ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р.Справа № 916/1747/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В. Лашина

Суддів: О.Л. Воронюка

О.Ю. Аленіна

При секретарі Р.О. Кияшко

За участю представників сторін:

Від ПАТ "БТА БАНК" - Герасименко А.О.

Інші представники учасників провадження в судове засідання не з'явилися.

Про час, дату та місце його проведення повідомлялися належним чином.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

ОСОБА_3

на рішення господарського суду Одеської області

від 01.08.2016.

по справі №916/1747/16

за позовом Публічного акціонерного товариства "БТА БАНК"

до відповідачів Фізичної особи-підприємця ОСОБА_5

та Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання договору оренди недійсним

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство «БТА Банк» (у наступному за текстом - ПАТ «БТА Банк») звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до фізичних осіб - підприємців ОСОБА_5 та ОСОБА_3 (далі - ФОП ОСОБА_5, ФОП ОСОБА_3.) про визнання недійсним договору оренди нежитлового приміщення № 5-01-16 від 05.01.2016 р., укладеного між відповідачами, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ФОП ОСОБА_5 не мав права розпоряджатися нежитловими приміщеннями, які є предметом оспорюваного договору оренди, а власником цих приміщень є саме позивач.

Рішенням господарського суду Одеської області від 01 серпня 2016 року (суддя Зайцев Ю.О.) позовні вимоги задоволені. Визнаний недійсним зазначений договір оренди. З ФОП ОСОБА_5 на користь позивача стягнуто 1378 грн. судового збору.

Не погоджуючись з цим рішенням, ФОП ОСОБА_3 в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким у задоволені позову відмовити, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, оскільки позивач зареєстрував право власності на предмет оренди лише 12.02.2016 р., тоді як оспорюваний правочин укладений 05.01.2016 р.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, але не з тих підстав, що в ній викладені.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Положеннями статей 202, 626 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дії осіб, спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

За приписами ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, а правочин - бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог чинності правочину є підставою недійсності відповідного правочину (стаття 203, частина перша статті 215 ЦК України).

Виходячи з роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9, угода може бути визнана недійсною лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11).

Як вбачається з матеріалів справи, 06 лютого 2014 року апеляційним судом Одеської області було винесено рішення, яке залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 28.05.2014 р., відповідно до якого припинено право власності гр. ОСОБА_7 та ОСОБА_5 та, у свою чергу, визнано право власності ПАТ «БТА Банк» на предмет іпотеки, а саме: нежилі будівлі загальною площею 765,6 кв.м, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до приписів ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

12 лютого 2016 року ПАТ «БТА Банк» зареєструвало право власності на зазначене нерухоме майно, що не спростовується учасниками справи.

Водночас, 05 січня 2016 року між ФОП ОСОБА_5 та ФОП ОСОБА_3 був укладений договір оренди, за умовами якого ФОП ОСОБА_3 отримав у строкове платне користування частину приміщень за адресою: АДРЕСА_1, зі строком дії до 31 грудня 2018 року.

Дане приміщення передано ФОП ОСОБА_3 на підставі акту прийому-передачі від 05.01.2016 р.

Задовольняючи позовні вимоги, місцевий господарський суд виходив з того, що ФОП ОСОБА_5 на момент укладення оспорюваного правочину був обізнаний із судовим рішенням про припинення його права власності на майно за спірним договором оренди, навмисно замовчав перед ФОП ОСОБА_3 факт визнання права власності на приміщення за ПАТ «БТА Банк» та ввів іншу сторону в оману.

Однак ці висновки суду першої інстанції є помилковими, що призвело до неправильного вирішення спору по суті позовних вимог.

Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

Згідно до ч. 1, 2 ст. 319 названого Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд й саме власникові належить право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону.

Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс тощо).

Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання.

Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т.ін.).

У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості.

Відтак, право укладення договору належить власникові або уповноваженій ним особі, титульному володільцю.

Укладення договору неналежним власником є таким, що суперечить закону, тоді як особа, яка отримала право користування майном, переданим третьою особою - не власником, використовує його безпідставно.

Разом з тим, враховуючи вимоги статті 216 ЦК України, якою закріплено правові наслідки недійсності правочинів як двостороння реституція, тобто повернення сторін договору у стан, який існував до його укладення, тому права особи, яка не є стороною такого договору, по суті не будуть поновлені лише внаслідок визнання договору недійсним.

Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду України від 07 листопада 2012 року у справі № 6-107цс12, якщо позивач, не будучи стороною оспорюваного ним договору, домагається відновлення свого права на річ, яка була предметом цього договору, то виходячи з правової природи спірних правовідносин між сторонами існують речово-правові відносини, і належним способом захисту в такому разі є один із способів, передбачених главою 29 ЦК України.

Відповідно до ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього.

У п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України передбачено, що в разі придбання майна за відплатним договором у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

За змістом статті 388 ЦК України добросовісним вважається придбання майна не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права його відчужувати. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, не є двостороння реституція.

Водночас, передбачений статтею 391 ЦК України спосіб захисту - усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном - підлягає застосуванню у тих випадках, коли між позивачем, який є власником майна, і відповідачем, який користується спірним майном, не існує договірних відносин щодо цього майна і майно перебуває у користуванні відповідача не на підставі договору, укладеного з позивачем (постанова Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-92цс15).

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Законодавець у ч. 1 ст. 16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

У тих випадках, коли спеціальна норма закону встановила інший, ніж визначений ст. 16 ЦК, спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений саме спеціальною нормою.

Таким чином, позивачем було обрано невірний спосіб захисту своїх прав та законних інтересів, що викликає необхідність відмови у задоволені позовних вимог.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення не відповідає дійсним обставинам справи, а тому підлягає скасуванню із постановленням нового, яким у задоволені позову належить відмовити.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 задовольнити, а рішення господарського суду Одеської області від 01.08.2016 р. по справі № 916/1747/16 - скасувати, у позові відмовити.

Стягнути з публічного акціонерного товариства «БТА Банк» (ідентифікаційний код 14359845) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 (ідентифікаційний код НОМЕР_1) 1515,80 грн. судового збору за апеляційний розгляд справи.

Наказ доручити видати господарському суду Одеської області.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Л. Воронюк

Суддя О.Ю. Аленін