РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016Справа №910/14285/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив»
доДержавної екологічної інспекції України
простягнення 193521 грн. 82 коп.

Суддя Отрош І.М.

Представники сторін:

від позивача: Вінокуров В.О. - представник за довіреністю №26/07-16 від 26.07.2016;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

04.08.2016 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» з вимогами до Державної екологічної інспекції України про стягнення 193521 грн. 82 коп., з яких 98953 грн. 20 коп. основного боргу, 7677 грн. 68 коп. 3% річних та 86890 грн. 94 коп. інфляційних втрат.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказав на те, що відповідач в порушення норм законодавства України та укладеного між сторонами Договору № 62/5020 від 20.12.2013 не здійснив оплату за поставлений позивачем товар, у зв'язку з чим у відповідача виникла заборгованість у розмірі 98953 грн. 20 коп. Крім того, у зв'язку з простроченням оплати відповідачем товару, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 7677 грн. 68 коп. та інфляційні втрати у розмірі 86890 грн. 94 коп. за період з 01.01.2014 по 01.08.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2016 порушено провадження у справі № 910/14285/16; розгляд справи призначено на 23.08.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 23.08.2016, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 20.09.2016.

19.09.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість явки представника відповідача у судове засідання, призначене на 20.09.2016, у зв'язку зі звільненням одного представника та перебуванням іншого представника на лікарняному.

У судовому засіданні 20.09.2016 представник позивача надав усні пояснення по справі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача у судове засідання 20.09.2016 не з'явився, про призначене судове засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення 065; 19.09.2016 через відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 20.09.2016 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, суд відмовив в його задоволенні, оскільки чинним законодавством України не обмежено коло осіб, які можуть бути представниками сторін при розгляді справи.

При цьому, відповідачем не обґрунтовано та не доведено суду неможливості забезпечити участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Аналогічна позиція викладена у п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду міста Києва «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18.

Крім того, будь-яких інших поважних причин відкладення розгляду справи, зокрема, необхідність подання відзиву, додаткових доказів, ознайомлення з матеріалами справи відповідачем зазначено та обґрунтовано у вказаному клопотанні про відкладення розгляду справи не було.

При цьому, суд вже задовольняв клопотання відповідача про відкладення розгляду справи та ухвалою від 23.08.2016 відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень.

Приписи статті 22 ГПК України зобов'язують сторін добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з пунктом 1 частини 1 статті 77 ГПК України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Враховуючи, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, суд визнав за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні 20.09.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані суду докази, суд

ВСТАНОВИВ:

20.12.2013 між Державною екологічною інспекцією України (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» (виконавець) укладено Договір № 62/5020, відповідно до умов якого виконавець зобов'язується у 2013 році поставити замовнику товари, зазначені у Специфікації товару, яка є невід'ємною частиною цього договору (Додаток № 1) та відповідають пропозиції конкурсних торгів на закупівлю «Печі та пічні пальники, частини до них (28.21.1), а замовник - прийняти і оплатити такі товари. Найменування товару - Печі та пічні пальники, частини до них (28.21.1); шафи сушильні Snol 67/350 - 6 штук; шафа сушильна - Snol 58/350 - 1 штука.

Специфікацією товару (Додаток № 1) сторони погодили найменування товару, його кількість та загальну вартість, зазначивши, що товаром є шафи сушильні Snol 67/350 у кількості 6 штук та шафа сушильна - Snol 58/350 у кількості 1 штука загальною вартість 98953 грн. 20 коп. (разом з ПДВ).

Відповідно до п. 3.1 Договору № 62/5020 від 20.12.2013 сума цього договору складає 98953 грн. 20 коп.

Відповідно до п. 10.1 Договору № 62/5020 від 20.12.2013 він набирає чинності з моменту підписання і діє до 31.12.2013.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Дослідивши зміст укладеного між позивачем та відповідачем договору, суд дійшов висновку що за своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Судом встановлено, що 20.12.2013 позивач поставив відповідачу узгоджений між сторонами товар на суму 98953 грн. 20 коп., що підтверджується видатковою накладною № ХМ001029 від 20.12.2013 на суму 98953 грн. 20 коп., яка підписана уповноваженими представниками сторін та скріплена печаткою позивача, та актом здачі-приймання товарів від 20.12.2013, складеним сторонами (належним чином засвідчені копії долучено позивачем до позовної заяви).

