ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2016 р.Справа № 922/2381/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України", м. Київ
до Публічного акціонерного товариства "Харківгаз", м. Харків
про про стягнення 214 477 596,33 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №14-88 від 18.04.2014 р.

відповідача - ОСОБА_2, довіреність №3874 від 01.09.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "НАК "Нафтогаз України" (позивач) звернулось до господарського суду з позовною заявою до Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" (відповідача) про стягнення 214 477 596,33 грн. за договором №13-228-ВТВ на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р., з яких: основний борг в розмірі 169 639 003,17 грн., пеня в розмірі 34 876 569,93 грн., 3% річних в розмірі 2 474 756,84 грн. та інфляційні втрати в розмірі 7 487 266,39 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання умов договору №13-228-ВТВ на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р. позивач у період з січня 2013 року по грудень 2015 року поставив відповідачеві природний газ на загальну суму 768 727 708,89 грн. за актами приймання-передачі природного газу (а.с. 46-62, 116-125). Станом на 07.06.2016 р. відповідач розрахувався частково на загальну суму 599 088,72 грн., що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. У наданих до суду письмових поясненнях (вх. № 30827 від 19.09.2016 р.) вважає висновок Торгово-промислової палати України, викладений у сертифікаті №6077 від 29.03.2016 р. про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) таким, що не відповідає дійсності, оскільки відповідач після 01.05.2014 р. продовжував здійснювати господарську діяльність та виконувати договірні зобов'язання.

Позивач також вважає, що відповідно до пункту 8.1. договору дія форс-мажорних обставин не поширюється на основний борг, оскільки він не є відповідальністю відповідача, а є обов'язком по договору, а також не поширюється на 3% річних та інфляційні втрати, які не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу.

Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнає, просить в позові відмовити. Наполягає на тому, що виконання зобов'язань за договором стало неможливим внаслідок бездіяльності третіх осіб - органів державної влади (Міненерго та НКРЕКП), що полягають у невиконанні норм ст. 30 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", ст. 9 Закону України "Про природні монополії", норм Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, а також Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, затверджених наказом Мінпаливенерго від 30.05.2003 р. № 264.

Відповідач також зазначив, що на виконання договору відповідач надав позивачу разом з листом від 20.03.2016 р. вих. №1576 сертифікат Торгово-промислової палати України № 6077 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 29.03.2016 р. на підтвердження настання форс-мажорних обставин, що полягають у дії/бездіяльності вказаних третіх осіб, які призвели до унеможливлення виконання відповідачем зобов'язання, визначеного п. 6.1. договору №13-228-ВТВ від 04.01.2013 р. по оплаті придбаного протягом 2014-2015 років природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат, які не були враховані при встановлені тарифів на розподіл природного газу, а саме в розмірі 32,288 млн.куб.м на загальну суму 228 329,44 грн. без ПДВ, які настали з 01 травня 2014 року та тривають досі.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що позовні вимоги позивача на період дії форс-мажорних обставин, спричинених незаконними діями/бездіяльністю третіх осіб, на які відповідач не може вплинути, є безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно дослідивши надані ними докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 04.01.2013 р. між позивачем (продавець) та відповідачем (покупець) був укладений договір купівлі-продажу природного газу №13-228-ВТВ, відповідно до п. 1.1. якого позивач зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 р. природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах цього договору.

Відповідно до п. 1.2. договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат покупця.

Пунктом 2.1. договору (зі змінами відповідно до додаткової угоди №3 від 31.12.2013 р.) встановлено, що продавець передає покупцю з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2014 року газ в обсязі до 84 816,741 тис.куб.м. (а.с. 27-28).

