КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2016 р. Справа№ 910/1964/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Жук Г.А.

суддів: Дикунської С.Я.

Мальченко А.О.

секретар судового засідання Яценко І.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року

у справі № 910/1964/16 (суддя - Пригунова А.Б.)

за позовом Концерну «Військторгсервіс»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані»

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача

Фонд державного майна України

про стягнення 644 915, 64 грн

за участю представників сторін:

від позивача - не з'явились

від відповідача - Костишева В.Л., довіреність б/н від 04.04.16., Косань В.Л., довіреність б/н від 04.04.16

від третьої особи: не з'явились

ВСТАНОВИВ:

Концерн «Військторгсервіс» (позивач у справі) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» (відповідач у справі) про стягнення (з урахуванням прийнятої судом заяви про зменшення розміру позовних вимог) 23 905,34 грн боргу з орендної плати, 15 481,13 грн пені, 1 116,28 грн три відсотки річних, 4 412,89 грн інфляційних втрат та 600 000,00 грн неустойки за несвоєчасне повернення орендованого майна згідно ст. 785 ЦК України.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем зобов'язань за договором оренди №13-26-110Вм від 01.04.2013 року, а саме на несвоєчасну та неповну оплату орендної плати за фактичне користування приміщенням, у зв'язку з чим позивач звернувся до суду про стягнення суми боргу з орендної плати, нарахованої по вересень 2015 року включно та нарахованих на суму боргу пені, інфляційних втрат та три відсотки річних. Також у зв'язку із неповерненням відповідачем орендованого приміщення після визнання укладеного між сторонами договору оренди недійсним, позивачем заявлено вимогу про стягнення неустойки у розмірі 600 000,00 грн на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року у задоволенні позову відмовлено повністю.

При прийнятті рішення у справі місцевий господарський суд виходив з того, що оскільки договір оренди №13-26-110Вм від 01.04.2013 року, укладений між сторонами, був визнаний недійсним рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/20638/13, відтак зазначений договір відповідно до ст. 236 ЦК України не може бути підставою для нарахування орендної плати та відповідно підставою для стягнення заборгованості за таким договором.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач, Концерн «Військторгсервіс», подав апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/3966 від 17.06.2016 року), в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовані тим, що відповідно до ст. 207 ГК України, ст. 236, 216 ЦК України договір оренди визнається недійсним лише на майбутнє та зобов'язання за таким договором також припиняються на майбутнє, а тому, позивач вважає, що стягнення заборгованості з орендної плати за користування приміщенням відповідно до договору оренди до визнання його недійсним є правомірним та обґрунтованим.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року апеляційну скаргу (вх. № 06-29.2/3966 від 17.06.2016 року) Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року прийнято до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя -Жук Г.А., судді - Дикунська С.Я., Мальченко А.О. та призначено розгляд апеляційної скарги на 31.08.2016 року.

30.08.2016 року від відповідача у справі до Київського апеляційного господарського суду надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому ТОВ «ДПА Компані» погоджується з висновками місцевого господарського суду, а тому просить залишити апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» без задоволення.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача, було залучено Фонд державного майна України та відкладено розгляд справи до 21.09.2016 року.

19.09.2016 року до Київського апеляційного господарського суду від позивача у справі надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи доказів направлення третій особі - Фонду державного майна України, копії позовної зави та апеляційної скарги. Подані документи долучені судом до матеріалів справи.

У судовому засіданні 21.09.2016 року представники відповідача у справі заперечили проти доводів апеляційної скарги, вважають рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року законним та таким, що відповідає дійсним обставинам справи, а тому просили відмовити в задоволенні вимог апеляційної скарги позивача.

Представники позивача та третьої особи у судове засідання 21.09.2016 року не з'явились, по дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили.

