РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2016Справа №910/11874/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Гриф Девелопмент інвестмент»
доТовариства з обмеженою відповідальністю «БЦ Квартал М»
провизнання недійсним договору

СуддяБорисенко І.І.

Представники:
від позивача -Забіяка А.Г., представник за довіреністю;
від відповідача -Семенець С.В., представник за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Гриф Девелопмент інвестмент» (надалі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «БЦ Квартал М» (надалі - відповідач) про визнання недійсним з моменту укладення Договору позики (поворотної фінансової допомоги), укладеного 28.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЦ Квартал М» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гриф Девелопмент інвестмент».

Позовні вимоги мотивовано тим, що оспорюваний договір укладений з перевищенням повноважень директора позивача та в результаті зловмисної домовленості представників сторін з метою формування кредиторської заборгованості позивача для забезпечення можливості подальшого ініціювання процедури банкрутства, у зв'язку з чим на підставі ст. 203, 215, 232 ЦК України вказаний договір підлягає визнанню недійсним.

Відповідач проти позову заперечив з тих підстав, що подана позовна заява є необґрунтованою та безпідставною. Так, відповідач вказав, що позивач частково виконав спірний договір, неодноразово листувався щодо уточнення виконання умов договору, визнав заборгованість з урахуванням суми часткового виконання, тим самим схвалив цей правочин. Також, відповідач зазначив, що позивачем жодним чином не доведено існування зловмисної домовленості між позивачем та відповідачем та не доведено, спричинення будь-якої шкоди позивачу фактом укладення спірного договору.

Ухвалою суду від 25.08.2016 на підставі ч. 3 ст. 69 ГПК України продовжено строк розгляду справи.

У задоволенні клопотання про витребування доказів, поданого позивачем 13.09.2016 суд відмовив, оскільки клопотання не відповідає вимогам ст. 38 ГПК України.

У задоволенні клопотання про призначення почеркознавчої експертизи та експертизи давності документа суд відмовив за необґрунтованістю підстав для призначення експертизи, виходячи з наступного.

Клопотання позивача про призначення експертизи обґрунтовано відсутністю оригіналу спірного договору, у зв'язку з чим позивач не може оцінити, чи дійсно він укладався в зазначений період часу та чи був він реально направлений на настання господарських наслідків. При цьому позивач ставить під сумнів взагалі факт укладення і підписання вказаного договору в вересні 2012 року і саме вказаними в них представниками.

У судовому засіданні 13.09.2016 судом оглянуто оригінал договору позики (поворотної фінансової допомоги) від 28.09.2012, а також виписки банку про перерахування відповідачем на рахунок позивача позики на виконання умов спірного договору в розмірі 350 000,00 грн., а також про перерахування позивачем, як позичальником на рахунок позикодавця (відповідача) повернення суми позики в розмірі 250 000,00 грн.

Враховуючи встановлені судом обставини та досліджені судом докази у справі, суду не доведено дійсних підстав необхідних для призначення експертизи.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

28.09.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «БЦ Квартал М» (надалі - Позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Гриф Девелопмент інвестмент» (надалі - Позичальник) укладено договір позики (поворотної фінансової допомоги) (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1 Договорі в порядку та на умовах, визначених цим Договором, Позикодавець передає у власність Позичальнику грошову поворотну безвідсоткову фінансову допомогу в національній валюті у сумі 350 000 (триста п'ятдесят тисяч) грн.00 коп. (без ПДВ) (надалі - позика), а Позичальник зобов'язується повернути Позикодавцеві таку ж суму грошових коштів у визначений цим Договором строк.

Відповідно до п. 2.1, 2.3, 2.4 Договору позика надається Позичальнику на безоплатній основі, тобто плата за користування грошовими коштами не стягується. Позика передається у безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування відповідних грошових коштів на поточний рахунок Позичальника. Позика вважається переданою Позичальникові в момент зарахування позики на поточний рахунок Позичальника.

Згідно з п. 3.1 Договору позика підлягає поверненню в повному розмірі до 23.09.2013 року. Повернення позики проводиться шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Позикодавця в установі банку (п. 3.2 Договору). Позика вважається повернутою в момент зарахування грошової суми, що позичалася на банківській рахунок Позикодавця (п. 3.3 Договору).

Відповідно до п. 5.1 Договору даний договір вступає в силу з моменту фактичного передання грошових коштів Позичальнику та діє до повного виконання Сторонами їх зобов'язань за Договором. Всі зміни та доповнення до даного Договору укладаються в письмовій формі та підписуються обома Сторонами.