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, на виконання умов договору позивач поставив відповідачеві протягом січня 2013 р. - грудень 2015 р. природний газ на загальну суму 768 727 708,89 грн., що підтверджуються актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2013 р., від 28.02.2013 р. від 31.03.2013 р., від 30.04.2013 р., від 31.08.2013 р., від 30.09.2013 р., від 31.10.2013 р. від 30.11.2013 р., від 31.12.2013 р., від 31.01.2014 р., від 28.02.2014 р., від 31.03.2014 р., від 30.04.2014 р., від 30.09.2014 р., від 31.10.2014 р., від 30.11.2014 р., від 31.12.2014 р., від 28.02.2015 р., 31.03.2015 р., від 30.04.2015 р., від 31.05.2015 р., від 30.06.2015 р., від 31.07.2015 р., від 31.08.2015 р., від 30.09.2015 р., від 30.11.15 р. та від 31.12.2015 р. (а.с. 46-62, 116-125).

Відповідно до п. 6.1. договору (у редакції Додаткової угоди №10 від 21.12.2014 р. до договору) оплата за газ здійснюється купцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень п. 6.2. договору. Остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ здійснюється покупцем після отримання повних розрахунків за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в відповідному місяці відповідно до договорів на розподіл природного газу, укладеними між продавцем та покупцем.

У разі, якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки природного газу за цим договором продавець повністю розрахувався за послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами, наданими продавцю в попередньому місяці остаточний розрахунок за використаний природний газ здійснюється покупцем на підставі акту приймання-передачі до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У будь-якому випадку остаточний розрахунок за фактично використаний природний газ за цим договором здійснюється покупцем не пізніше 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу.

Згідно з п. 11 договору (у редакції Додаткової угоди №10 від 21.12.2014 р. до договору) договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01 січня 2013 року, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2015 року, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

Отже, за умовами пунктів 6.1., 11 договору (у редакції Додаткової угоди №10 від 21.12.2014 р. до договору) кінцевим строком здійснення остаточних розрахунків є 20 число місяця наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, тобто 20.01.2016 р., оскільки в частині реалізації газу договір діє до 31.12.2015 р. (а.с. 35-36).

Отже, прострочення платежу за умовами договору настає 21.01.2016 р.

Позивач у позові стверджує, що станом на 07.06.2016 р. відповідач розрахувався частково за поставлений природний газ на загальну суму 599 088,72 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Відповідач, в свою чергу, просить в позові відмовити. Зазначає про те, що на виконання договору відповідач надав позивачу разом з листом від 20.03.2016 р. вих. №1576 сертифікат Торгово-промислової палати України № 6077 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 29.03.2016 р. на підтвердження настання форс-мажорних обставин, що полягають у дії/бездіяльності вказаних третіх осіб, які призвели до унеможливлення виконання відповідачем зобов'язання, визначеного п. 6.1. договору №13-228-ВТВ від 04.01.2013 р. по оплаті придбаного протягом 2014-2015 років природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат, які не були враховані при встановлені тарифів на розподіл природного газу, а саме в розмірі 32,288 млн.куб.м на загальну суму 228 329,44 грн. без ПДВ, які настали з 01 травня 2014 року та тривають досі.

На підставі викладеного, відповідач вважає, що позовні вимоги позивача на період дії форс-мажорних обставин, спричинених незаконними діями/бездіяльністю третіх осіб, на які відповідач не може вплинути, є безпідставними і не підлягають задоволенню.

Дослідивши надані сторонами матеріали справи та проаналізувавши вищенаведені доводи позивача, суд вважає їх передчасними і такими, що суперечать приписам чинного законодавства та спростовуються наявними у справі матеріалами, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (ст. 32 ГПК України).

При цьому за умовами ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Предметом позову є спір про стягнення основного боргу в розмірі 169 639 003,17 грн., пені в розмірі 34 876 569,93 грн. за період з 21.01.2016 р. по 07.06.2016 р., 3% річних в розмірі 2 474 756,84 грн. за період з 21.01.2016 р. по 07.06.2016 р. та інфляційних втрат в розмірі 7 487 266,39 грн. за період з 21.01.2016 р. по 31.03.2016 р. за договором №13-228-ВТВ на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013 р.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші право чини.