Беручи до уваги належне повідомлення учасників процесу про розгляд апеляційної скарги, закінчення, встановлених ст. 102 ГПК України строків розгляду апеляційної скарги, відсутність заяв та клопотань про відкладення розгляду справи, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників позивача та третьої особи, за наявними в ній матеріалами, так як їх нез'явлення не перешкоджає вирішенню спору.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

01.04.2013 року між Концерном «Військторгсервіс» (позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» (відповідач у справі) укладено договір № 13-26-110 ВМ (а.с. 23-29 том 1), за умовами якого позивач зобов'язався передати, а відповідач - прийняти у строкове користування за плату державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - нежитлові приміщення площею 12 354, 9 кв.м., розміщені за адресою: м. Київ, пров. Бородянський, 3, що перебуває на балансі Концерну «Військторгсервіс».

Плата за користування майном згідно п. 3.1. договору становить за базовий місяць квітень 2013 року 150 000,00 грн. Розмір плати за користування переглядається на вимогу однієї із сторін у разі істотної зміни стану майна з незалежних від сторін причин та в інших випадках, передбачених чинним законодавством. (п. 3.2. договору).

Пунктом 4.3. договору передбачено обов'язок відповідача своєчасно та в повному обсязі сплачувати плату на розрахунковий рахунок, визначений позивачем.

За актом приймання-передачі від 01.04.2013 р. позивач передав, а відповідач прийняв в користування майно за договором № 13-26-110ВМ від 01.04.2013 р. (а.с. 30 том 1).

Вищезазначені обставини справи, а саме факт укладення договору оренди та обставини щодо передачі орендованого майна в користування Товариству з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» були також встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р. у справі № 910/20638/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.09.2015 р. та постановою Вищого господарського суду України від 13.01.2016 р., за позовом Концерну «Військторгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» про визнання недійсним правочину та за зустрічним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» до Концерну «Військторгсервіс» про визнання дійсним правочину та зобов'язання вчинити дії.

Частиною 3 ст. 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальність - це обов'язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Для рішень господарських судів важливою умовою преюдиціальності фактів, що містяться в іншому рішенні господарського суду, є суб'єктний склад спору. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі сторони, що й у справі, яка розглядається.

Враховуючи те, що у справі №910/20638/13 є ті ж самі сторони, що і у справі, яка розглядається, апеляційним господарським судом враховано факти встановлені рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/20638/13, які згідно ст. 35 ГПК України, є преюдиціальними для суду при вирішенні даної справи.

Окрім вищенаведених обставин, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 р. у справі № 910/20638/13 було встановлено, що відповідно до витягу з Єдиного реєстру об'єктів державної власності щодо державного майна від 10.02.2015р. на балансі Концерну «Військторгсервіс» перебуває майно, що знаходиться за адресою м. Київ, пров. Бородянський, 3, а саме: адміністративна будівля - літ. А, склад №1 - літ. Б, диспетчерська - літ. В, склад №2 - літ. Г, склад №3 - літ. Д, електрична підстанція - літ. Е, склад №4 - літ. Ж, склад №5 - літ. З, котельня - літ. І, Їдальня №1 - літ. К, склад №6 - літ. Л, гуртожиток. Суб'єкт управління, який здійснює управління майном - Міністерство оборони України. З урахуванням приписів Господарського кодексу України та Закону України «Про оренду державного та комунального майна», враховуючи доведений факт віднесення орендованого майна до державної власності, судом встановлено, що Концерн «Військторгсервіс» передав в оренду державне нерухоме майно площею 12354,9 кв. м. всупереч положень ст.287 Господарського кодексу України та статтям 5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», оскільки орендодавцем цього майна може бути виключно Фонд державного майна України, його регіональні відділення, та передача такого державного нерухомого майна в оренду повинна відбуватись у встановленому ст.9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» порядку, в тому числі шляхом проведення конкурсу, у разі надходження після розміщення оголошення про оренду заяв від кількох орендарів. Враховуючи те, що Концерном «Військторгсервіс» був порушений порядок надання даного майна в оренду, встановлений статями 5, 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна», рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/20638/13, яке набрало законної сили 08.09.2016 року (з прийняттям постанови Київським апеляційним господарським судом) договір №13-26-110ВМ від 01.04.2013 року був визнаний недійсним.