Оспорюваний правочин є договором про надання поворотної фінансової допомоги, який регулюється нормами ст.ст. 1046-1053 ЦК України та за своєю суттю договором позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно із ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Даний припис викладено в ч. 2 ст. 203 ЦК України.

Статтею 215 вказаного кодексу закріплено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин, що зазначено в абз. 4 пп. 2.1 п.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними".

Звертаючись до суду з даним позовом, позивач посилається на те, що оспорюваний правочин було укладено з перевищенням повноважень (визначених п.п. 11.1, 10.1 Статуту), генеральним директором позивача ОСОБА_5

Відповідно до частини 1 статті 92 ЦК України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Згідно з частиною 1 статті 145 ЦК України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників.

Частиною 4 статті 145 ЦК України визначений перелік питань, що належать до виключної компетенції загальних зборів учасників товариства, а також зазначено, що статутом товариства і законом до виключної компетенції загальних зборів може бути також віднесене вирішення інших питань.

Відповідно до п. 11.2 статуту позивача Генеральний директор діє від імені товариства в межах, передбачених законодавством і чим статутом. До компетенції генерального директора відносяться всі питання поточної діяльності Товариства, що не знаходяться в компетенції інших його органів управління. Генеральний директор самостійно, згідно з вимогами чинного законодавства України, рішеннями Загальних зборів учасників, керуючись інтересами товариства вирішує всі питання загального і поточного керівництва його діяльності, у тому числі розпоряджатися у встановленому порядку всіма коштами і майном товариства, приймає рішення фінансового характеру з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом та загальними зборами учасників, укладає договори й угоди, видає доручення, у тому числі з правом передоручення в межах, встановлених п.п. 3 п. 10.1 Статуту.

Відповідно до п. 10.1 статуту позивача загальні збори учасників товариства надають згоду на укладення генеральним директором товариства правочинів (договору, контрактів тощо) на суму, що перевищує 20 000,00 грн. та відчуження майна товариства.

Позивач стверджує, що загальними зборами учасників позивача ніколи не приймалися рішення про уповноваження генерального директора позивача на укладення оспорюваного договору, а саме договору від 28.09.2012.

Частиною 3 статті 92 ЦК України передбачено, що орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац 2 частини 3 статті 92 ЦК України).

Згідно з правовим висновком Верховного Суду України по справі №6-62цс16 частина третя статті 92 ЦК України встановлює виняток із загального правила щодо визначення правових наслідків вчинення правочину представником із перевищенням повноважень. Для третьої особи, яка уклала договір із юридичною особою, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Такий договір може бути визнаний недійсним із зазначених підстав у тому разі, якщо буде встановлено, що сама третя особа, контрагент юридичної особи за договором, діяла недобросовісно і нерозумно.

Позивачем у супереч статті 33 ГПК України не доведено суду того, що відповідач знав чи за всіма обставинами не міг не знати про те, що оспорюваний правочин підписувався генеральним директором ОСОБА_5 з перевищенням повноважень.

Відповідно до статті 239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Відповідно до статті 241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою.

В пункті 9.2 роз'яснення Вищого господарського суду України від 12.03.99 року N 02-5/111 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними» визначено, що наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.).

Пунктом 6 Оглядового листа Вищого арбітражного суду, від 31.01.2001, № 01-8/97 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням і виконанням кредитних договорів (за матеріалами судової колегії Вищого арбітражного суду України по перегляду рішень, ухвал, постанов)» передбачено, що наступне схвалення юридичною особою угоди, укладеної від її імені представником, який не мав належних повноважень, робить її дійсною з моменту укладення. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення до другої сторони угоди чи до її представника (лист, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення дій, які свідчать про схвалення угоди (прийняття її виконання, здійснення платежу другій стороні і т. ін.). У такому випадку вимога про визнання угоди недійсною з мотивів відсутності належних повноважень представника на укладення угоди задоволенню не підлягає.

Судом встановлено, що на виконання умов спірного договору 28.09.2012 Позикодавець (відповідач) перерахував на рахунок Позичальника (позивача) 250 000,00 грн. позики, про що свідчить банківська виписка, яка наявна в матеріалах справи. В подальшому 01.10.2012 Позикодавець (відповідач) перерахував на рахунок Позичальника (позивача) ще 100 000,00 грн.

