ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016 року Справа № 904/5159/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: головуючого судді Білецької Л.М (доповідач), суддів: Верхогляд Т.А., Парусніков Ю.Б.,

при секретарі судового засідання: Саланжій Т.Ю.

За участю представників сторін:

позивач: ОСОБА_1;

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.07.2016 року у справі №904/5159/16

за позовом ОСОБА_1, м. Дніпро

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВЕСТА ІНДАСТРІАЛ", м. Дніпро, вул. Будівельників, 34

про стягнення заробітної плати та середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 19.07.2016 року у даній справі (суддя Полєв Д.М.) позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Веста Індастріал" (49055, м. Дніпро, вул. Будівельників, 34, ) на користь ОСОБА_1 (49004, м. Дніпро, вул. Жуковського, 21/73, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) заборгованості із заробітної плати в розмірі 49208,92 грн. (сорок дев'ять тисяч двісті вісім грн. 92 коп.), середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні за період з 27.10.2015 р. по 18.07.2016 р. (включно) в розмірі 24549,90 грн. (двадцять чотири тисячі п'ятьсот сорок дев'ять грн. 90 коп.).

Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Веста Індастріал" (49055, м. Дніпро, вул. Будівельників, 34, ) на користь державного бюджету (одержувач - управління Державної казначейської служби України у Жовтневому районі м. Дніпро, , р/р 3005, банк одержувача ГУДКСУ у Дніпропетровській області, МФО 805012, КБКД 22030001, судовий збір, код ЄДРПОУ господарського суду Дніпропетровської області 03499891) 1106,38 грн. (одна тисяча сто шість грн. 38 коп.).

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком (ст. 233 КЗпП України).

Відповідно до довідки відповідача №30/50-16 від 30.05.2016 р. заборгованість із заробітної плати перед позивачем складає 62787,59 грн. з урахування податків та утримань (49208,92 грн. без урахування податків).

Суд вважав за необхідне позовні вимоги в частині стягнення заборгованості із заробітної плати задовольнити частково в розмірі 49208,92 грн., з урахування нарахованих на заробітну плату в розмірі 62787,59 грн. податків.

Обчислення середньої заробітної плати для нарахування компенсації за час затримки працівникові всіх належних йому сум, проводиться у відповідності до порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100, виходячи з виплат за останні 2 календарних місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.

Згідно з довідкою відповідача № 30/05-16 від 30.05.2016 р. заробітна плата за серпень 2015 р. складає - 2487,85 грн., за вересень 2015 р. - 2782,87 грн. (з урахування податків). В серпні відпрацьовано 20 робочих днів, в жовтні - 18 робочих днів. Всього 38 робочих днів. Тобто середньоденна заробітна плата позивача складає 138,70 грн.

Стаття 117 КЗпП України передбачає, що виплати працівникові повинні проводитись за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Тому господарський суд вважав за необхідне визнав суму заборгованості з наступного дня після звільнення - 27.10.2015 р. та станом на 18.07.2016 р. (включно), яка становить 24549,90 грн.

Не погодившись з рішенням суду, до апеляційної інстанції звернувся ОСОБА_1 (позивач) із апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати оскаржуване рішення та передати справу на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач посилається на те, що рішення ухвалене з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та порушенням норм матеріального та процесуального права з огляду на наступне:

- позовні вимоги щодо стягнення заборгованості по заробітної платі за період вересень 2014 р. - жовтень 2015 р. (включно) в розмірі 62 787 грн. 59 коп. без урахування утриманих податків та інших утримань, підлягають повному задоволенню.

За змістом пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" суд, задовольняючи вимоги позивача про оплату праці, зобов'язаний в своєму рішенні визначити зазначену суму без утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення, оскільки справляння і сплата податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника.

- всупереч пункту 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" судом в резолютивній частині рішення не визначено: сума заборгованості заробітної плати, яка підлягає стягненню, в розмірі 49208,92 грн. стягується без утримання податків та інших утримань чи нарахована заробітна плата.

- відповідно до довідки про заробітну плату, виданої відповідачем від 30.05.2016 р., остання нарахована Позивачу заробітна плата складає 6356 грн. 84 коп. (серпень 2015 р., в якому кількість відпрацьованих робочих днів становить 20 днів та жовтень 2015 р. з кількістю відпрацьованих робочих днів - 18). Разом 38 робочих днів.

Розрахунок середньоденної заробітної плати (2880,00+3476,84) / (20 днів +18 днів) = 6356,84/38 = 167.29 грн./день.

Приписами п. З Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 встановлено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі.

- господарським судом було не правильно застосовано норми матеріального права та чомусь для розрахунків взято суми без урахування утриманих податків та інших утримань, що в свою чергу призвело до невірного розрахунку середньоденної заробітної плати позивача.

- позивач в позовній заяві просить стягнути з відповідача середній заробіток за весь час затримки розрахунку по день фактичного розрахунку, а саме: за період з жовтня 2014 року (з моменту не виконання відповідачем свого зобов'язання ) по 19.07.2016 року (день винесення рішення) включно.

