РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2016Справа №910/11890/16

За позовом Відкритого акціонерного товариства "Чернівецьке автотранспортне підприємство 17755"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Іпотека кредит"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал Менеджмент"

За участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - гр. ОСОБА_2

про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги недійсним

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Бакай Л.О. - представник, довіреність б/н від 23.05.2016р. ;

Від відповідача 1: Гладишенко М.І.- представник, довіреність б/н від 05.05.2016р.;

Від відповідача 2: Гладишенко М.І.- представник, довіреність б/н від 05.05.2016р.;

Від третьої особи: не з'явились.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Відкрите акціонерне товариство "Чернівецьке автотранспортне підприємство 17755" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Фінансова компанія "Іпотека кредит" та Товариства з обмеженою відповідальністю "Скай Кепітал Менеджмент" про визнання недійсним договору купівлі - продажу прав вимоги, укладеного між відповідачами 04.07.15р.

В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві посилається на те, що умови договору купівлі-продажу прав вимоги укладеного між ТОВ «Фінансова компанія "Іпотека кредит» та ТОВ «Скай Кепітал Менеджмент» від 04.07.2015 р. містять ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), останні не є фінансовими установами, які можуть надавати фінансові послуги у формі факторингу та не включенні до державного реєстру фінансових установ, а отже договір-купівлі прав вимоги (факторингу), укладений ТОВ "ФК "Іпотека кредит" та ТОВ "Компанія управління активами "Скай Кепітал Менеджмент" від 04.07.2015, суперечить ст. 1083 Цивільного кодексу України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/11890/16 та призначено до розгляду на 27.07.2016. Також цією ухвалою залучено як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - гр. ОСОБА_2.

Ухвалами Господарського суду міста Києва від 27.07.16р. та від 18.08.16р. розгляд справи відкладено на 18.08.16р. та 01.09.16р. відповідно.

У судове засідання 27.07.16р. з'явились уповноважені представник позивача та відповідача 2.

Уповноважений представник відповідача 1 та третьої особи у судове засідання 27.07.2016 не з'явились.

Копія ухвали суду від 02.07.2016, яка направлялась відповідачу 1 на адресу, зазначену позивачем в позовній заяві, а саме: 58000, м. Чернівці, вул. Симона Петлюри, 13/135, на час проведення судового засідання 27.07.2016 повернулась на адресу Господарського суду м.Києва та адресату не вручено.

Про дату, час і місце розгляду даної справи третя особа повідомлена належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 950.

У судове засідання 18.08.2016 з'явився уповноважений представник відповідача 2.

Уповноважені представники позивача, відповідача 1 та третьої особи у судове засідання 18.08.2016 не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи позивач та відповідач 1 повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень: № 710, № 728.

Копія ухвали суду від 27.07.2016, яка направлялась третій особі на адресу: 58018, АДРЕСА_1, на час проведення судового засідання 18.08.2016 повернулась на адресу Господарського суду м. Києва з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання» та адресату не вручено.

В судове засідання 01.09.16р. з'явились уповноважені представники позивача та відповідачів 1, 2.

Уповноважений представник та/або третя особа особисто у вказане судове засідання не з`явився.

Копія ухвали суду від 18.08.2016 року, яка направлялась третій особі на адресу: 58018, АДРЕСА_1, на час проведення судового засідання 01.09.2016 на адресу Господарського суду м.Києва не повернулась.

