ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27 вересня 2016 р. Справа № 903/659/16

за позовом Державного підприємства "Колківське лісове господарство"

до Державного підприємства "Волиньвугілля"

про стягнення 12 043,19грн.

Суддя Філатова С.Т.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 26.04.2016р. №2

від відповідача: н/в

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст. 22 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки учасників судового процесу.

У судовому засіданні 27.09.2016р. проголошену вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Державне підприємство "Колківське лісове господарство звернулось з позовом до державного підприємства "Волиньвугілля" про стягнення 14 974,21грн., в тому числі 7 490,40грн. основного боргу за товар отриманий на підставі договору №62 від 19.01.2015р., 749,04грн. штрафу за невиконання зобовязання по оплаті на підставі п. 6.7 договору, 3 764,27грн. інфляційних втрат за період з січня 2015р. по липень 2016р. на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, 2 970,50грн. 25% річних за період з 29.01.2015р. по 29.08.2016р. на підставі ст.ст. 536, 625 ЦК України, п. 6.6 договору.

В обґрунтування позовних вимог послалося на невиконання відповідачем зобовязань по оплаті поставленого товару по договору №62 від 19.01.2015р.

Ухвалою суду від 13.09.2016р. порушено провадження у справі. Зобовязано відповідача подати суду довідку про включення до ЄДРПОУ, пояснення (обґрунтовані доводи та заперечення) по суті позовних вимог, у випадку заперечень подати контррозрахунок.

27.09.2016р. представник позивача в межах повноважень, визначених довіреністю від 26.04.2016р. №2, звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача 12 043,19грн., в т.ч. 7 490,40грн. основного боргу, 3 425,87грн. інфляційних втрат, 377,88грн. 3% річних, 749,04грн. 10% штрафу.

Зменшення розміру позовних вимог пояснив невідповідністю здійсненого розрахунку вимогам ст.ст. 536, 625 ЦК України.

Згідно з ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог.

Вищий господарський суд України у п. 3.10 постанови пленуму від 26.12.2011р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції вказав, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Оскільки зменшення розміру позовних вимог не суперечить вимогам законодавства, не порушує прав та інтересів інших осіб, судом на підставі ст.22 ГПК України прийнята заява позивача про зменшення розміру позовних вимог від 27.09.2016р., спір вирішується виходячи з нової ціни позову 12 043,19грн.

Відповідач вимоги ухвали суду від 13.09.2016р. не виконав, пояснень та контррозрахунку не подав, повноважного представника в судове засідання не направив, хоча вчасно та належним чином був повідомлений про час та місце судового розгляду, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 16.09.2016р. за №506.

Згідно із ч. 3 ст. 22 ГПК сторони зобовязані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та обєктивного дослідження всіх обставин справи. У разі неподання учасником судового процесу з неповажних причин або без повідомлення причин матеріалів та інших доказів, витребуваних господарським судом, останній може здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами та доказами (Інформаційний лист Вищого господарського суду України від 15.03.2010р. №01-08/140 "Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальним правами у господарському судочинстві").

Беручи до уваги приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод стосовно розгляду справи упродовж розумного строку, враховуючи те, що відповідач належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, явку відповідача не було визнано обовязковою, відповідач мав час для подачі суду доказів та явку в судове засідання на власний розсуд, та даною можливістю не скористався, господарський суд, заслухавши пояснення представника позивача, визнав зібрані докази достатніми для розгляду спору за наявними в справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України, -

ВСТАНОВИВ:

19.01.2015р. між державним підприємством «Колківське лісове господарство» (продавець) та державним підприємством «Волиньвугілля» (покупець) був укладений договір №62, у відповідності до умов якого продавець зобовязався передати у власність покупцю товар на умовах франко-склад, а покупець прийняти товар та оплатити його (а.с. 8-9).

Загальна вартість товару, що передається, становить 17 500,00грн., у т.ч. ПДВ (п. 4.2 договору).

Датою передачі товару продавцем та прийому його покупцем, тобто датою поставки, вважається дата товарно-транспортної накладної (п. 5.3).

На виконання договору позивачем згідно товарно-транспортних накладних від 22.01.2015р., 28.01.2015р. було відпущено ДП «Волиньвугілля», а останнім прийнято без зауважень товарно-матеріальні цінності загальною вартістю 17 490,40грн. (а.с. 11-12).

Відпуск та отримання товару стверджуються відмітками відповідача про отримання на вказаних вище накладних.

Відповідно до п. 4.3 договору сторони обумовили попередню оплату.

Відповідач оплату за отриманий товар здійснив частково в розмірі 10 000,00грн., що стверджується платіжним дорученням №1430 від 26.01.2015р. із зазначенням призначення платежу плата за поставлені ТМЦ (лісоматеріали) згідно договору №62 від 19.01.2015р. (а.с. 13), у відповіді від 23.04.2015р. №549/8.3/11.2-13 на претензію від 15.04.2015р. №202 суму заборгованості не заперечив, пояснивши важким фінансовим становищем, невиконання зобовязання по оплаті спричинило звернення позивача з позовом до суду.