Крім того, 22.08.2016 через канцелярію суду позивачем долучено до матеріалів справи копію довіреності на отримання матеріальних цінностей, якою уповноважено представника відповідача на отримання товару за Договором № 62/5020 від 20.12.2013.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 4.1 Договору № 62/5020 від 20.12.2013 розрахунки за цим договором здійснюються замовником за фактично поставлений товар після підписання сторонами акту приймання-передачі товару та надання виконавцем рахунку на оплату товару протягом 15 банківських днів з дня та в межах фактично отриманого фінансування, але не пізніше останнього робочого (операційного) дня 2013 року.

Відповідно до ст. 251 Цивільного кодексу України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду.

Згідно зі ст. 252 Цивільного кодексу України, строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати.

Відповідно до ч. 1 ст. 253 Цивільного кодексу України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Таким чином, умова укладеного між сторонами договору щодо оплати товару після надання виконавцем рахунку на оплату не містить вказівку на подію, яка має неминуче настати, конкретну календарну дату, або чітко визначений період у часі.

Так само, надання виконавцем рахунку на оплату не може розглядатись як подія, з якою пов'язано початок перебігу строку виникнення зобов'язання, оскільки подія є об'єктивним явищем, що не залежить від волі учасників правовідносин.

Крім того, відповідно до ст. 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов'язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина), та у зв'язку з чим на думку відповідача сторони досягли згоди щодо строку оплати за договором.

Суд наголошує на тому, що вказівка у договорі щодо оплати товару після надання виконавцем рахунку на оплату не є відкладальною обставиною в розумінні статті 212 Цивільного кодексу України, оскільки відкладальною є та обставина, щодо якої невідомо, настане вона чи ні, та, яка обумовлює настання чи зміну і прав і обов'язків, при чому для обох сторін правочину, тобто сторони можуть визначити на стадії укладення договору обставину, у випадку настання якої виникне зобов'язання між сторонами, тобто права і обов'язки у обох сторін.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що умова п. 4.1 Договору № 62/5020 від 20.12.2013 щодо оплати товару після надання виконавцем рахунку на оплату не є строком виконання зобов'язання з оплати товару.

Крім того, у Постанові Верховного Суду України від 12.11.2009 у справі № 25/64-09 висловлено правову позицію, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст. 613 ЦК України; тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити заборгованість.

При цьому, що стосується умови п. 4.1 Договору № 62/5020 від 20.12.2013 щодо оплати товару в межах фактично отриманого фінансування, суд зазначає, що згідно з частиною першої статті 96 Цивільного кодексу України юридична особа самостійно відповідає за своїми зобов'язаннями, а статтями 525, 526 даного Кодексу і статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Суд зазначає, що факт відсутності бюджетного фінансування (недостатнього обсягу) не звільняє відповідача від виконання зобов'язань щодо оплати поставленої та прийнятої продукції, оскільки така обставина не визначена законодавчо як така, що звільняє від виконання зобов'язання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 15.05.2012 № 11/446 та в рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України» від 18.10.2005.

Частина 2 ст. 218 Господарського кодексу України прямо передбачає, що відсутність у боржника необхідних коштів не вважається обставиною, яка є підставою для звільнення боржника від господарсько-правової відповідальності.

Разом з тим, у п. 4.1 Договору № 62/5020 від 20.12.2013 зазначено, що розрахунки за цим договором здійснюються замовником за фактично поставлений товар не пізніше останнього робочого (операційного) дня 2013 року.

Таким чином, суд дійшов висновку, що сторони визначили кінцевий термін, до якого покупець повинен оплатити товар, зазначивши, що відповідач у будь-якому випадку повинен був оплатити товар, поставлений позивачем, у строк до 31.12.2013 (включно).