Судом здійснено запит з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштового відправлення №424, в якому зазначено, що станом на 01.09.2016 вказане поштове відправлення вручено адресату особисто 30.08.2016.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 27.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшов лист б/н б/д, який судом долучений до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 27.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача 2 надійшов відзив на позовну заяву б/н від 26.07.2016, в якому останній зазначає, що доводи позивача не ґрунтуються на жодних доказах, не відповідають фактичним обставинам справи та засновані виключно на власному тлумаченні умов договору та норм діючого законодавства самими позивачем. Окрім цього відповідач 2 зауважив, що ТОВ "Скай Кепітал Менеджмент" діє від власного імені та за рахунок закритого венчурного недиверсифікованого пайого інвестиційного фонду "Фонд Дельта - венчурні проекти", реєстраційний код за ЄДРІСІ 233689, ліцензія про професійну діяльність на фондовому ринку - діяльності з управління активами інвеституційних інвесторів (діяльність з управління активами_ - серія АЕ №294649 від 23.12.2014, видана на підставі рішення Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку №282 від 03.04.2012) та набуло право вимоги до боржника на підставі договору купівлі-продажу прав вимоги. При цьому серед кредитних договорів, за якими право вимоги перейшло до ТОВ "Скай Кепітал Менеджмент", є також і Кредитний договір №34/12-Ф від 20.11.2006, укладений між позивачем та ЗАТ "ТАС - Інвестбанк", а також іпотечний договір №34/12-Ф/ІП-1 укладений в якості забезпечення належного виконання умов Кредитного договору №34/12-Ф від 20.11.2006, тобто між сторонами було укладено договір купівлі-продажу права вимоги, на підставі якого відбулась заміна кредитора у зобов'язанні. За твердженнями відповідача 2 предметом оспорюваного правочину є не тільки право грошової вимоги, а і права іпотекодержателя за іпотечним договором №34/12-Ф/ІП-1 від 20.11.2006 укладеними з ЗАТ "ТАС-Інвестбанк" та позивачем, тоді як за своєю правовою природою предметом договору факторингу може бути лише відступлення права грошової вимоги. Тобто, на думку відповідача 2, у даному випадку відсутні підстави вважати договір купівлі-продажу прав вимоги, укладений між ТОВ Фінансова компанія "Іпотека кредит" та ТОВ "Скай Кепітал Менеджмент" договором факторингу. Відзив на позовну заяву судом долучений до матеріалів справи.

У судовому засіданні 27.07.2016 представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 27.07.2016, а саме: витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців стосовно позивача, відповідача-1 та відповідача-2; відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно; заява про відсутність спору; оригінал кредитного договору №34/12-Ф від 20.11.2006; копія іпотечного договору №34/112-Ф/ІП-1 від 20.11.2006. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Окрім того, у даному судовому засіданні представник відповідача 2 подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 27.07.2016, а саме: копія свідоцтва №689-1 про внесення інституту спільного інвестування до Єдиного державного реєстру; копія регламенту ЗВНПІФ «Фонд дельта венчурні проекти»; копія свідоцтва про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит». Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 18.08.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача відповідача 2 надійшли доповнення до відзиву б/н від 12.08.2016, в яких відповідач 2 повідомляє, що оспорюваний правочин вже досліджувався на відповідність його діючому законодавству України Господарським судом Чернівецької області у справі №2/5027/38/2011. При цьому вказаним судом встановлено, що оспорюваний правочин за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, вчиненим з додержанням приписів ст.ст. 512, 513, 514, 516, 517 Цивільного кодексу України, тобто є чинним. Доповнення до відзиву долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 01.09.2016 представник позивача подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи б/н від 01.08.2016, а саме: письмові пояснення щодо поданого відповідачем 2 доповнення до відзиву на позовну заяву, письмові пояснення про неможливість надання належним чином завіреної копії іпотечного договору №34/112-Ф/ІП-1 від 20.11.2006; відомості з державного реєстру речових прав на нерухоме майно; довідку на підтвердження зарахування до Державного бюджету судового збору. Клопотання судом задоволено, документи долучені до матеріалів справи.

Також у даному судовому засіданні представник відповідача 1 подав відзив на позовну заяву б/н від 31.08.2016, в якому останній заперечив проти позовних вимог з підстав, аналогічним підставам, викладеним відповідачем 2 у відзиві на позовну заяву та доповненнях до відзиву. Відзив долучений судом до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.09.2016 сторонами суду не надано.

Заяв та клопотань процесуального характеру від третьої особи на час проведення судових засідань до суду не надходило.

Документи, витребувані ухвалами Господарського суду міса Києва від 02.07.16р., 27.07.16р. та 18.08.16р. , третьою особою суду не надано.

