ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"23" вересня 2016 р. Справа № 911/2412/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НОРВІК УКРАЇНА»

до Фермерського господарства «МРІЯ»

про стягнення 500 000 грн

Cуддя Горбасенко П.В.

За участю представників:

від позивача ОСОБА_1 (дов. б/н від 04.01.2016);

від відповідача ОСОБА_2 (дов. б/н від 08.01.2016).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю «НОРВІК УКРАЇНА» (далі позивач) звернулося з позовом до Фермерського господарства «МРІЯ» (далі відповідач) про стягнення 500 000 грн збитків у вигляді упущеної вигоди.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що внаслідок безпідставної відмови відповідача у затвердженні звіту повіреного згідно договору доручення № 21/03-1Д від 21.03.2011 позивачу було заподіяно збитки у вигляді упущеної вигоди, винагороди яку позивач міг отримати, але не отримав у звязку з безпідставною відмовою відповідача від затвердження звіту.

Ухвалою господарського суду Київської області від 29.07.2016 порушено провадження у справі № 911/2412/16, розгляд справи призначено на 19.08.2016.

17.08.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву (вх. № 17026/16 від 17.08.2016), згідно якого останній визнав позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, який прийнято судом.

Ухвалою господарського суду Київської області від 19.08.2016 розгляд справи відкладено на 23.09.2016.

19.09.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від позивача, в порядку ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України, надійшло клопотання про фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (вх. № 19180/16 від 19.09.2016), яке задоволено судом.

23.09.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності (вх. № 19616/16 від 23.09.2016), згідно якої останній просив суд застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні вказаних позовних вимог у звязку з пропуском позовної давності на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України. Вказана заява прийнята судом.

У судовому засіданні 23.09.2016 представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, представник відповідача заперечив проти задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

21.03.2011 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Норвік Україна» (Повірений) та Фермерським господарством «Мрія» (Довіритель) укладений договір доручення № 21/03-1Д, відповідно до якого довіритель зобовязався доручити, а повірений - від імені довірителя вчинити комплекс необхідних правочинів для облаштування на належній відповідачу земельній ділянці, зони зеленого туризму, а саме: пляжу із повним комплексом зручностей та комунікацій.

Пунктом 1.2 договору визначено, що повірений має забезпечити заходи необхідні для досягнення результату, в тому числі: розробку стилістики; розробку та затвердження проектної документації та бізнес-планів; отримання необхідних дозволів та погоджень; замовлення, закупівлю та/або виготовлення матеріалів, устаткування та інвентарю; залучення будівельних компаній або робітників; контроль за ходом робіт; фінансування робіт; прийняття виконаних робіт від контрагентів; введення обєкту в експлуатацію, тощо.

Умовами п.п. 4.1, 4.2, 4.3 договору визначено, що повірений у 5-ти денний термін після досягнення результатів визначених у п. 1.1 договору, зобовязаний подати довірителю письмовий звіт з додатком підтверджувальних документів як фінансового так й іншого характеру. Подання звіту не залежить від вимоги довірителя та надання йому інформації про хід виконання Договору. Довіритель зобовязаний прийняти звіт повіреного та затвердити його в термін 5 днів. За наявності заперечень за звітом довіритель повинен повідомити про них повіреного.

Розділом 5 Договору Розрахунки за договором визначено, що ціна за договором складається із загальної вартості правочинів вчинених за участю повіреного на виконання договору та вартості послуг повіреного. Довіритель зобовязаний відшкодувати повіреному всі витрати вчинені останнім (повіреним). Довіритель зобовязаний оплатити послуги повіреного в розмірі визначеному в додатковій угоді. Довіритель повинен сплатити повіреному суми, визначені п.п. 5.2, 5.3 договору, не пізніше п`яти днів з моменту затвердження звіту довірителем.

Додатковою угодою № 1 до договору доручення № 21/03-1Д від 21.03.2011 сторони дійшли згоди, що довіритель зобовязаний оплатити послуги повіреного в розмірі 2 500 000 грн.

Умовами п. 2.2 договору, в редакції додаткової угоди № 2 від 30.12.2011 до договору, визначено, що договір укладено строком до 31.12.2013.

Позивач в якості обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконання умов договору позивач після досягнення результатів визначених п. 1.1. договору направив відповідачу звіт від 01.07.2012 по договору доручення № 21/03-1Д від 21.03.2011.

Враховуючи те, що позивач виконав обовязки, передбачені договором, витративши на це значну суму коштів, відповідач не виконує свого обовязку та не затверджує звіт повіреного, позивач вважає, що йому завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, які підлягають відшкодуванню відповідачем.

Згідно ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Рішенням господарського суду Київської області від 30.03.2016, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2016 у справі № 911/394/16 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Норвік Україна до Фермерського господарства Мрія про спонукання до виконання умов договору, у задоволенні позову відмовлено та встановлено, що позивачем не доведений факт виконання умов договору доручення № 21/03-1Д від 21.03.2011 та всіх дій, зазначених в звіті повіреного від 01.07.2012, а тому відсутні правові підстави зобов`язувати відповідача затверджувати зазначений звіт повіреного.

