.2016р. задоволено клопотання заступника начальника другого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ГУ ДФС У Вінницькій області ОСОБА_4 про накладення арешту у частині видаткових операцій на грошові кошти, які знаходяться на рахунку відкритих ПП «Фронтех», ТОВ «Техно-Макс» та ТОВ «Експо-Сіті» та зобовязано банк надати довідку про залишок коштів на рахунках і подальшому повідомляти про надходження коштів на рахунки.

Крім того, в ході розгляду даної справи на адресу суду на виконання вимог ухвали від 06.09.2016р. надійшли пояснення начальника СУ ФР ГУ ДФС У Вінницькій області щодо кримінального провадження №0000102, згідно яких на теперішній час у слідчому управлінні не здійснюється досудове розслідування у зазначеному кримінальному провадженні, так як 03.03.2016р. вказане кримінальне провадження рішенням прокурора обєднане з іншим кримінальним провадженням з присвоєнням нового номеру. Також повідомлено, що під час проведення на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду тимчасового доступу та вилучення документів ПАТ «Преміум» встановлено, що 10.02.2016р. на рахунок ПП «Фронтех» у ПАТ КБ «Преміум» надійшли від ТОВ "Ей ОСОБА_3" грошові кошти в сумі 3000000 грн з призначенням платежу "оплата послуг згідно договору №1512-1 від 15.12.2015 року". ПП «Фронтех» у поясненнях щодо надходження платежу надало у банк акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 29.01.2016р. до договору 1512-1 від 15.12.2015р. Згідно вказаного акту ТОВ "Ей ОСОБА_3" в особі директора ОСОБА_5 прийняло від ПП «Фронтех» послуги, обумовлені договором. У п. 5 акту зазначено, що послуги надано якісно і в повному обсязі. Належним чином завірену копію даного акту прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) долучено до надісланих на адресу суду письмових пояснень.

Визначаючись щодо заявлених позовних вимог, надаючи оцінку доказам та спірним правовідносинам, суд виходив із наступного.

В силу ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Статтею 627 ЦК України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з підпунктом 2 частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

У п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Пунктом 8 цієї ж постанови визначено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину.

Пунктом 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" визначено, що правовідносини, пов'язані з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними, регулюються ЦК України, ГК України, Земельним кодексом України, Законами України "Про оренду землі", "Про приватизацію державного майна", "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", "Про іпотеку", "Про страхування", "Про банки і банківську діяльність", "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", "Про запобігання корупції" та іншими актами законодавства. Правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 10571 ЦК України, абзацу другого частини шостої статті 29 Закону України "Про приватизацію державного майна", частини другої статті 20 Закону України "Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)", частини другої статті 15 Закону України "Про оренду землі", статті 12 Закону України "Про іпотеку", частини другої статті 29 Закону України "Про страхування", статті 78 Закону України "Про банки і банківську діяльність", статті 7 1 Закону України "Про передачу об'єктів права державної та комунальної власності", частини третьої статті 67 Закону України "Про запобігання корупції" тощо. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

В п.2.5.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що у силу припису статті 204 ЦК України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача (прокурора - в разі подання ним відповідного позову).

У відповідності до вимог ст. 54 ГПК України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів.

Зокрема, до обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування - це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Положеннями частин третьої, п'ятої статті 203 ЦК України, визначено, що волевиявлення учасника првочину має бути вільним відповідати його внутрішній волі, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, передбачає реальну можливість виконання досягнутого його учасниками волевиявлення.

Однією з підстав визнання правочину недійсним є вчинення його під впливом обману. Так, згідно з ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.

У п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю, що вказано в п.3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Однак, всупереч наведеному вище позивачем не надано суду доказів, які б підтверджували вчинення ним оспорюваного договору під впливом обману, тобто внаслідок навмисного введення позивача в оману щодо обставин, які впливали на вчинення правочину.

Так, на підтвердження доводів фіктивності підприємства та введення ТОВ «Ей ОСОБА_3» в оману під час укладення спірного договору позивачем до матеріалів справи долучено ухвали Вінницького міського суду Вінницької області у справах №127/2754/16-к (провадження №1-кс/127/1074/16) від 16.02.2016р. та №127/2756/16-к (провадження №1-кс/127/1076/16) від 16.02.2016р., якими задоволено клопотання заступника начальника другого відділу кримінальних розслідувань СУ ФР ГУ ДФС У Вінницькій області ОСОБА_4 про накладення арешту у частині видаткових операцій на грошові кошти, які знаходяться на рахунку відкритому ПП «Фронтех».

Однак вказані ухвали в силу приписів ст. 35 ГПК України не є беззаперечними доказами, які підтверджують вчинення оспорюваного правочину зі сторони позивача під впливом обману, або з боку відповідача - з умислом на обман, оскільки таким доказом є лише вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили та є обовязковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою. До того ж ухвали слідчого судді чи процесуальні документи слідчого податкового органу на стадії досудового розслідування також не доводять умислу в суб"єктивній стороні складу злочину, за яким існує кримінальне провадження.

Поряд з цим в матеріалах справи наявний акт прийому-передачі виконаних робіт (наданих послуг) №1 від 29.01.2016р. до договору №1512-1 від 15.12.2015р., згідно якого ТОВ "Ей ОСОБА_3" в особі директора ОСОБА_5 прийняло від ПП «Фронтех» послуги обумовлені договором. У п. 5 акту зазначено, що послуги надано якісно і в повному обсязі. Тобто вказаним актом підтверджується надання (виконання) відповідачем та прийняття позивачем послуг (робіт) обумовлених договором №1512-1 від 15.12.2015р. про надання послуг.

Зазначене в свою чергу спростовує доводи позивача щодо невиконання відповідачем умов оспорюваного договору №1512-1 від 15.12.2015р.

Щодо доводів позивача відносно того, що договір укладено від імені позивача не було спрямовано на набуття цивільних прав та обовязків, слід зазначити наступне.

Згідно із ч. 1 статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлюються ним. Фіктивний правочин визнається судом недійсним.

Отже, фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 статті 203 Цивільного кодексу України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний.

Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Саме лише невчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін.

З урахуванням того, що фіктивний правочин не спрямований на набуття, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків, він не створює цивільно-правових наслідків незалежно від того, чи він був визнаний судом недійсним.

Ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України 29.05.2013р. №11 Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними (із змінами та доповненнями)) передбачено, що за загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків.

Натомість судом встановлено, обома сторонами вчинено дії на виконання його умов (перераховано кошти та надано послуги), що свідчить про їх намір створити юридичні наслідки у зв'язку з укладенням такого договору. Відтак, позивачем не доведено, що на час вчинення спірного правочину визначені у ньому правові наслідки не могли реально настати. Крім того, позивачем також не наведено доводів у чому оспорюваний договір суперечить інтересам держави та моральним засадам суспільства.

Таким чином, при укладенні оспорюваного пункту договору, сторонами додержано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

Згідно із п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Разом з тим судом не встановлено правових підстав для визнання оспорюваного договору недійсним. Доводи товариства з обмеженою відповідальністю "Ей ОСОБА_3 щодо недійсності договору не знайшли свого законодавчого підтвердження та спростовуються встановленими вище обставинами справи

В силу ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку відмовити в задоволенні позовних вимог з віднесенням судових витрат на позивача згідно ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82, 84, 85, 86, 87, 115 ГПК України, суд-

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Копію рішення надіслати відповідачу рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 03 жовтня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - відповідачу (вул. В.Стуса, 7, кімн. 20, м. Вінниця, 21018)