Звертаючись із позовом у даній справі, Концерн «Військторгсервіс» зазначає, що до моменту визнання договору оренди недійсним Товариство з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» допустило порушення зобов'язання, а саме не в повному обсязі сплатило орендну плату, встановлену п. 3.1. договору, а тому позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача, як орендаря за договором, 23 905,34 грн боргу з орендної плати (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог за №352 від 29.02.2016 року а.с. 158 том 1) та, нарахованих на суму боргу, 15 481,13 грн пені, 1 116,28 грн три відсотки річних та 4 412,89 грн інфляційних втрат. Також Концерн «Військторгсервіс», враховуючи, що після прийняття рішення у справі про визнання недійсним договору оренди, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» не звільнило приміщення, відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України просить суд стягнути 600 000,00 грн неустойки.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог Господарський суд міста Києва вказав, що оскільки укладений між сторонами договір оренди №13-26-110Вм від 01.04.2013 року рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/20638/13 був визнаний недійсним, то, відповідно до ст. 236 ЦК України такий договір є недійсним з моменту його укладення, а тому не може бути підставою для нарахування орендної плати та відповідно підставою для стягнення заборгованості за таким договором. Однак, з такими висновками суду першої інстанції, апеляційний господарський суд не погоджується з наступних підстав.

Відповідно до ст.283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. У користування за договором оренди передається індивідуально визначене майно виробничо-технічного призначення (або цілісний майновий комплекс), що не втрачає у процесі використання своєї споживчої якості (неспоживна річ).

За змістом ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно ч. 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 ЦК України.

Крім того, відповідно до ч.1 1 статті 207 ГК України судом може бути визнане недійсним повністю або частково господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуд'єктності).

Згідно з частиною 1 статті 236 ЦК України нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, вважається таким з моменту його вчинення.

Разом із тим частиною 3 статті 207 ГК України передбачено, що господарське зобов'язання, визнане судом недійсним, також вважається недійсним з моменту його виникнення. Якщо ж за змістом зобов'язання воно може бути припинено лише на майбутнє, таке зобов'язання визнається недійсним з моменту його виникнення і припиняється на майбутнє, а не з моменту укладення.

Колегія суддів зазначає, що із правової природи зобов'язання оренди вбачається, що фактичне користування майном на підставі договору оренди в разі його недійсності унеможливлює проведення між сторонами двосторонньої реституції, оскільки використання майна - «річ» безповоротна, і відновити первісне положення сторін практично неможливо, тому такий договір повинен визнаватися судом недійсним і припинятися лише на майбутнє, а не з моменту його укладення.

Аналогічна правова позиція щодо моменту визнання недійсним договору оренди та припинення зобов'язань за ним, викладена у постановах Верховного Суду України від 01.07.2015 року №3-195гс15 та від 23.12.2015 року №3-1143гс15.

Виходячи із викладеного, колегія суддів дійшла висновку, що договір оренди №13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року слід вважати недійсним та відповідно зобов'язання за таким договором є припиненими з 08.09.2015 року - дати набрання законної сили рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/20638/13.

Київський апеляційний господарський суд звертає увагу, що відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Матеріалами справи підтверджується, що до моменту визнання договору оренди №13-26-110 ВМ від 01.04.2013 року недійсним, нерухоме майно перебувало у користуванні Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані», що відповідачем не заперечується, а відтак, враховуючи положення чинного законодавства, відповідач у справі, як орендар державного майна, зобов'язаний сплатити вартість за фактичне користування таким майном.

Разом з тим, приписи ст. 3, 15, 16 ЦК України передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

При вирішенні спору про стягнення заборгованості слід встановити не лише наявність підстав для стягнення спірних сум, але і встановити чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, в чому саме полягає порушення його прав.

Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб'єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з'ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог.

Розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою цивільного законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором.

Таким чином, колегія суддів звертає увагу, що звертаючись до суду з вимогою про стягнення заборгованості, позивачу слід довести наявність у нього суб'єктивного права (в даному випадку права на отримання орендної плати з відповідача) та довести правомірність розміру стягуваної суми.

