РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016Справа №910/8507/16

За позовом Міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго»

до Соціалістичної партії України

про стягнення грошових коштів

Суддя Цюкало Ю.В.

Представники сторін:

від позивача: Янюк К.М. - за довіреністю;

Барбутанова Н.Г. - за довіреністю від 25.08.2016 року;

від відповідача: Рязанцев Я.В. - за довіреністю від 17.02.2016р.

В судовому засіданні 29 серпня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

У травні 2016 року до канцелярії Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго» (позивач) до Соціалістичної партії України (відповідач) про стягнення 70 484,96 грн. за послуги теплопостачання.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням умов Договору про надання послуг х теплопостачання № 3734/902 від 01.10.2013 року.

Відповідач звернувся до суду із запереченнями на позов, у яких просив у задоволенні останнього відмовити.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 12.05.2016 року суддею Цюкало Ю.В. прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі №910/8507/16. Розгляд справи призначено на 01.06.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 01.06.2016 року розгляд справи відкладено на 06.07.2016 року.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.07.2016 року розгляд справи відкладено на 27.07.2016 року.

27.07.2016 року через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання, призначене на 24.07.2016 року, представник позивача не з'явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, надав усні пояснення, відповів на запитання суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 року відкладено розгляд справи у судовому засіданні на 29.08.2016 року.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосуванням засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд,-

ВСТАНОВИВ:

01.10.2013 року між Міським комунальним підприємством «Хмельницьктеплокомуненерго» (виконавець) та Соціалістичною партією України (споживач) укладено Договір про надання послуг на теплопостачання № 3734/902 (надалі - Договір), відповідно до п. 1 виконавець зобов'язується своєчасно надавати споживачеві послуги з централізованого опалення та підігріву води, а споживач зобов'язується своєчасно оплачувати надані послуги за встановленими тарифами у строки і на умовах, що передбачені договором.

Споживач є власником (орендарем) нежитлового приміщення, яке знаходиться за адресою: 29000, м. Хмельницький, вул. Проскурівська, 81, опалювальна площа, якого складає - 229,80 кв.м. (п.п. 2.1., 3.1., 3.2. Договору).

Відповідно до п. 5.2.1. Договору у випадку коли замовник користується тарифом в опалювальний період з централізованого опалення 846,91 грн. за одну використану Гкал.

Оплата використаної теплової енергії здійснюється споживачем до 10 числа місяця наступного за розрахунковим (п. 7.2. Договору)

Згідно з актом прийняття теплового вузла обліку, за адресою: м. Хмельницький, вул. Проскурівська, 81 встановлений загальнобудинковий засіб обліку теплової енергії.

У якості доказів надання послуг з теплопостачання позивачем надано рахунки на оплату №№ 902 від 27.11.2014 року на суму 7 140,75 грн., від 25.12.2014 року на суму 11 605,84 грн., від 22.01.2015 року на суму 13 516,25 грн., від 20.02.2015 року на суму 11 131,87 грн., від 26.03.2015 року на суму 15 217,32 грн., від 16.04.2015 року на суму 7 016,39 грн., від 29.10.2015 року на суму 4 774,59 грн., від 11.11.2015 року на суму 2 444,56 грн.; розрахунок заборгованості відповідача за період з 01.11.2014 року по 01.04.2016 року на суму 70 482,96 грн.; акти звірки показників приладу обліку теплової енергії за адресою: м. Хмельницький, вул. Проскурівська, 81 від 24.12.2014 року та від 16.04.2015 року, підписані позивачем і за якими фактичні показники приладу на день перевірки становили 4 485,61056 Гкал та 4 638,70820 Гкал відповідно.

Позивач стверджує, що відповідачем допущено невиконання умов Договору про надання послуг х теплопостачання № 3734/902 від 01.10.2013 року щодо оплати наданих послуг за період з 01.11.2014 року по 01.04.2016 року, у зв'язку із чим просить стягнути з останнього 70 484,96 грн.

Відповідач проти позову заперечував, посилаючись на те, що позивачем не доведено обсяги надання послуг.

Оцінивши наявні в матеріалах справи докази, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення з наступних підстав.

Згідно з частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язань - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

Згідно зі ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням іншої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги".