Про поважні причини неявки представника третьої особи в судові засідання суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови №18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника третьої особи в судові засідання обов'язковою не визнавалась, третя особа не скористалась належній їй процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань сторін на час розгляду справи, зважаючи на те, що представники позивачата відповідачів 1 та 2 проти розгляду справи без участі представника третьої соосби не заперечували, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника третьої особи, виключно за наявними у справі матеріалами.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи представників сторін було ознайомлено з правами та обов'язками, визначені статтями 20, 22, 60, 74 та частиною 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники позивача, відповідача 1 та відовідача 2 в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки їм зрозумілі.

Відводу судді сторонами не заявлено.

В судовому засіданні 01.09.16р. уповноважений представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, викладені в позовній заяві, відповів на питання суду.

Представники відповідачів 1 та 2 в судовому засіданні 01.09.16р. заперечили проти позовних вимог з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч.2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 04 липня 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека кредит» (продавець за договором, відповідач 1 у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент» (покупець за договором, відповідач 2 у справі), яке діє від власного імені та за рахунок закритого венчурного недиверсифікованого пайового інвестиційного фонду «Фонд-Дельта - венчурні проекти» (реєстраційний код за ЄДРІСІ 233689) було укладено Договір купівлі - продажу прав вимоги, що посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстрований в реєстрі за № 912 (далі - Договір купівлі - продажу прав вимоги).

Відповідно до умов укладеного Договору купівлі - продажу прав вимоги, продавець (ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит») погоджується продати (відступити) права вимоги та передати їх покупцю (ТОВ «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент»), а покупець погоджується купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (п. 2.1. Договору купівлі - продажу прав вимоги).

При цьому сторонами договору у його преамбулі надано визначення поняттю «права вимоги», під яким слід розуміти всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також всі права вимоги продавця до осіб, які надали забезпечення, за договорами забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, щодо виконання позичальниками та/або особами, які надали забезпечення, будь-яких своїх обов`язків за кредитними договорами та договорами забезпечення.

Серед кредитних договорів, право вимоги за якими перейшли до ТОВ «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент», значиться кредитний договір № 34/12-Ф від 20.11.2006 року, позичальником за яким виступає ВАТ "Чернівецьке автотранспортне підприємство 17755" (позивач у справі).

Розділами

Факт переходу прав вимоги від продавця до покупця підтверджується актом приймання - передачі прав вимоги, що був підписаний сторонами 04 липня 2015 року.

Таким чином, продавець передав, а покупець прийняв на себе право вимоги належного виконання зобов'язань Відкритого акціонерного товариства «Чернігівське автотранспортне підприємство 17755» за Кредитним договором №34/12-Ф від 20.11.2006, а саме право вимоги за Договором: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 3153711,20 грн., сплата заборгованості за процентами в розмірі 1255701,58 грн., сплата заборгованості по комісії в розмірі 19102,32 грн.

Разом з правом вимоги виконання зобов'язань, що передається за цим Договором, до Нового кредитора переходять права за договорами, що забезпечують виконання зобов'язання, а саме Іпотечним договором та трьома договорами поруки.

Відповідно до п. 2.3 Договору сторони погодили, що права вимоги переходять від Продавця до Покупця в день підписання цього договору, незалежно від сплати Загальної купівельної ціни, при цьому обов'язки Продавця передати право вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги.

Згідно з п. 3.1 Договору сторони домовились, що ціна відступлення права вимоги за Договором сплачується Покупцем не пізніше 04 жовтня 2015року.

05.10.2015р. сторони підписали додатковий договір №2 до договору купівлі-продажу прав вимоги, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. 04.07.2015 за реєстраційним номером №912, згідно з яким сторони домовились викласти п. 3.1 розділу 3 договору у новій редакції, зокрема, сторони домовилися, що за продаж (відступлення) продавцем прав вимоги за цим договором покупець зобов'язаний сплатити продавцю загальну купівельну вартість ціну не пізніше 05 жовтня 2016 р.

Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами та нотаріального посвідчення і залишається чинним до моменту виконання Сторонами своїх обов'язків за ним у повному обсязі (п. 7.1 Договору).