Також, рішенням господарського суду Київської області від 05.03.2015 у справі № 911/5484/14 за позовом ФГ Мрія до ТОВ Норвік Україна про усунення перешкод у здійсненні права користування земельними ділянками встановлений факт незаконного користування ТОВ Норвік Україна земельними ділянками площею 10,335 га в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, що вказана земельна ділянка огороджена залізобетонним парканом та має двоє металевих воріт для входу/виходу, що на вказаній земельній ділянці розміщені: прохідна з вертушкою, будівля Міні-Бар, дерев'яний майданчик біля літнього кафе, навіс над печами (хліб-лаваш), літнє кафе (навіс, кухня, бар), роздягальня з душовим піддоном № 1, будівля Бікіні-Бар (заготовочна, бойлерна, кухня, бар, обідня зала), навіс-шезлонг (6 шт.), роздягальня з душовим піддоном № 2, громадський туалет на 5 місць, металевий склад, огорожа металева з воротами, зовнішнє освітлення, дерев'яні доріжки, стійки під парасольки (165 шт.), вигрібні ями (4 шт.), мобільні будиночки (5 шт.), майданчик для стоянки автомобілів з в'їздом до центрального входу.

Рішенням господарського суду Київської області від 05.03.2015 у справі № 911/5484/14, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2015 зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю Норвік Україна усунути перешкоди в користуванні Фермерському господарству Мрія земельними ділянками шляхом звільнення самостійно зайнятих земельних ділянок загальною площею 10,335 га, що розташовані в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області; зобов'язано Товариство з обмеженою відповідальністю Норвік Україна привести земельні ділянки загальною площею 10,335 га, що розташовані в адміністративних межах Горенської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, у відповідний придатний для використання стан за цільовим призначенням, звільнивши від належного йому майна, в тому числі споруд та будівель шляхом їх знесення за власний кошт.

Предметом позову є вимоги про стягнення з відповідача 500 000 грн збитків у вигляді упущеної вигоди.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини доручення.

Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України).

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Згідно ст. 1000 ЦК України за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя.

Договором доручення може бути визначений строк, протягом якого повірений має право діяти від імені довірителя (ст. 1001 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 1002 ЦК України повірений має право на плату за виконання свого обов'язку за договором доручення, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 1003 ЦК України у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними.

Відповідно до ч. 1 ст. 1004 ЦК України повірений зобов'язаний вчиняти дії відповідно до змісту даного йому доручення. Повірений може відступити від змісту доручення, якщо цього вимагають інтереси довірителя і повірений не міг попередньо запитати довірителя або не одержав у розумний строк відповіді на свій запит. У цьому разі повірений повинен повідомити довірителя про допущені відступи від змісту доручення як тільки це стане можливим.

Згідно ст. 1006 ЦК України повірений зобов'язаний: 1) повідомляти довірителеві на його вимогу всі відомості про хід виконання його доручення; 2) після виконання доручення або в разі припинення договору доручення до його виконання негайно повернути довірителеві довіреність, строк якої не закінчився, і надати звіт про виконання доручення та виправдні документи, якщо це вимагається за умовами договору та характером доручення; 3) негайно передати довірителеві все одержане у зв'язку з виконанням доручення.

Відповідно до ст. 1007 ЦК України довіритель зобов'язаний видати повіреному довіреність на вчинення юридичних дій, передбачених договором доручення.

Довіритель зобов'язаний, якщо інше не встановлено договором: 1) забезпечити повіреного засобами, необхідними для виконання доручення; 2) відшкодувати повіреному витрати, пов'язані з виконанням доручення.

Довіритель зобов'язаний негайно прийняти від повіреного все одержане ним у зв'язку з виконанням доручення.

Довіритель зобов'язаний виплатити повіреному плату, якщо вона йому належить.

Нормами ст. 623 ЦК України та ст. 224 ГК України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарські зобов'язання або встановлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. При цьому, збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 225 ГК України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання (ч. 4 ст. 623 ЦК України).

Стягнення збитків у вигляді упущеної вигоди є одним із видів цивільно-правової відповідальності. При цьому, для застосування такої міри відповідальності потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи, шкідливий результат такої поведінки (збитки), причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками, вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

На позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками. В свою чергу, відповідач повинен довести, що в його діях відсутня вина у заподіянні збитків.

Суд зазначає, що збитки мають реальний характер та у разі, якщо сторона, яка вважає, що її права були порушені та нею понесені збитки, повинна довести як розмір збитків, так і факт їх понесення.

При цьому, збитки не є санкцією заздалегідь визначеного розміру. Тягар доведення наявності і обґрунтування розміру упущеної вигоди покладається на позивача, який повинен довести, що він міг і повинен був отримати визначені доходи і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток. Тобто упущена вигода розглядається як гарантований, безумовний і реальний доход.

Аналогічна правова позиція міститься у постановах Вищого господарського суду України від 09.07.2014 у справі № 912/518/13 та від 16.06.2014 у справі № 905/6318/13.

У відповідності до статей 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем, належними та допустимими доказами у розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, не доведено суду того, що внаслідок неправомірних дій відповідача, які полягали у не прийнятті та не затвердженні звіту повіреного від 01.07.2012 до договору доручення № 21/03-1Д від 21.03.2011, позивачу завдано збитків у вигляді упущеної вигоди у розмірі 500 000 грн, протиправності дій відповідача щодо незатвердження звіту повіреного, причинного звязку такої поведінки із заподіянням збитків, як необхідних складових збитків, у звязку з чим позовні вимоги про стягнення 500 000 грн збитків у вигляді упущеної вигоди є такими, що не підлягають задоволенню.

Водночас, відповідачем подано заяву про застосування строків позовної давності (вх. № 19616/16 від 23.09.2016), згідно якої останній просив суд застосувати до позовних вимог позовну давність та відмовити у задоволенні позовних вимог на підставі ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України.

Статтею 256 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України).

Згідно п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» № 10 від 29.05.2013 за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи відсутність встановлення судом порушення прав чи інтересів позивача за позовом, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для застосування позовної давності до вимог позивача про стягнення з відповідача 500 000 грн збитків у вигляді упущеної вигоди.

Відповідно до статей 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено: 27.09.2016

Суддя П.В.Горбасенко