Однак судом був невірно визначений період стягнення: з 27.10.2015 р (наступний день після звільнення) по 18.07.2016 р., а отже і розмір середнього заробітку за затримку розрахунку, що мають своїм наслідком неповне з'ясування обставин справи, а також недоведеність обставин, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи.

Приписами п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 13 від 24.12.1999 р. встановлено, що суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку (а саме: з жовтня 2014 р. з моменту заборгованості перед Позивачем), а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення (а саме: по 19.07.2016 р.)

В резолютивній частині рішення судом першої інстанції не зазначено: сума середнього заробітку за затримку розрахунку, вказана без виключення сум відрахування на податки та інші платежі чи без урахування утриманих податків.

Отже, вище викладене свідчить, що господарський суд Дніпропетровської області при винесенні рішення по справі № 904/5159/16 порушив вимоги закону щодо повноти, всебічності та об'єктивності розгляду справи.

20.09.2016 року прийнято вступну та резолютивну частини постанови.

В судових засіданнях позивач надав пояснення по справі та навів обґрунтування своїх вимог і заперечень з посиланням на норми законодавства. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Суд вважає, що вжив усі заходи для його повідомлення належним чином про розгляд господарської справи в апеляційній інстанції та реалізації ними права судового захисту своїх інтересів (п.3.9.2 Постанови Пленуму ВГС України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Вислухавши позивача, дослідивши докази у справі, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції слід залишити без змін з наступних підстав.

Згідно ч. 4 ст. 10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

П. 7 ч. 1 ст. 12 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що справи у спорах з майновими вимогами до боржника, стосовно якого порушено справу про банкрутство, у тому числі справи у спорах про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, пов'язаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобов'язань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 47 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 18.09.2009 р. прийнятий на роботу на посаду майстра комплексу №3 (наказ №86-к від 18.09.2009 р.), що підтверджується копією трудової книжки позивача та копією наказу (а.с. 6-7).

09.11.2009 р. наказом № 115-к позивача переведено на посаду старшого майстра комплексу № 3 з окладом 1225 грн. в місяць (а.с. 8).

27.10.2011 р. наказом № 194-к позивача переведено на посаду начальника комплексу № 3 з окладом 2065 грн. в місяць (а.с. 9).

28.07.2014 р. наказом № 128-к позивача звільнено з посади начальника комплексу № 3 з окладом 2880 грн. в місяць (а.с. 10).

26.10.2015 р. наказом № 202-к позивача звільнено із займаної посади згідно зі п.1 статтею 36 КЗпП України (а.с. 11).

Доводи позивача про незаконність оскаржуваного судового рішення ґрунтується на тому, що: по-перше, суд першої інстанції стягнув заборгованість по заробітній платі та середню заробітну плату за час затримки розрахунку при звільненні без ПДВ; по-друге, він не врахував весь фактичний період затримки виплати, а тільки час звільнення, що є неправильним. Позивач вважає, що розрахунок періоду, за який слід стягувати середню заробітну плату слід обчислювати з момента фактичної затримки заробітної плати.

Колегія суддів вважає ці висновки позивача помилковими.

Так, п.п.171.1 ст. 171 Податкового кодексу України встановлено, що особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податків з доходів у вигляді заробітної плати є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку. Тому не можна на працівника покладати обов'язок щодо сплати податку до бюджету. Йому належать до виплати суми заробітної плати і середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, виключно без ПДВ (чи інших податків і утримань), що і було вірно присуджено місцевим господарським судом.

Також судом правильно було застосовано вимоги ст.ст. 116, 117 КЗпП України.

Ст. 1 Закону України "Про оплату праці" заробітну плату визначено як винагороду, нараховану у грошовій формі, яку власник або уповноважений орган виплачує працівникові за виконану ним роботу у відповідності до трудового договору.

Ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Ст. 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

Таким чином підставою для сплати працівникові належних йому сум є не проведення розрахунку при звільненні, а також право вимагати сплати середнього заробітку за час розрахунку при звільненні виникає виключно у день звільнення.

Сам факт затримки виплати заробітної сплати є порушенням трудового законодавства, але він не спричиняє своїм наслідком виплату середнього заробітку за час затримки. У такому разі позивач має право тільки на компенсаційні виплати.

Колегія суддів враховує рішення Конституційного Суду України у справі №4-рп/2012 від 22.02.2012 року; Верховного Суду України у справі №6-159 цс13 від 22.01.2014 року та справі №6-76 цс14 від 02.07.2014 року, у яких викладена правова позиція про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

Відповідно до ч. 1 ст. 11128 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 11116 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. Апеляційну скаргу слід залишити - без задоволення, а рішення суду - без змін.

Керуючись ст.ст., 99, 101, 103-105 ГПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.07.2016 року у справі №904/5159/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 19.07.2016 року у справі №904/5159/16 залишити без змін.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст складений 21.09.2016 року.

Головуючий суддя Л.М. Білецька

Суддя Т.А. Верхогляд

Суддя Ю.Б. Парусніков