ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2016 р. Справа № 920/531/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Барбашова С.В., суддя Слободін М.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №601 від 16.06.2016 року, ОСОБА_2, паспорт серія НОМЕР_1 від 21.11.1997 року;

відповідача - Калина О.В., за довіреністю №02-30/2199 від 19.09.2016 р., Рибалко А.Б., за довіреністю №02-30/2217 від 21.09.2016 року.

розглянувши у відкритому судовому засіданні з використанням системи відеоконференцзв'язку в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (вх. №2065 С/3-12) на рішення господарського суду Сумської області від 04 липня 2016 року по справі № 920/531/16

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2, м.Кролевець Сумської області

до Кролевецької міської ради Сумської області, м. Кролевець Сумської області

про визнання частини договору недійсним,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 04.07.2016 року по справі №920/531/16 (суддя Заєць С.В.) в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Фізична особа-підприємець ОСОБА_2 звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016 року по справі № 920/531/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Кролевецька міська рада Сумської області у відзиві зазначає, що рішення господарського суду Сумської області було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016 року по справі №920/531/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як свідчать матеріали справи та підтверджено в ході апеляційного розгляду справи, 25.06.2015 року між Кролевецькою міською радою Сумської області (орендодавець - відповідач у справі) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (орендар - позивач у справі) було укладено договір оренди майна територіальної громади міста Кролевець №93, за умовами якого (пункт 1.1) відповідно до рішення п'ятдесят сьомої сесії шостого скликання Кролевецької міської ради від 27.05.2015 року "Про оренду частини нежитлового приміщення" орендодавець (відповідач) передає, а орендар (позивач) приймає в строкове платне користування майно територіальної громади міста Кролевець - частину нежитлового приміщення загальною площею 255,5 квадратних метрів, розташованого за адресою: АДРЕСА_1, для розміщення торгового об'єкту з продажу продовольчих товарів, що здійснює продаж товарів підакцизної групи.

Відповідно до пункту 3.1 за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно територіальної громади від 22.06.2012 року, місячний розмір якої згідно з розрахунком орендної плати, що є невід'ємною частиною цього договору, на дату підписання договору становить 9384,42 грн. на місяць.

Додатком до договору слугує розрахунок орендної плати, за умовами якого річна орендна плата становить 112613,09 грн., а місячна - 9384,42 грн.

Позивач вважає, що вище зазначений розрахунок розміру орендної плати є таким, що суперечить чинному законодавству України, здійснений без урахування обов'язкових до застосування приписів нормативно-правових актів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному і об'єктивному дослідженні в судовому засіданні з урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи їх взаємний зв'язок, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Положення частини 2 статті 16 Цивільного кодексу України та стаття 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарського договору).

Загальні підстави визнання недійсними правочинів і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України .

Відповідно до частини 1 та частини 3 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (пункт 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання практики визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як на підставу визнання договору недійсним, позивач вказує на невірний алгоритм розрахунку розміру орендної плати, здійснений відповідачем.

Проте, з такими твердженнями судова колегія апеляційного господарського суду погодитися не може та вважає за необхідне вказати наступне.

Відповідно до пункту 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту вказаної статті вбачається, що договором є домовленість сторін, що виражає узгоджену волю сторін, яка спрямована на досягнення конкретної мети, тобто договір це юридичний факт, на підставі якого виникають цивільні права та обов'язки, в той час як зобов'язанням є різновид цивільного правовідношення, яке може виникати як із договору, так і на інших підставах передбачених цивільним законодавством.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Аналогічне викладено у статті 180 Господарського кодексу України, якою зазначено, що при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Спірний договір оренди майна по своїй правовій природі є договором найму (оренди) майна, яке належить до комунальної форми власності.

За приписами статей 759, 762 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк; за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Статтею 283 Господарського кодексу України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Пункт 2.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна зазначив, що відповідно до статті 638 Цивільного кодексу України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди з усіх істотних умов.

У відповідності до статі 284 цього Кодексу передбачає істотні умови договору оренди, відповідно до якої істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); строк, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення або викупу.

Згідно з частиною 1 статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін, на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань, якщо їх нарахування передбачено законодавством; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна.

Частиною 4 статті 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що умови договору оренди є чинними на весь строк дії договору і у випадках, коли після його укладення (приведення у відповідність з цим Законом) законодавством встановлено правила, які погіршують становище орендаря.

Отже, аналізуючи вище зазначене, колегія суддів доходить до висновку, що істотними для даного виду договорів (договір оренди комунального майна) є умови про предмет договору, плату за користування майном та строк такого користування.