Вказаний Договір підписано представниками сторін та засвідчено печатками Продавця, Покупця та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновим А.В. та зареєстровано в реєстрі нотаріальних дій за № 912.

При цьому судом встановлено, що ціна відступлення була сплачена покупцем (ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджмент») на користь продавця (ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит») з його рахунків, відкритих в АТ «УкрСиббанк» та ПАТ «Альфа-Банк», що підтверджується відповідними платіжними дорученнями, наявними в матеріалах справи.

Факт здійснення перерахування коштів та їх розмір сторонами не заперечувався.

В свою чергу, обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач зазначає в позовній заяві, що Договір купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015 року є недійсним, оскільки вважає вказаний договір є договором факторингу зазначаючи при цьому, що сторонами договору факторингу є фінансові установи, проте оскільки Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал менеджмент» не є фінансовою установою та не має права здійснювати діяльність, пов`язану з наданням фінансових послуг, отже спірний договір укладено з порушенням приписів Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» та ст. 227 Цивільного кодексу України, якою передбачена можливість визнання недійсним правочину юридичної особи, вичненого нею без відповілног одозволу (ліцензії).

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Саме змагальність сторін, яка реалізується в господарському процесі через ст. 33 ГПК України дає змогу суду всебічно, повно та об'єктивно з'ясувати всі обставини справи та внаслідок чого ухвалити законне, обґрунтоване і справедливе рішення у справі.

Тобто, вказана норма Господарського процесуального кодексу України зобов'язує доводити свою правову позицію саме ту сторону, яка на неї посилається.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст.ст. 627, 628 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України договір вважається укладеним, якщо між сторонами досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов (предмету, визначених законом необхідних умов для договорів даного виду та визначених за заявою сторін умов).

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В свою чергу будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення даного Договору купівлі - продажу прав вимоги на час його підписання та в процесі виконання з боку сторін відсутні.

Відповідно до п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (далі - Постанова № 11) загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. За загальним правилом невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним.

Суд зазначає, що згідно ч.1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Приписами статті 203 Цивільного кодексу України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Отже, чинним законодавством визначено, що договір може бути визнаний недійсним лише з підстав, передбачених законом.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.3 ст. 215 Цивільного кодексу України).

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

При цьому, зміст правочину відповідно до ч.1 ст. 203 Цивільного кодексу України не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Тобто, виходячи з наведених приписів позивач, звертаючись із даним позовом до суду з вимогою про визнання недійсним договору зобов'язаний довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними на момент їх вчинення і настання відповідних наслідків.

За змістом постанови пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009р. відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Суд звертає увагу, що відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно п. 2.10. постанови № 11 в силу припису ст. 204 Цивільного кодексу України правомірність правочину презюмується. Отже, обов'язок доведення наявності обставин, з якими закон пов'язує визнання господарським судом оспорюваного правочину недійсним, покладається на позивача.

При цьому суд зауважує, що згідно листа Вищого господарського суду України і у п. 18 Інформаційного листа №01-8/211 від 07.04.2008р. в контексті приписів ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України коло заінтересованих осіб, які мають право заперчувати дійсність договору на підставах, встановлених законом, має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Одночасно, за змістом п. 2.5.2 вказаної Постанови Пленуму Вищого господарського суду України необхідно з урахуванням приписівст.215 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України розмежовувати види недійсності правочинів, а саме: нікчемні правочини, недійсність яких встановлена законом (наприклад, ч.1 ст.220, ч.2 ст.228 Цивільного кодексу України, ч.2 ст.207 Господарського кодексу України), і оспорювані, які можуть бути визнані недійсними лише в судовому порядку за позовом однієї з сторін, іншої заінтересованої особи, прокурора.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України недійсною може бути визнано також нікчемну умову господарського зобов'язання, яка самостійно або в поєднанні з іншими умовами зобов'язання порушує права та законні інтереси другої сторони або третіх осіб. Нікчемними визнаються, зокрема, такі умови типових договорів і договорів приєднання, що виключають або обмежують відповідальність виробника продукції, виконавця робіт (послуг) або взагалі не покладають на зобов'язану сторону певних обов'язків.