З позовної заяви вбачається, що Концерн «Військторгсервіс», звертаючись до суду про стягнення боргу з орендної плати, посилається на своє право, як орендодавця за договором, який визнано недійсним в судовому порядку, на отримання орендних платежів та відповідно на порушення відповідачем такого права.

Разом з цим, визнаючи недійсним договір оренди від 01.04.2013 року судами було встановлено порушення саме Концерном «Військторгсервіс» порядку укладення договорів оренди, оскільки в користування передавалось державне майно, щодо якого орендодавцем повинно було виступати Фонд державного майна України, а не Концерн «Військторгсервіс».

Згідно ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції чинній на момент укладення договору) орендар за користування об'єктом оренди вносить орендну плату незалежно від наслідків господарської діяльності. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються для об'єктів, що перебувають у державній власності, Кабінетом Міністрів України. Методика розрахунку орендної плати та пропорції її розподілу між відповідним бюджетом, орендодавцем і балансоутримувачем визначаються органами, уповноваженими Верховною Радою Автономної Республіки Крим (для об'єктів, що належать Автономній Республіці Крим), та органами місцевого самоврядування (для об'єктів, що перебувають у комунальній власності) на тих самих методологічних засадах, як і для об'єктів, що перебувають у державній власності. Орендна плата, встановлена за відповідною методикою, застосовується як стартова під час визначення орендаря на конкурсних засадах.

Відповідно до п. 4 Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786, орендна плата розраховується у такій послідовності: визначається розмір річної орендної плати. На основі розміру річної орендної плати встановлюється розмір орендної плати за базовий місяць розрахунку орендної плати - останній місяць, за який визначено індекс інфляції, яка фіксується у договорі оренди. З урахуванням розміру орендної плати за базовий місяць оренди розраховується розмір орендної плати за перший та наступні місяці оренди.

Разом з цим, п. 17 Методики визначає порядок розподілу орендної плати між Державним бюджетом України та підприємством, на балансі якого перебуває орендоване майно.

З урахуванням приписів вищенаведеного законодавства, суд апеляційної інстанції зазначає, що Концерн «Військторгсервіс» повинен довести, що сума боргу, яку він просить стягнути з орендаря (відповідача у справі), визначена з урахуванням встановленого законом порядку визначення орендної плати щодо державного майна, та що позивач наділений правом на отримання саме даної суми заборгованості, а не іншої суми, згідно порядку розподілу орендної плати, визначеним п. 17 вищезазначеної Методики.

Однак, як вбачається із позовної заяви, розмір стягуваної суми боргу позивач обґрунтовує виключно розміром місячної орендної плати, встановленої пунктом 3.1. договору, при цьому не надає жодних інших документів на підтвердження вартості оренди державного майна, визначеної згідно приписів чинного законодавства. Окрім того, позивачем не доведено та не обґрунтовано, що розмір орендної плати, з якої виникла у відповідача заборгованість, та відповідно сума такої заборгованості, відповідає дійсному розміру орендної плати, право на отримання якої має Концерн «Військторгсервіс», як балансоутримувач державного нерухомого майна відповідно до приписів Закону України «Про оренду державного та комунального майна» та відповідно до Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 04.10.1995 року №786.

Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює в межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Колегія суддів зазначає, що приписами вищезазначених нормативних актів, які регулюють відносини оренди державного майна, передбачено право балансоутримувача на отримання орендної плати та передбачений порядок розподілу орендної плати між Державним бюджетом та підприємством, на балансі якого таке майно знаходиться. Однак, позивачем у справі не доведено правомірності стягнення з відповідача плати за фактичне користування приміщенням, яка визначена на підставі недійсного договору оренди від 01.04.2013 року та не доведено свого права на отримання орендної плати саме у заявленому в позовній заяві розмірі. Вищенаведене свідчить про безпідставність та недоведеність позовних вимог Концерну «Військторгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» про стягнення 23 905,34 грн основного боргу, а відтак, апеляційний господарський суд погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про відмову у стягненні заборгованості з орендної плати у розмірі 23 905,34 грн.

