ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р. Справа № 914/1057/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Бойко С. М.,

суддів: Мирутенко О.Л.,

ОСОБА_1,

при секретарі Михайлишин С.В.,

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 адвокат (договір про надання правової допомоги б/н від 28.03.2016 р.)

від відповідача: ОСОБА_3 - директор

розглянув апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Євро-Комерс № 115 від 11.07.2016,

на рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2016, суддя Щигельська О.І.,

у справі № 914/1057/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю ОЛАФ-ОПТ, м. Миколаїв,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю Євро-Комерс, м. Червоноград,

про стягнення суми,

ВСТАНОВИВ:

рішенням господарського суду Львівської області від 04.07.2016 у справі №914/1057/16 позов товариства з обмеженою відповідальністю ОЛАФ-ОПТ до товариства з обмеженою відповідальністю Євро-Комерс про стягнення 203 581,60 грн. задоволено повністю.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що оскільки ТзОВ «ЄВРО-КОМЕРС» виставлено рахунок на оплату товару, а ТзОВ «ОЛАФ-ОПТ» його оплачено, між сторонами, у відповідності до ч. 1 ст. 181 ЦК України, укладено договір поставки товару в спрощений спосіб шляхом прийняття замовлення до виконання. Також, суд першої інстанції прийшов до висновку про підставність позовних вимог, оскільки на момент вирішення спору по суті в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження виконання зобовязання ТзОВ «ЄВРО-КОМЕРС» із поставки товару, попередньо оплаченого ТзОВ «ОЛАФ-ОПТ».

В апеляційній скарзі ТзОВ «ЄВРО-КОМЕРС» просить рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2016 у справі №914/1057/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що судом першої інстанції безпідставно не враховано, що для виконання зобовязання сторони мали повторно узгодити ціну та кількість товару. 24.06.2016 між ними усно погоджено про зменшення кількості та ціни поставки товару до 2 812 кг свинини в півтушках 2-ї категорії по ціні 47,50 грн. на загальну суму 133 570,00 грн. Вказує на те, що судом першої інстанції безпідставно не враховано платіжні доручення №10423 від 29.04.2016 та №10423 від 29.04.2016, якими повернуто грошові кошти на загальну суму 70 000,00 грн.

У відзиві на апеляційну скаргу ТзОВ «ОЛАФ-ОПТ» просить рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2016 у справі №914/1057/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на те, що відповідач взятих на себе зобовязань щодо поставки замовленої та оплаченої позивачем продукції не виконав.

В судове засідання 28.09.2016 представники сторін зявились.

У судових засіданнях представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2016 у справі №914/1057/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

Представник позивача в судових засіданнях заперечив проти апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2016 у справі №914/1057/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі та у відзиві на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін в судових засіданнях, апеляційний господарський суд дійшов висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2016 у справі №914/1057/16 без змін, а апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю Євро-Комерс № 115 від 11.07.2016 без задоволення, з огляду на наступне.

Судами встановлено, що товариством з обмеженою відповідальністю ЄВРО-КОМЕРС (відповідач по справі) виставлено товариству з обмеженою відповідальністю ОЛАФ-ОПТ (позивач по справі) рахунок на оплату №167 від 23.03.2016р. (а.с.13) на суму 203 581,60грн. з ПДВ за товар, а саме свинину в півтушах ІІ категорії, яку позивачем оплачено як передоплату, що підтверджено платіжним дорученням №189 від 24.03.2016р. (а.с.14). Між сторонами було досягнуто в усній формі домовленості про кількість та ціну товару.

Проте, оскільки оплачений позивачем товар відповідачем не поставлено, а вимогу про поставку товару чи повернення отриманих коштів залишено без відповіді, 19.04.2016 ТзОВ ОЛАФ-ОПТ звернулось до суду із позовом про стягнення з ТзОВ ЄВРО-КОМЕРС 203 581,60грн.

Таким чином предметом позову є матеріально-правова вимога про стягнення з ТзОВ ЄВРО-КОМЕРС 203 581,60 грн. попередньої оплати за договором поставки. Як на підставу позову ТзОВ ОЛАФ-ОПТ посилається на ч. 1,2 ст. 712 ЦК України та ч. 2 ст. 693 ЦК України.

За змістом ч.2 ст.693 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Судами встановлено, що попередню оплату відповідач одержав, проте свого обовязку по поставці товару не виконав.