Крім того, виходячи зі змісту статей 15, 16 Цивільного кодексу України, статті 20 Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб'єктивного права (інтересу); порушення (невизнання або оспорювання) такого права (інтересу) з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту (адекватність наявному порушенню та придатність до застосування як передбаченого законодавством), і відсутність (недоведеність) будь-якої з означених умов унеможливлює задоволення позову.

Позивач, в обґрунтування позовних вимог про недійсність Договору купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 року посилається на те, що вказаний договір є саме договором факторингу, який укладений з порушенням Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, оскільки ні Відповідач-1 ні Відповідач - 2 не мали відповідної ліцензії для здійснення фінансових операцій.

Суд зазначає, що за змістом ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема у зв'язку з укладенням договорів та інших правочинів (п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України).

В силу ст. 510 Цивільного кодексу України сторонами у зобов'язанні є боржник і кредитор.

Законодавством також передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов'язанні. Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Згідно ст. ст. 513, 514 Цивільного кодексу України правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора новому кредитору зокрема, шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором.

За умовами Договору купівлі-продажу права вимоги до покупця переходить право вимоги продавця у якості кредитора до позичальників за кредитними договорами, а також усі права продавця до осіб, які надали забезпечення за договором забезпечення, включаючи будь-які та всі права вимоги та засоби захисту прав, які доступні продавцю, в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. Моментом переходу права вимоги продавця у якості кредитора за Кредитними договорами до нового кредитора є момент підписання Продавцем та Покупцем Акту приймання-передачі прав вимоги.

За таких обставин, за матеріалами справи судом встановлено факт заміни в основних зобов'язаннях первісного кредитора ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» на нового кредитора - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент», яке здійснено шляхом укладання в належній формі та з погодженням всіх необхідних умов Договору про купівлю продаж права вимоги від 04.07.15р., з підписанням між сторонами у належній формі Акту приймання-передачі.

В результаті, новий кредитор - Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент» отримало право замість первісного кредитора - ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека Кредит» вимагати від боржника - Відкритого акціонерного товариства «Чернівецьке АТП 17755» сплати заборгованості на виконання умов кредитного договору №34/12Ф від 20.11.2006

Отже, за висновками суду відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити. Договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги. В такому випадку на відносини цесії розповсюджують положення про договір купівлі-продажу, оскільки ст. 656 Цивільного кодексу України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

В свою чергу, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором (ч. 1 ст. 1077 Цивільного кодексу України).

Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором.

У цьому випадку права грошової вимоги до боржника переходять до фактора з метою забезпечення виконання зобов'язань клієнта перед фактором (забезпечувальне відступлення).

Загальні умови та порядок здійснення факторингових операцій визначаються Цивільним кодексом України, Господарським кодексом України, іншими законодавчими актами.

За наведеним визначенням договору факторингу цей договір спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу.

Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 10.07.2007 року у справі №26/347-06-6531.

Суд зазначає, що за своєю природою договір факторингу є оплатним, тобто договором, в якому обов'язку однієї сторони вчинити певну дію з надання певного блага кореспондує такий самий зустрічний обов'язок іншої сторони. Оплатність договору факторингу має імперативний характер, що зумовлюється змістом гл. 73 Цивільного кодексу України. Тобто фактор за надання фінансової послуги завжди має отримувати від клієнта плату.

При цьому Договір факторингу передбачає, передусім, обов'язковість платності за відступлення права грошової вимоги та мету отримання додаткового доходу.

Відплатність договору факторингу має вирішальне значення як ознака визначення виду договірного правовідношення, який відповідає договірній конструкції до говору факторингу. При цьому договір факторингу фактично передбачає купівлю-продаж грошових зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 19.10.15 р. у справі № 910/3498/15-г.

Таким чином, у випадку правової конструкції договору факторингу має місце двостороннє зобов'язання сторін (з однієї сторони - надання грошових коштів у розпорядження, а з другої сторони - відступлення права грошової вимоги та здійснення оплати).

Відповідно до ч. 1 ст. 1078 Цивільного кодексу України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Таким чином, предметом договору факторингу може бути тільки грошова вимога.