Враховуючи, що позовні вимоги про стягнення 3% річних та інфляційних втрат є похідними вимогами, а також беручи до уваги відмову у задоволенні позовної вимоги щодо стягнення основної суми боргу, колегія суддів вважає правомірним відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення 1 116,28 грн трьох відсотків річних та 4 412,89 грн інфляційних втрат.

Окрім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком Господарського суду міста Києва про безпідставність заявлення позовної вимоги про стягнення 15 481,13 грн пені, оскільки між сторонами ні в договорі, ні в іншому документі не закріплений такий вид забезпечення виконання зобов'язання, як неустойка у вигляді пені, а тому враховуючи положення ст. 547 ЦК України вимоги про стягнення 15 481,13 грн пені задоволенню не підлягають.

Оскільки після визнання договору недійсним, Товариство з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» не повернуло державне майно, то позивач відповідно до ч. 2 ст 785 ЦК України просить суд стягнути 600 000,00 грн неустойки, нарахованої за період неповернення з 09.09.2015 року по 09.11.2015 року.

Згідно з ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Колегія суддів зазначає, що застосування передбаченої вищенаведеною статтею неустойки може здійснюватись орендодавцем приміщенням і за умов припинення договору найму та порушення орендарем свого обов'язку з повернення орендованого майна орендодавцеві. Тобто приписи ч. 2 ст. 785 ЦК України передбачають міру відповідальності орендаря, право на застосування якої має орендодавець майна.

Однак, як уже було зазначено вище, рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 року у справі №910/20638/13 було встановлено, що Концерн «Військторгсервіс» не є належним орендодавцем у відносинах оренди спірного державного майна, оскільки таким орендодавцем повинен виступати Фонд державного майна України, а тому колегія суддів дійшла висновку, що у позивача у справі відсутні підстави для пред'явлення вимоги про стягнення неустойки, передбаченої ст. 785 ЦК України, право на стягнення якої має виключно належний орендодавець майна.

Окрім того, для застосування даної неустойки необхідним є доведеність обставин неповернення майна з користування, однак позивачем у справі не надано належних підтверджуючих документів щодо знаходження Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» в спірних приміщеннях у період з вересня по листопад 2015 року, що окрім того було також досліджено при вирішенні спору у справі №910/3992/16 за позовом Першого заступника військового прокурора Центрального регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, Концерну «Військторгсервіс» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ДПА Компані» про зобов'язання відповідача звільнити та передати в натурі державний майновий комплекс, за результатами розгляду якого постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016 року було відмовлено у задоволенні позову у зв'язку з недоведеністю обставин, на підставі яких були пред'явлені позовні вимоги.

Беручи до уваги наведене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду зазначає, що місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову, однак, колегія суддів вважає помилковим відмову у задоволенні позову з підстав неправомірності заявлення вимоги про стягнення заборгованості за недійсним договором, а тому відмовляє у позові саме у зв'язку з недоведеністю та необґрунтованістю заявлених до стягнення сум та права на їх стягнення.

Згідно абз. 6 п. 12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» №7 від 17.05.2011 року не підлягає скасуванню судове рішення, якщо апеляційною інстанцією буде з'ясовано, що його резолютивна частина є правильною, хоча б відповідні висновки місцевого господарського суду й не були належним чином обґрунтовані у мотивувальній частині рішення. Водночас апеляційний господарський суд у мотивувальній частині своєї постанови не лише вправі, а й повинен зазначити власну правову кваліфікацію спірних відносин та правову оцінку обставин справи.

Таким чином, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року у справі №910/1964/16, а тому відмовляє у задоволенні апеляційної скарги Концерну «Військторгсервіс».

Враховуючи вимоги ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати за подання позову та за перегляд рішення в апеляційній інстанції покладається на позивача у справі.

Керуючись ст. 49, 99, 101, 102, п.1 ч. 1 ст. 103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Концерну «Військторгсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року у справі №910/1964/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 23.05.2016 року у справі №910/1964/16 залишити без змін.

3. Справу №910/1964/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя Г.А. Жук

Судді С.Я. Дикунська

А.О. Мальченко