Відповідно до ч.1 ст.193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання-відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Водночас, ст.174 ГК України визначає, що господарські зобов'язання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність; з акту управління господарською діяльністю; з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать; тощо.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Правочин у відповідності до статті 205 Цивільного кодексу України може вчинятися як в усній, так і в письмовій формі.

Стаття 181 Господарського кодексу України визначає загальний порядок укладання господарських договорів, зокрема, в частині 1 цієї статті йдеться, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками; допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження до виконання замовлення, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

З викладеного вище вбачається, що між позивачем та відповідачем було укладено договір у спрощений спосіб, що підтверджується рахунком на оплату №167 від 23.03.2016р. (а.с.13) та платіжним дорученням №189 від 24.03.2016р. (а.с.14) про оплату. Відповідно до цього договору позивач зобов'язався передати у власність відповідача товар, а відповідач, в свою чергу, прийняти і оплатити його.

Згідно з ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Таким чином, за своєю правовою природою правочин, який відбувся між позивачем та відповідачем, є договором поставки.

Як зазначено у ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з ч.1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Судами встановлено, що між сторони не обумовлено строк поставки товару.

У відповідності до вимог частини 2 ст. 530 ЦК України якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Судами встановлено, що 23.06.2016 року відповідачем була отримана вимога про поставку товару протягом 7 днів з дати отримання вимоги або про повернення суми попередньої оплати .

Відповідно до частини першої статті 222 ГК України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

У відповідності до вимог ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно з ст.253 ЦК України перебіг строку розпочинається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок.

Оскільки відповідач отримав вимогу 23.06.2016 року поставити товар протягом 7 днів або повернути суму оплати за товар, то відповідно у відповідача виник обовязок до 30.06.2016 року виконати цю вимогу.

Вище встановленими обставинами по справі судами встановлено, що відповідач не виконав взяті на себе зобовязання по поставці товару, а отже зобовязаний повернути позивачу попередню оплату.

Доводи апеляційної скарги в частині того, що відповідачем частково повернуто суму попередньої оплати, оскільки зменшено суму поставки товару в усній формі не знайшло підтвердження в судових засіданнях, а тому підставно судом першої інстанції не взято до уваги, оскільки відсутні в платіжних документах посилання, що повертаються грошові кошти перераховані як попередня оплата за товар.

З листа б/н, б/д (а.с.96) вбачається, що ТзОВ ОЛАФ-ОПТ просить повернути помилково перераховані кошти згідно платіжного доручення №189 від 24.03.2016 в сумі 203 581,60 грн. на поточний рахунок №9950 в МФРУ «Приватбанк», МФО 326610, .

Також, судами встановлено, що відповідно до платіжного доручення №10423 від 29.04.2016 (а.с.45) ТзОВ ЄВРО-КОМЕРС повернуто ТзОВ ОЛАФ-ОПТ грошові кошти в розмірі 30 000,00 грн. з призначенням платежу «повернення помилково перерахованих коштів згідно листа», а відповідно до платіжного доручення №10423 від 29.04.2016 (а.с.64) ТзОВ ЄВРО-КОМЕРС повернуто ТзОВ ОЛАФ-ОПТ грошові кошти в розмірі 40 000,00 грн. з призначенням платежу «повернення помилково перерахованих коштів згідно листа»

Так, відповідно до п.3.8 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої Постановою Національного банку України від 21.01.2004р. №22, реквізит Призначення платежу платіжного доручення заповнюється платником так, щоб надавати повну інформацію про платіж та документи, на підставі яких здійснюється перерахування коштів отримувачу. Повноту інформації визначає платник з урахуванням вимог законодавства України. Платник відповідає за дані, що зазначені в реквізиті платіжного доручення Призначення платежу. Банк перевіряє заповнення цього реквізиту на відповідність вимогам, викладеним у цій главі, лише за зовнішніми ознаками.

Таким чином, судом першої інстанції правомірно не враховано вищенаведених грошових сум в рахунок зменшення заборгованості відповідача.

Окрім того, під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції, відповідачем було подано платіжне доручення №11320 від 04.08.2016 згідно якого, ТзОВ ЄВРО-КОМЕРС повернуто ТзОВ ОЛАФ-ОПТ грошові кошти в розмірі 6 831,00 грн. з призначенням платежу «повернення помилково перерахованих коштів згідно листа».

Відповідно до ч. 3 ст. 101 ГПК України, в апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Таким чином, апеляційний господарський суд не розглядає подане відповідачем платіжне доручення №11320 від 04.08.2016 як доказ погашення заборгованості перед позивачем.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, Львівський апеляційний господарський суд, прийшов до висновку про залишення рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2016 у справі №914/1057/16 без змін, апеляційної скарги товариства з обмеженою відповідальністю Євро-Комерс без задоволення.