Суд наголошує, що договору факторингу, порівняно з іншими договорами, притаманна можливість здійснювати відступлення як наявної, так і майбутньої грошової вимоги. Інші договори (в т.ч. відступлення права вимоги) розраховані на відступлення лише наявних вимог.

Натомість як свідчать матеріали справи, згідно з умовами спірного договору новий кредитор, крім основної грошової вимоги не отримав додаткову грошову вигоду у вигляді, можливо, майбутніх вимог.

Договір факторингу є самостійним цивільно-правовим договором, який належить до групи договорів про надання фінансових послуг. Сторонами договору є фактор і клієнт (ст.1079 Цивільного кодексу України).

Згідно з частиною 3 статті 1079 Цивільного кодексу України фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.

Відповідно до п.5 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів.

При цьому одним із видів фінансових послуг, згідно ст. 4 вказаного Закону, є факторинг.

Фінансові послуги надаються фінансовими установами, а також, якщо це прямо передбачено законом, фізичними особами - підприємцями (ст. 5 Закону). В свою чергу фінансова установа згідно ст. 1 визначена як юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг. Не є фінансовими установами (не мають статусу фінансової установи) незалежні фінансові посередники, що надають послуги з видачі фінансових гарантій в порядку та на умовах, визначених Митним кодексом України.

Отже, відповідно до вимог статей 1077, 1079 Цивільного кодексу України та статей 4, 5, 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" фактор на момент укладення договору факторингу, повинен мати статус фінансової установи та отримати дозвіл на надання фінансової послуги факторингу.

Відповідно до п. 1.1 спірного Договору купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 року його предметом є відступлення (продаж) ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит» на користь ТОВ «Компанія з управління активами «Скай Кепітал Менеджмент», та купівля останнім права вимоги та набуття всіх прав ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит», у зв'язку з чим Відповідач - 2 стає кредитором у зобов'язаннях з боржником - ВАТ «Чернівецьке АТП -17755» за Кредитним договором №34/12-Ф від 20.11.2006 року.

Зі змісту оспорюваного Договору вбачається, що його метою є заміна особи на активній стороні зобов'язання із збереженням всіх інших елементів зобов'язального правовідношення за плату, та не передбачає надання послуг з фінансування під відступлення права грошової вимоги, в зв'язку з чим суд приходить до висновку, що спірний договір за своєю правовою природою є саме договором купівлі-продажу права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Суд зазначає, що в Договорі купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 відсутнє зобов'язання Нового кредитора передати Первісному кредитору грошові кошти за плату.

За таких обставин, оскільки за спірним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату та метою укладення між відповідачами договору відступлення права вимоги не є отримання прибутку, суд приходить до висновку, що спірний договір за своєю правовою природою є саме договором купівлі-продажу права вимоги, метою якого є передання прав кредитора іншій особі за правочином (купівля-продаж, відступлення права вимоги), а не договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги).

У зв'язку з цим посилання позивача в обґрунтування заявлених позовних вимог на відсутність у відповідача 1 та відповідача 2 правових можливостей на вчинення спірного договору, зокрема, правового статусу фінансової установи та відповідної ліцензії, оскільки Договір купівлі-продажу права вимоги від 04.07.2015 не є фінансовою послугою в розумінні Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", оскільки його предметом, як зазначалося вище, є передання прав кредитора іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а не фінансування під відступлення права грошової вимоги, як помилково зазначає позивач, судом до уваги не приймаються.

При цьому додатково слід зазначити, що ТОВ «КУА «Скай Кепітам Менеджмент» включено до державного реєстру фінансових установ, які надають фінансові послуги на ринку цінних паперів, що підтверджується свідоцтвом Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, виданим 25.04.2007.

Крім того, як свідчать матеріали справи, підтверджено представниками відповідачів 1 та 2 та позивачем не спростовано, вказана особа при укладенні спірного правочину діяла від власного імені та за рахунок Закритого венчурного не диверсифікованого пайового інвестиційного фонду «Фонд Дельта - венчурні проекти».