Відповідно до ст. 174 ГК України господарські зобовязання можуть виникати: безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акту, що регулює господарську діяльність, з акту управління господарською діяльністю, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Внаслідок дій позивача по відпуску продукції між сторонами виникло зобовязання, врегульоване ст. 655 ЦК України, згідно якої одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом, обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на товар. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі - продажу не встановлено інший строк оплати. Відтак обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи статті 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття.

Крім того, відповідно до ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до ст. 530 цього Кодексу. У разі невиконання покупцем обов'язку щодо попередньої оплати товару застосовуються положення ст. 538 цього Кодексу.

Тобто строк (термін) здійснення часткової або повної попередньої оплати визначається відповідно до ст. 530 ЦК України тільки у разі, якщо такий строк (термін) не встановлений самим договором.

У справі, що розглядається, згідно з п. 4.3 спірного договору, сторони передбачили передоплату.

Відповідно до ст. 538 ЦК України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону. Якщо зустрічне виконання обов'язку здійснено однією із сторін, незважаючи на невиконання другою стороною свого обов'язку, друга сторона повинна виконати свій обов'язок.

Наведене свідчить, що поставка товару без попередньої оплати не є вчиненням конклюдентних дій, які призвели до фактичної зміни умов договору, зокрема щодо порядку розрахунків, оскільки продавець скористався своїм законним правом у зустрічному зобов'язанні.

Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах від 19.08.2014р. у справі №3-78гс14, 30.09.2014р. у справі №3-121гс14, 07.10.2014р. у справі 33-125гс14.

Договір №62 від 19.01.2015р. предметом судових розглядів не виступав, недійсним судом не визнавався, сторонами розірваний не був.

Згідно з положеннями статті 193 ГК України, статей 526, 527, 530 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст.629 ЦКУ договір є обовязковим до виконання сторонами.

У відповідності до ст. 202 ГК України, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Заборгованість за отриманий товар становить 7 490,40грн., стверджується договором №62 від 19.01.2015р. (а.с. 8), товарно-транспортними (видатковими) накладними від 22.01.2015р., 28.01.2015р. (а.с. 11-12), платіжним дорученням №1430 від 26.01.2015р. про сплату 10 000,00грн. із зазначенням призначення платежу плата за поставлені ТМЦ (лісоматеріали) згідно договору №62 від 19.01.2015р. (а.с. 13), відповіддю на претензію від 23.04.2015р. №549/83/11.2-13 (а.с. 16), відповідачем не оспорена та підлягає до стягнення в силу ст. 193 ГК України, ст. ст. 655, 692 ЦК України.

Відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували фактичне перерахування коштів.

У відповідності до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення платежів, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Вищий господарський суд України у п.п. 1.3, 4.1 постанови пленуму від 17.12.2013р. №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» зазначив, що статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", і ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Згідно з представленими господарському суду розрахунками (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 27.09.2016р.), не оспореними відповідачем, позивачем відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України нараховано відповідачу 377,88грн. річних за період з 29.01.2015р. по 29.08.2016р. та 3 425,87грн. інфляційних втрат за період з січня 2015р. по липень 2016р.

Розрахунок нарахування річних та інфляційних втрат перевірено судом за допомогою комплексної системи інформаційно-правового забезпечення "ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ" 9.1.3.

Розглянувши позовні вимоги щодо стягнення річних та інфляційних втрат, суд вважає, що останні підставні, нараховані у відповідності та з дотриманням вимог чинного законодавства України та підлягають до задоволення згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України.

Згідно з ч. 1 ст. 199 ГК виконання господарських зобов'язань забезпечується заходами захисту прав та відповідальності учасників господарських відносин, передбачених цим Кодексом та іншими законами. До відносин щодо забезпечення виконання зобов'язань учасників господарських відносин застосовуються відповідні положення ЦК.

Виходячи зі змісту ст. ст. 546, 548, 549 ЦК виконання зобов'язання може забезпечуватися відповідно до закону або умов договору, зокрема неустойкою, яку боржник повинен сплатити у разі порушення зобов'язання.

Відповідно до вимог ст. 611 ЦК у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно ст.ст.230-232 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. У разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до ч. 4 ст. 231 ГК штраф, як різновид неустойки, може бути встановлений договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

За умовами договору (п.6.7) за односторонню необґрунтовану відмову або ухилення від виконання своїх зобовязань, що випливають з договору, вина сторона несе відповідальність у вигляді штрафу в розмірі 10% від суми поставленого, але неоплаченого товару.

Позивачем нараховано штраф в розмірі 749,04грн., нарахування якого відповідає вимогам ст.231 ГК України, п.6.7 договору, є підставним та підлягає до стягнення.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378,00грн. слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 174, 202, 230, 231 Господарського кодексу України, ст.ст. 525, 526, 599, 625, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити.

2.Стягнути з державного підприємства "Волиньвугілля", Волинська обл., м. Нововолинськ, вул. Луцька, 1,

на користь державного підприємства «Колківське лісове господарство», Волинська область, Маневицький район, смт. Колки, вул. Центральна, 1,

7 490,40грн. основного боргу, 3 425,87грн. інфляційних втрат, 377,88грн. річних, 749,04грн. штрафу, 1 378,00грн. витрат по сплаті судового збору. Всього: 13 421,19грн.

3.Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення

складено 29.09.2016р.

Відповідно до ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Суддя С.Т. Філатова