ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15 вересня 2016 р. Справа № 918/678/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Горплюка А.М. розглянувши матеріали справи

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД"

до відповідача ОСОБА_1 сільськогосподарського підприємства "Волинь"

про стягнення заборгованості в сумі 23128,72 грн.

В засіданні приймали участь:

Від позивача : не зявився.

Від відповідача : ОСОБА_2 (довіреність б/н від 10.05.2016р.).

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" звернулося до господарського суду Рівненської області із позовом до ОСОБА_1 сільськогосподарського підприємства "Волинь" про стягнення заборгованості в сумі 23 128 грн. 72 коп., з яких: 5 209 грн. 26 коп. заборгованість по оплаті відсотків за користування товарним кредитом, 15 055 грн. 25 коп. 60% річних, 2 864 грн. 91 коп. інфляційних втрат.

Ухвалою суду від 25.07.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження, справу призначено до слухання на 05.08.2016р.

Ухвалою суду від 05.08.2016р. розгляд справи відкладено на 15.09.2016р.

08.09.2016р. від представника ОСОБА_1 сільськогосподарського підприємства "Волинь" надійшов відзив, в якому заперечив проти позовних вимог та просить зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій (60% річних) до 2 000 грн. 00 коп.

В судовому засіданні 15.09.2016р. представник відповідача заперечив проти позовних вимог за підстав вказаних у відзиві на позов.

Представник позивача в судове засідання 15.09.2016р. не з'явився, проте через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, подав клопотання про розгляд справи без участі представника Товариства з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД".

Суд вбачає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду позовної заяви без участі позивача відповідно до статті 75 ГПК України.

В результаті розгляду матеріалів справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

21.05.2014р. товариство з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" (постачальник) та Приватне сільськогосподарське підприємство "Волинь" (покупець) уклали Договір поставки №19/05-14 (надалі Договір; а.с. 9 11).

У відповідності до 1 розділу Договору, постачальник зобовязується поставити та передати або передати зі свого складу покупцю у власність нафтопродукти, в асортименті, кількості, за ціною, що визначені в накладних, які підписуються представниками сторін договору, а покупець зобовязується прийняти та оплатити товар на умовах даного договору.

Пунктом 5.1. Договору встановлено, що покупець має право здійснити повну або часткову оплату отриманого товару на розрахунковий рахунок постачальника протягом 5 календарних днів з дня відвантаження, зазначеного в накладних.

У випадку не оплати покупцем відвантаженої партії товару в строки вказані в п.5.1. даного договору, постачальник має право рахувати, а покупець дає згоду на те, щоб неоплачений товар, рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном 30 календарних днів, починаючи з дня відвантаження товару з нарахуванням покупцю 1,0% відсотка за кожен день використання товарного кредиту. Покупець зобовязується оплатити товар, поставлений на умовах товарного кредиту і сплатити відсотки за його використання в терміни вказані в п.5.3 даного договору. Під наданням покупцем згоди на те, щоб неоплачений товар рахувався поставленим на умовах товарного кредиту розуміється підписання даного договору (п.5.2. Договору).

Відповідно до п. 5.3. Договору, покупець зобовязується оплатити суму товарного кредиту на 31 календарний день від дати відвантаження вказаної в накладній, а відсотки за використання товарного кредиту протягом семи днів з моменту отримання вимоги від постачальника. Покупець має право на дострокове погашення товарного кредиту і відсотків за його використання. Відсотки нараховуються на залишок заборгованості.

Якщо після закінчення 30 днів користування товарним кредитом, покупець не внесе всіх передбачених договором платежів він продовжує сплачувати відсотки за користування товарним кредитом до повного погашення заборгованості, а також сплачувати неню в розмірах, передбачених в п.8.1. даного договору (п.5.4. Договору).

Згідно з п.5.7. Договору, сторони домовились, що при наявності заборгованості, незалежно від причин її виникнення, кошти, які надходять від покупця, зараховуються в першу чергу на погашення заборгованості, що утворилась раніше, незалежно від призначення платежу, вказаного в платіжних документах.

Відповідно до п. 7.1. Договору він набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 31 березня 2015 року.

Згідно із п. 7.2. Договору закінчення строку дії Договору не звільняє сторони від виконання тих зобовязань, що лишились невиконаними.

Пунктом 8.2. договору сторони погодили, що покупець, у випадку прострочення виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також шістдесят відсотків річних від простроченої суми.