Так, відповідно до Положення про склад та структуру активів інституту спільного інвестування, що затверджене рішенням Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку №1753 від 10.09.2013, в редакції, що діяла на момент укладення спірного договору, до складу активів венчурного фонду можуть входити боргові зобов'язання. Такі зобов'язання можуть бути оформлені векселями, заставними, договорами відступлення права вимоги, позики та в інший спосіб, не заборонений законодавством. Компанія з управління активами венчурного ІСІ має право залучати до складу активів такого ІСІ право вимоги за кредитними договорами, кредиторами за якими виступають банківські установи, шляхом укладання договорів відступлення права вимоги, оцінка вартості яких проведена з урахуванням ризиків невиконання боржником своїх зобов'язань та була здійснена не пізніше одного місяця до укладення такого договору.

Також суд звертає увагу сторін, що у справі Господарського суду Чернівецької області № 2/5027/38/2011 за позовом Публічного акціонерного товариства «Сведбанк» до Відкритого акціонерного товариства «Чернівецьке автотранспортне підприємство 17755» про звернення стягнення на предмет іпотеки під час розгляду заяви ТОВ «КУА «Скай Кепітал Менеджемт» про заміну сторони виконавчого провадження оспорюваний правочин, який є предметом спору у даній справі, досліджувався щодо відповідності останнього приписам чинного законодавства.

Зокрема, як зазначено в ухвалі Господарського суду Чернівецької області від 15.06.16 р. у справі № 2/5027/38/2011, копія якої наявна в матеріалах справи, та якою здійснено заміну сторони виконавчого провадження №36152744 - стягувача в особі Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека кредит» на товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія з управління активами «Скай кепітал Менеджмент», спірний правочин за своєю правовою природою є договором відступлення права вимоги, вчинений з додержанням приписів ст.ст. 512, 513. 514, 516, 517 Цивільного кодексу України, тобто підтверджено правомірність укладення сторонами спірного договору, що стало підставою для задоволення заяви про заміну сторони виконавчого провадження.

Отже, враховуючи вищевикладене, суд при розгляді справи № 2/5027/38/2011 дійшов висновку, що при укладенні Договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015р. кредитором у зобов'язанні стало ТОВ «Компанія з управління активами «Скай кепітал Менеджмент» саме внаслідок укладення договору про відступлення права вимоги, з одночасним вибуттям ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит» із зазначених відносин.

Відповідно до положень ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами.

Аналогічна положення містяться в пункті 2.6 Постанови № 18, згідно якого не потребують доказування преюдиціальні обставини, тобто встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, - при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. При цьому не має значення, в якому саме процесуальному статусі виступали відповідні особи у таких інших справах - позивачів, відповідачів, третіх осіб тощо. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає встановленими ухвалою Господарського суду Чернівецької області від 15.06.16 р. у справі № 2/5027/38/2011 обставини щодо укладення Договору купівлі-продажу прав вимоги від 04.07.2015р. саме у формі договору про відступлення права вимоги та вчинення його у відповідності до приписів ст.ст. 512, 513. 514, 516, 517 Цивільного кодексу України. При цьому вказаний факт відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України та роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України є преюдиційним і доказування не потребує.

Суд зазначає, що підставами позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. До підстав позову належать лише юридичні факти, тобто ті, з яким нормами матеріального права пов'язують виникнення, зміну чи припинення прав та обов'язків суб'єктів матеріального правовідношення.

Окрім цього, доказів наявності інших, передбачених законодавством, підстав недійсності Договору купівлі - продажу прав вимоги, укладеного між відповідачами, окрім зазначених вище, позивачем в позовних вимогах не зазначено та суду не надано.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №6 від 23.03.12 р. «Про судове рішення» рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

З огляду на вищевикладене, враховуючи те, що позивач не довів в розумінні приписів ст.ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, а також у зв'язку з відсутністю фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання оскаржуваного правочину недійсним та настання відповідних юридичних наслідків, зважаючи на відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні позову з огляду на його необґрунтованість та недоведеність.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повний текст рішення складений та підписаний 28 вересня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя Селівон А.М.