Суб'єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень або будинків та балансоутримувачі, які залежно від цивільно-правових угод можуть бути споживачами, виконавцями або виробниками послуг.

Відповідно до статті 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" житлово-комунальні послуги - це результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил.

Згідно зі ст. 13 вказаного Закону залежно від функціонального призначення житлово-комунальними послугами є, зокрема, комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

При цьому відповідно до ст. 19 Закону відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах.

Згідно з ч.ч. 5, 6 ст. 19 Закону України "Про теплопостачання" теплотранспортуюча організація не має права відмовити споживачу теплової енергії у забезпеченні його тепловою енергією за наявності технічних можливостей на приєднання - споживача до теплової мережі, а споживач повинен щомісячно здійснювати оплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію.

Пунктом 1 ч. 1 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" передбачено право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору про надання житлово-комунальних послуг. При цьому, такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом.

Статтями 20, 21 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені обов'язки споживача та виконавця житлово-комунальних послуг. Зокрема, обов'язком споживача є укладення договору про надання житлово-комунальних послуг, підготовленого виконавцем на основі типового договору, а також оплата житлово-комунальних послуг у строки, встановлені договором або законом, а обов'язком виконавця - своєчасне та якісне надання послуг, а також підготовка та укладення із споживачем договору про надання житлово-комунальних послуг із визначенням відповідальності за дотримання умов його виконання згідно з типовим договором.

Як встановлено судом, позивачем на підтвердження надання послуг з теплопостачання надано рахунки на оплату, розрахунок заборгованості відповідача за період з 01.11.2014 року по 01.04.2016 року на суму 70 482,96 грн.; акти звірки показників приладу обліку теплової енергії за адресою: м. Хмельницький, вул. Проскурівська, 81 від 24.12.2014 року та від 16.04.2015 року.

Частинами 1, 2 ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Отже, обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Пунктом 2.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» передбачено, що будь-які подані учасниками процесу докази (в тому числі, зокрема, й стосовно інформації у мережі Інтернет) підлягають оцінці судом на предмет належності і допустимості. Вирішуючи питання щодо доказів, господарські суди повинні враховувати інститут допустимості засобів доказування, згідно з яким обставини справи, що відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Наприклад, чинним законодавством, що регулює відносини за договором перевезення вантажу, встановлено перелік документів-доказів, які є підставою для покладення на перевізника відповідальності за втрату, псування, пошкодження або недостачу вантажу. Отже, ніякі інші документи не можуть підтверджувати обставини, що є підставою для покладення на перевізника відповідальності за незбереження вантажу. Так само за змістом статті 10 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" та статті 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), які мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України, тоді як інші документи не можуть вважатися доказами наявності таких обставин.

Що ж до належності доказів, то нею є спроможність відповідних фактичних даних містити інформацію стосовно обставин, які входять до предмета доказування з даної справи.

Відповідно до ч. 1 ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Разом з тим, позивачем належних та допустимих доказів, які б підтверджували обсяги надання послуг з теплопостачання, які б підтверджували обсяги надання послуг з теплопостачання за спірний період позивач на вимогу суду не надав, підстави для звільнення від доказування на підставі ст. 35 Господарського процесуального кодексу України не навів.

При цьому, акти звірки показників приладу обліку теплової енергії за адресою: м. Хмельницький, вул. Проскурівська, 81, не підтверджують обсяги споживання послуг відповідачем, який, як вказано сторонами, займає частину відповідного будинку.

Крім того, позивач обмежився посиланням на рахунки на оплату, які за своїм змістом не можуть підтверджувати обсягів надання послуг з теплопостачання, а тільки фіксують вартість послуг, обсяги яких позивачем не підтверджені.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 року «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

З урахуванням викладеного, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обсягів надання відповідачу послуг з теплопостачання за Договором про надання послуг х теплопостачання № 3734/902 від 01.10.2013 року за період з 01.11.2014 року по 01.04.2016 року, у зв'язку із чим позовні вимоги підлягають залишенню без задоволення.

Судові витрати по сплаті судового збору, відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, залишаються за позивачем.

Керуючись ст.ст. 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Міського комунального підприємства «Хмельницьктеплокомуненерго» до Соціалістичної партії України про стягнення 70 484,96 грн. за послуги теплопостачання відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 26.09.2016 року.

Суддя Ю.В. Цюкало