Так, відповідно до частини 1 статті 632 Цивільного кодексу України ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, визначених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Колегією суддів встановлено, що сторонами 25.06.2015 року погоджено без зауважень та заперечень всі істотні умови договору оренди комунального майна - нежитлового приміщення, в тому числі, розмір орендної плати, про що свідчать підписи представників позивача та відповідача під текстом договору.

Позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження інших пропозицій чи заперечень щодо змісту та умов вказаного договору оренди, зокрема, щодо розміру орендних платежів, як на момент укладання договору, так і протягом терміну його дії (до моменту подання позову - 23.05.2016 року).

Підписуючи оспорюваний договір позивач фактично погодився з передбаченими цим договором умовами. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом за наявності заперечень щодо окремих умов договору скласти протокол розбіжностей (частина 4 статті 181 Господарського кодексу України).

Отже, підписання позивачем договору без заперечень підтверджує його волевиявлення на укладання договору оренди та погодження із розрахунком орендної плати. Протягом дії договору інших пропозицій від орендаря не було.

В свою чергу, як свідчать матеріали справи, орендарем було вчинено дії на прийняття орендованого майна в оренду, у відповідності до пункту 2.1. договору оренди та сплачені передбачений пунктом 3.1 договором орендні платежі за період з серпня 2015 року по березень 2016 року.

Тобто, відповідач приступив до реалізації умов договору оренди, що слід розуміти як погодження з істотними умова договору в процесі виконання, в тому числі щодо розміру орендної плати.

При цьому, колегія суддів зазначає, що орендні платежі, які встановлені сторонами договору не можуть визначатися чи змінюватися та припинятися сторонами договору за власним волевиявленням.

Позивач в даному випадку помилково обрав, як спосіб захисту свого права, визнання недійсним додатку до договору оренди, оскільки фактично він вимагає змін розміру орендної плати, що вже була встановлена сторонами в договорі відповідно до діючого законодавства.

За частиною 1 статті 638 Цивільного кодексу України істотними умовами договору є умови про предмет договору.

Так, в розділі 1 договору встановлено, що предмет оренди, який передавався позивачеві для розміщення торгового об'єкту з продажу продовольчих товарів, що здійснює продаж товарів підакцизної групи, розташований на центральній вулиці міста Кролевець, то відповідачем відповідно до рішення дванадцятої сесії шостого скликання Кролевецької міської ради від 16.11.2011 року "Про затвердження орендних ставок за використання нерухомого майна територіальної громади міста Кролевець" зі змінами та доповненнями згідно рішення Кролевецької міської ради від 17.06.2015 року, правомірно прийнята ставка для розрахунку орендної плати у розмірі 14 % та коефіцієнт 1,2 за використання нерухомого майна територіальної громади міста Кролевець. (а.с.118, 120, том 1).

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини.

Поміж іншого, судова колегія зазначає, що в обґрунтування заявлених позовних вимог та доводів викладених в апеляційній скарзі, позивач вказував на те, що при укладанні спірного договору не було дотримано вимог щодо проведення оцінки комунального майна, яка відповідно статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" має передувати укладенню договору.

Наведені вище порушення вимог статті 11 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" при укладенні договору оренди є підставою для визнання недійсним договору оренди в повному обсязі.

Разом з тим, як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просив визнати недійсним частину договору, а саме розрахунок орендної плати.

Відповідно до пункту 2 статті 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Тобто, господарський суд вправі виходити за межі позовних вимог за одночасної наявності двох умов: по-перше, якщо це потрібно для захисту прав і законних інтересів позивача або третьої особи із самостійними вимогами на предмет спору і, по-друге, за наявності відповідного клопотання заінтересованої сторони.

У даному випадку таке клопотання позивача в матеріалах справи відсутнє, таким чином, у апеляційного господарського суду, як і у суду першої інстанції, відсутні підстави виходити за межі позовних вимог та визнавати недійсною угоду в повному обсязі. Аналогічна правова позиція, з приводу того, що за відсутності клопотання позивача чи третьої особи з самостійними вимогами, відсутні підстави для виходу за межі позовних вимог, наведена у Постановах Вищого господарського суду України від 09.02.2011 року № 21/31-10, від 19.08.2015 року № 910/25307/14.

Колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належні та допустимі докази на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливі аргументи у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016 року по справі №920/531/16 прийняте при належному з'ясуванні обставин, що мають значення для справи та у відповідності до норм матеріального і процесуального права і відсутні підстави для його скасування, в зв'язку з чим, апеляційна скарга фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись статтями 99, 101, 102, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016 року по справі №920/531/16 залишити без змін.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Барбашова С.В.

Суддя Слободін М.М.