Судом встановлено, що відповідач не виконав обов'язку з оплати поставленого позивачем товару за Договором № 62/5020 від 20.12.2013 на суму 98953 грн. 20 коп., що не було спростовано відповідачем належними та допустимими доказами, зокрема, відповідачем не надано суду доказів сплати позивачу грошових коштів у розмірі 98953 грн. 20 коп.

Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Наявність та обсяг заборгованості Державної екологічної інспекції України у розмірі 98953 грн. 20 коп. підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем не були спростовані належними та допустимими доказами, у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» в частині стягнення з Державної екологічної інспекції України суми основного боргу у розмірі 98953 грн. 20 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Крім того, у зв'язку з простроченням виконання відповідачем грошового зобов'язання з оплати товару, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 7677 грн. 68 коп. за період з 01.01.2014 по 01.08.2016.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно з пунктом 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3% річних, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем не враховано кількість календарних днів у 2016 році, що становить 366 днів, що впливає на визначення розміру 3% річних за прострочення оплати товару у 2016 році.

Таким чином, суд здійснив власний розрахунок 3% річних за прострочення оплати товару, поставленого за видатковою накладною № ХМ001029 від 20.12.2013 (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Сума боргу (грн) за видатковою накладною № ХМ001029 від 20.12.2013Період простроченняКількість днів простроченняРозмір процентів річнихЗагальна сума процентів, грн.
98953,2001.01.2014 - 31.12.20157303%5937,19
98953,2001.01.2016 - 01.08.20162143%1735,74
Всього:7672,93
Таким чином, обґрунтованим розміром 3% річних, який підлягає стягненню з відповідача, є 3% річних у сумі 7672 грн. 93 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» в частині стягнення з Державної екологічної інспекції України 3% річних у розмірі 7677 грн. 68 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 7672 грн. 93 коп.

Також, позивачем було заявлено до стягнення з відповідача інфляційні втрати у розмірі 86890 грн. 94 коп. за період з 01.01.2014 по 01.08.2016.

Згідно з положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, суд дійшов висновку в його необґрунтованості, оскільки позивачем неправильно визначено сукупний індекс інфляції за заявлений період нарахування, у зв'язку з чим суд здійснив власний розрахунок інфляційних втрат за прострочення оплати відповідачем товару, поставленого за видатковою накладною № ХМ001029 від 20.12.2013 (в межах заявленого позивачем періоду нарахування).

Період заборгованостіСума боргу (грн.) за видатковою накладною № ХМ001029 від 20.12.2013Сукупний індекс інфляції за періодІнфляційне збільшення суми боргу, грн.Сума боргу з врахуванням індексу інфляції
01.01.2014 - 01.08.201698953.201.87686705.10185658.30
Всього:86705,10
Таким чином, обґрунтованим розміром інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача, є інфляційні втрати у сумі 86705 грн. 10 коп., у зв'язку з чим позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» в частині стягнення з Державної екологічної інспекції України інфляційних втрат у розмірі 86890 грн. 94 коп. підлягають частковому задоволенню у розмірі 86705 грн. 10 коп.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. 43, ч. 1 ст. 49, ст.ст. 75, 82, 82-1, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Державної екологічної інспекції України (01042, м. Київ, провулок Новопечерський, буд. 3, корпус 2; ідентифікаційний код: 37508533) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімлаборреактив» (03006, м. Київ, вул. Червоноармійська, буд. 57/3; ідентифікаційний код: 23522853) суму основного боргу у розмірі 98953 (дев'яносто вісім тисяч дев'ятсот п'ятдесят три) грн. 20 коп., 3% річних у розмірі 7672 (сім тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 93 коп., інфляційні втрати у розмірі 86705 (вісімдесят шість тисяч сімсот п'ять) грн. 10 коп. та судовий збір у розмірі 2899 (дві тисячі вісімсот дев'яносто дев'ять) 97 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набранням рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до частини 5 статті 85 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання, протягом 10 днів з дня складання повного рішення, апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Повне рішення складено: 26.09.2016

Суддя І.М. Отрош