Договір підписано уповноваженими представниками та скріплено відбитками печаток сторін.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно видаткових накладних:

№РН-0000280 від 21.05.2014р. на суму 37 555 грн. 28 коп.;

№РН-0000286 від 23.05.2014р. на суму 29 305 грн. 52 коп.;

№РН-0000291 від 28.05.2014р. на суму 37 555 грн. 28 коп.;

№РН-0000332 від 16.06.2014р. на суму 37 806 грн. 02 коп.

Позивачем було передано, а Відповідачем прийнято Товар на загальну суму 142 222 грн. 10 коп.

Вказані накладні містить посилання на договір №19/05-14 від 21.05.2014р. Товар прийнято Відповідачем без зауважень.

Як встановлено судом з матеріалів справи Відповідач оплатив поставлений за накладними №РН-0000280 від 21.05.2014р. та №РН-0000286 від 23.05.2014р. товар в пятиденний строк, однак решта товару було поставлено на умовах товарного кредиту.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 09.12.2014р. у справі №918/1422/14 встановлено, що основний борг був повністю сплачений відповідачем, однак не сплачено нараховані відсотки за користування товарним кредитом (товар отримано згідно з накладними від 28.05.2014р. №0000291 та від 16.06.2014р. №0000332) у розмірі 38 532 грн. 42 коп., за період з 28.05.2014р. по 30.09.2014р.

Рішенням Господарського суду Рівненської області від 16.11.2015р. у справі №918/1042/15 позов Товариствоа з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 сільськогосподарського підприємства "Волинь" 2 380 грн. 31 коп. пені, а також 15 645 грн. 22 коп. 60 % річних та 16 753 грн. 55 коп. інфляційних втрат за період з 09.12.2014р. по 12.08.2015р.

Згідно із ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

В позовній заяві позивач вказує, що в порушення умов договору Приватне сільськогосподарське підприємство "Волинь" повністю розрахувалось за поставлений товар лише 20.10.2014р., а тому на підставі п. 5.2. та п. 5.3. договору позивач нарахував проценти за користування товарним кредитом в сумі 5 209 грн. 26 коп. за період з 31.09.2014р. по 20.10.2014р.

Крім того, у відповідності до п. 8.2. договору та ст. 625 ЦК України позивач нарахував 15 055 грн. 25 коп. 60% річних за період з 13.08.2015р. по 12.07.2016р. та 2 864 грн. 91 коп. інфляційних втрат за період з 01.09.2015р. по 30.05.2016р.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, встановивши обставини справи і давши їм правову оцінку, господарський суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Отже, на умовах договору №19/05-14 від 21.05.2014 р. між сторонами склались правовідносини з поставки, які врегульовані нормами пар.1 глави 54 ЦК України та пар.1 глави 30 ГК України.

Відповідно до ст.712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України - зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог зазначених Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч.1 ст.628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначенні на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до статті 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами.

При цьому, пунктом 5.2. Договору №19/05-14 від 21.05.2014р. сторони визначили, що у випадку не оплати покупцем відвантаженої партії товару в строки вказані в п.5.1. даного договору, постачальник має право рахувати, а покупець дає згоду на те, щоб неоплачений товар, рахувався поставленим на умовах товарного кредиту, терміном 30 календарних днів, починаючи з дня відвантаження товару з нарахуванням покупцю 1,0% відсотка за кожен день використання товарного кредиту.

Нормами ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Стаття 694 ЦК України передбачає умови укладання договорів про продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу. Товар продається в кредит за цінами, що діють на день продажу.

Якщо покупець прострочив оплату товару, на прострочену суму нараховуються проценти відповідно до статті 536 цього Кодексу від дня, коли товар мав бути оплачений, до дня його фактичної оплати.

Відповідно до пункту 14.1.245 статті 14 Податкового кодексу України товарним кредитом є товари (роботи, послуги), що передаються резидентом або нерезидентом у власність юридичних чи фізичних осіб на умовах договору, що передбачає відстрочення остаточних розрахунків на визначений строк та під процент.

З огляду на те, що відповідач у повному обсязі не оплатив отриманий ним товар у строк, передбачений пунктом 5.1 договору поставки від 21.05.2014р. №19/05-14, суд дійшов висновку про те, що даний товар, з урахуванням положень пункту 5.2 вищенаведеної угоди, був поставлений на умовах товарного кредиту з нарахуванням відповідачу 1,0% в день за користування товарним кредитом.