Таким чином, Позикодавець виконав умови спірного договору у повному обсязі щодо надання позики в розмірі 350 000,00 грн.

Також, матеріали справи свідчать про те, що Позичальник (позивач) 04.10.2012 повернув частину позики в розмірі 250 000, 00 грн., що підтверджується банківською випискою по рахунку, яка наявна матеріалах справи.

Таким чином, позивач частково виконав свої зобов'язання за спірним правочином на суму 250 000,00 грн., залишок невиконаного зобов'язання становив 100 000,00 грн.

Відповідач (Позикодавець) звернувся до позивача (Позичальника) з претензією вих. № 06/03 від 09.03.2016, яка отримана позивачем 14.03.2016 вх.14/1/03 про погашення наявної заборгованості в розмірі 100 000,00 грн.

У відповідь на вказану претензію Позичальник (Позивач) підтвердив наявність простроченої заборгованості за договором від 28.09.2012 в розмірі 100 000,00 грн. та повідомив, що не в змозі погасити наявну заборгованість внаслідок відсутності фінансових можливостей. Разом з листом відповіддю на претензію позивач підписав акт звіряння взаємних розрахунків за договором позики від 28.09.2012 на суму 100 000,00 грн.

В матеріалах справи також наявний лист від 05.10.2012 №05/1, в якому позивач підтверджує факт укладення договору позики, отримання коштів в розмірі 350 000,00 грн. та повернення позики на суму 250 000,00 грн., у зв'язку з чим уточив призначення платежу щодо повернення частини позики (поворотної безпроцентної фінансової допомоги за договором від 28.09.2012).

Тобто, Позивач за спірним договором частково виконав свої зобов'язання з повернення позики на суму 250 000,00 грн., листом від 05.10.2012 №05/1 підтвердив факт укладення спірного договору, отримання коштів та часткове повернення позики, визнав заборгованість у листі-відповіді вих. 14/03/16 від 14.03.2016 та підписав акт звірки взаєморозрахунків, що є свідченням того, що відповідний правочин схвалений Товариством з обмеженою відповідальністю «Гриф Девелопмент інвестмент».

Виходячи із викладеного суд дійшов висновку про те, що оспорюваний договір, після його підписання, був схвалені зі сторони Товариства з обмеженою відповідальністю «Гриф Девелопмент інвестмент» шляхом прийняття його до виконання.

Частиною 2 статті 232 ЦК України визначено, що правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним.

Позивач вказує, що єдиним засновником і власником Відповідача (а також підписантом від імені Відповідача) є ОСОБА_7. При цьому власником частки 99% статутного капіталу ТОВ «Гриф девелопмент інвестмент» є ТОВ «Інформаційний центр «Сігма», директором на якому з 08.07.2010 була також ОСОБА_7 Тобто фактично і Позивач і Відповідач на час укладення оспорюваного договору контролювалися однією особою - ОСОБА_7 Метою ж укладення оспорюваних правочинів є не досягнення результатів фінансово-господарської діяльності ТОВ «Гриф Девелопмент Інвестмент», а в результаті такого контролю - вжиття всіх можливих заходів для доведення цього товариства до банкрутства.

Разом з тим, судом встановлено, що ОСОБА_7 на час укладення спірного договору (28.09.2012) не була засновником (учасником) відповідача (чи підписантом від імені відповідача), про що свідчить витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно Відповідача станом на дату укладення спірного договору - 28.09.2012 року, а отже вказані доводи позивача спростовуються викладеним.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» за №9 від 06.11.2009 для визнання правочину недійсним на підставі статті 232 ЦК необхідним є встановлення умислу в діях представника: представник усвідомлює, що вчиняє правочин всупереч інтересам довірителя та бажає (або свідомо допускає) їх настання, а також наявність домовленості представника однієї сторони з іншою стороною і виникнення через це несприятливих наслідків для довірителя.

У листі Верховного Суду України від 24.11.2008 «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зокрема зазначено, що відповідно до статей 229 - 233 ЦК правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним.

Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Однак, позивач, в порушення ст. 33 ГПК України не довів наявність зловмисної домовленості на момент підписання Договору.

Згідно зі статтею 33 ГПК України обов'язок доказування тих обставин, на які посилається сторона як на підставу своїх вимог і заперечень, покладається на цю сторону.

Таким чином, за встановлених обставин справи, позовні вимоги позивача не можуть вважатися за законні та обґрунтовані, а тому не підлягають задоволенню.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складно 03.10.2016

Суддя І.І. Борисенко