Що стосується розподілу судових витрат, то відповідно до ч.1 ст.49 ГПК України, судовий збір у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Відповідно до ст.44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Згідно ст.48 ГПК України, витрати за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України Про адвокатуру. У Законі України Про адвокатуру та адвокатську діяльність зазначено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги (ч.1 ст.26), в якому встановлюється порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо (ч.2 ст.30). При встановлені розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, а гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (ч.3 ст.30). Закон не містить іншого порядку визначення розміру коштів за послуги адвоката.

Договори з адвокатами про надання послуг мають відповідати нормам глави 63 Цивільного кодексу України (Послуги. Загальні положення) з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України, а також Закону України Про адвокатуру і Правилам адвокатської етики. У договорі про надання юридичних послуг відповідно до статті 180 Господарського кодексу України у будь-якому разі має бути погоджена ціна. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому Господарським кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України. За згодою сторін у господарському договорі може бути передбачено доплати до встановленої ціни за послуги вищої якості або виконання робіт у скорочені строки порівняно з нормативними.

Відповідно до статті 632 Цивільного кодексу України, ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом. Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Відповідно до чинного законодавства України, розмір оплати за договором про надання юридичних послуг, а значить і розмір гонорару визначається угодою сторін.

Критерієм розумної обґрунтованості розміру гонорару є його відповідність комплексу факторів, зазначених у статті 33 Правил адвокатської етики.

Ще одним критерієм обґрунтованості суми гонорару, навіть не тільки суми гонорару, а розміру оплати послуг адвоката в цілому, є так звана співрозмірність. Критерій співрозмірності розміру оплати послуг адвоката запроваджено Вищим господарським судом України у Розясненні від 04.03.98р. №02-5/78 Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України з наступними змінами та доповненнями, згідно якого, суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову, може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Аналогічна позиція викладена у Інформаційному листі ВГСУ від 13.02.2002 р. № 01-8/155 Про деякі питання практики застосування окремих норм чинного законодавства у вирішенні спорів та внесення змін і доповнень до деяких інформаційних листів з наступними змінами та доповненнями.

Оскільки відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України Про адвокатуру, можна зробити висновок, що термін співрозмірність має відповідати терміну розумна обґрунтованість і визначатися аналогічним чином.

Окрім цього, Пленумом Вищого господарського суду України у п.6.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. розяснено, що у визначенні розумного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна подавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Як вбачається з матеріалів справи, внаслідок неналежного виконання ТзОВ ЄВРО-КОМЕРС взятих на себе за договором зобовязань, ТзОВ ОЛАФ-ОПТ було вимушене звернутись за правовою допомогою до адвоката.

З аналізу договору про надання правової допомоги від 28.03.2016р. вбачається, що його укладено для надання правової допомоги позивачу з ведення господарської справи за позовом ТзОВ ОЛАФ-ОПТ до ТзОВ ЄВРО-КОМЕРС про стягнення заборгованості. Витрати позивача документально підтверджуються вказаним договором про надання правової допомоги, угодою про узгодження вартості послуг з надання правової допомоги від 28.03.2016р., копією квитанції прибуткового касового ордера б/н від 13.04.2016р. на суму 6000,00грн., що свідчить про оплату послуг, наданих за вказаним договором, повністю.

Згідно з ч.5 ст.49 ГПК України, суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвоката та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються при задоволенні позову на відповідача, відтак, суд вважає за необхідне покласти на відповідача відшкодування понесених позивачем судових витрат.

Відповідно до п.6.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013р., вирішуючи питання про розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування таких витрат, не повязаних зі сплатою судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним порівняно з ціною позову. У звязку з цим, суд, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи.

Суд звертає увагу на те, що норми Закону України Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу під час розгляду судами цивільних та адміністративних справ не поширюють свою дію на розгляд судом господарських справ.

Таким чином, врахувуючи тривалість розгляду та складність справи, час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець, та проаналізувавши послуги, надання яких передбачено договором, апеляційний господарський суд погоджується з висновками суду першої інстанції про розмір стягнутих витрат.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

рішення господарського суду Львівської області від 04.07.2016 у справі №914/1057/16 залишити без змін.

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю Євро-Комерс - залишити без задоволення.

Місцевому господарському суду видати наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Мирутенко О.Л.

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 03.10.2016.