Однак, суд не погоджується з розрахунком відсотків за користування товарним кредитом з огляду на наступне. Так, позивачем нараховано відсотки за користування товарним кредитом на суму заборгованості в розмірі 24 806 грн. 02 коп. за період з 31.09.2014р. по 20.10.2014р., при цьому, суд звертає увагу на те, що в вересні 2014 року всього 30 календарних днів, а тому нарахування відсотків повинно здійснюватись з 01 жовтня 2014 року. Крім того, судом встановлено, що повна оплата поставленого товару відбулась 20.10.2014р., що стверджується платіжними дорученнями № 164 від 20.10.2014р. на суму 6 406 грн. 02 коп. та №165 від 20.10.2014р. на суму 18 400 грн. 00 коп., а тому включення 20.10.2014р. в період нарахування відсотків за користування товарним кредитом є необґрунтованим.

Отже, за розрахунком суду, сума відсотків за користування товарним кредитом за період з 01.10.2014р. по 19.10.2014р. становить 4 713 грн. 14 коп. Сума відсотків за користування товарним кредитом у розмірі 496 грн. 12 коп. заявлена безпідставно, а тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Крім того, у відповідності до п. 8.2. договору та ст. 625 ЦК України позивач нарахував 15 055 грн. 25 коп. 60% річних за період з 13.08.2015р. по 12.07.2016р. та 2 864 грн. 91 коп. інфляційних втрат за період з 01.09.2015р. по 30.05.2016р.

Відповідно до п.8.2. договору покупець, у випадку прострочення виконання грошового зобовязання, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також шістдесят відсотків річних від простроченої суми.

Згідно статті 625 ЦК України боржник не звільняється за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Також, суд не погоджується з порядком нарахування інфляційних, з огляду на наступне.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (п. 3.2 Постанови Пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Судом встановлено, що в вересні 2015 року відділом державної виконавчої служби Рівненського районного управління юстиції в рахунок погашення боргу було перераховано Товариству з обмеженою відповідальністю "АПН ЛТД" грошові кошти в сумі 12 384 грн. 92 коп., а саме 08.09.2015р. перераховано 2 681 грн. 82 коп., 11.09.2015р. перераховано 4 602 грн. 96 коп., 18.09.2015р. перераховано 5 100 грн. 14 коп. Отже, сума боргу станом на останній день вересня 2015 року становила 26 147 грн. 5 коп.

Таким чином, перевіривши розрахунки втрат від інфляції, з врахуванням розяснення щодо нарахування інфляційних, викладеного у Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р., суд дійшов висновку, що з відповідача підлягає стягненню 2 379 грн. 42 коп. інфляційних втрат.

Суд, здійснивши перерахунок 60% річних встановив, що розмір останніх становить 15 034 грн. 91 коп. (при заявленому - 15 055 грн. 25 коп.), отже 60% річних підлягають задоволенню частково.

Враховуючи викладені вище обставини, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 60% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню частково. Стягненню підлягає 15 034 грн. 91 коп. - 60% річних та 2 379 грн. 42 коп. - інфляційних втрат.

08.09.2016р. відповідач, через відділ канцелярії та документального забезпечення суду, подав відзив на позовну заяву, в якому просив на підставі ст. 233 ГК України зменшити розмір нарахованих штрафних санкцій (60% річних) до 2 000 грн. 00 коп.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Згідно з ч. 3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій, при цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Відповідно до п. 4.1. Постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 4.2. Постанови визначено, що сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних.

Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Таким чином, передбачені умовами договору 60% річних не мають характеру штрафних санкцій, а тому в суду відсутні правові для зменшення розміру заявлених до стягнення позивачем 60% річних.

Статтями 33 та 34 ГПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає 4 713 грн. 14 коп. відсотків за користування товарним кредитом, 60% річних в сумі 15 034 грн. 91 коп. та 2 379 грн. 42 коп. інфляційних втрат.

Судові витрати у даній справі покладаються на відповідача пропорційно задоволеним позовним вимогам згідно з ч.1 ст.49 ГПК України в сумі 1 318 грн. 35 коп.

Керуючись ст.ст. 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з ОСОБА_1 сільськогосподарського підприємства "Волинь" (35360, Рівненська обл., Рівненський р-н, с. Велика Омеляна, вул. Присадибна, буд. 1А, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю АПН ЛТД (33018, АДРЕСА_1, ) - 4 713 грн. 14 коп. відсотків за користування товарним кредитом, 60% річних в сумі 15 034 грн. 91 коп., 2 379 грн. 42 коп. інфляційних втрат та 1 318 грн. 35 коп. витрат по сплаті судового.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Рішення підписане суддею 20 вересня 2016р.

Суддя Горплюк А.М.