Відповідно до приписів частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 655 ЦК України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

В силу вимог частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно з частиною першою статті 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вказано вище, за умовами пунктів 6.1., 11 договору (у редакції Додаткової угоди №10 від 21.12.2014 р. до договору) кінцевим строком здійснення остаточних розрахунків є 20 число місяця наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу, тобто 20.01.2016 р., оскільки в частині реалізації газу договір діє до 31.12.2015 р. (а.с. 35-36).

Таким чином, прострочення платежу за умовами договору настає 21.01.2016 р.

Відповідно до статті 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України).

Згідно з п. 7.1. договору за невиконання або неналежне виконання своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність згідно з цим договором і чинним законодавством.

Пунктом 7.2. договору передбачено, що у разі невиконання покупцем пункту 6.1. умов цього договору він у безпосередньому порядку повинен оплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Разом з тим, положеннями ст. 617 ЦК України передбачено загальні підстави для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання, зокрема, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, недодержання своїх обов'язків контрагентом боржника, відсутність на ринку товарів, потрібних для виконання зобов'язання, відсутність у боржника необхідних коштів.

Відповідно до п. 1.2. договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат.

Згідно з Наказом Міністерства палива та енергетики України № 264 від 30.05.2003 р. "Про затвердження методик визначення питомих втрат та виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами" (далі - Наказ № 264), виробничо-технологічні (нормовані) втрати газу - це граничний витік газу, під час якого ще можливо забезпечити надійне функціонування та умовну нормативну герметичність газопроводів, з'єднувальних деталей, арматури, компенсаторів, газового обладнання, приладів тощо. Крім того, до виробничо-технологічних втрат належить об'єм витоку газу під час технічного обслуговування, поточного ремонту, заміни арматури, приладів, обладнання, що використовує газ, і з'єднувальних деталей який не перевищує норм, установлених чинними нормативними документами. Тобто, це газ, що втрачається під час його транспортування газорозподільними та внутрішньо будинковими мережами, а також під час виконання профілактичних робіт, а отже ВТВ виникають з об'єктивних причин, як наслідок технологічного процесу та зношеності газотранспортної системи, і такі витрати є невід'ємною частиною виробничого процесу розподілу природного газу та формують собівартість послуги розподілу газу.

Відповідно до п. 5.9. Наказу № 264, розрахунок допустимих та фактичних обсягів ВТВ газу здійснюється газорозподільними підприємствами самостійно.

Аналогічні умови викладені в п. 1.2 Наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості (далі - Міненерго) № 737 від 23.11.2011 року "Про визначення розмірів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах" (далі - Наказ № 737), де зазначено, що газорозподільні підприємства самостійно згідно з методиками розраховують річні обсяги нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу на календарний рік та не пізніше ніж за 2 місяці до початку року подають їх на затвердження до Міністерства енергетики та вугільної промисловості України. При цьому, як визначено п. 1.1 Наказу № 737 розрахунок річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу на календарний рік розраховується відповідно до Методики визначення питомих виробничо-технологічних втрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, Методики визначення питомих виробничо-технологічних витрат природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами та Методики визначення питомих втрат природного газу при його вимірюваннях побутовими лічильниками в разі не приведення об'єму газу до стандартних умов.

Згідно з п. 1.3. Наказу № 737 на підставі даних, отриманих від газорозподільних підприємств щодо розрахованих річних обсягів нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат газу, Міністерство енергетики та вугільної промисловості України впродовж місяця затверджує щодо кожного газорозподільного підприємства розміри нормативних втрат і виробничо-технологічних витрат природного газу в газорозподільних мережах на наступний календарний рік.

Затверджені Міненерго розміри ВТВ враховуються при формуванні Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) газорозподільному підприємству тарифу на розподіл природного газу.

Порядок та процедура встановлення тарифів регламентується Порядком формування тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання, закачування, зберігання та відбору природного газу затвердженого постановою НКРЕ (відтепер НКРЕКП) від 28.07.2011 року № 1384 (далі - Порядок № 1384), Методикою розрахунку тарифів на транспортування та постання природного газу для підприємств з газопостачання та газифікації, затвердженої постановою НКРЕ від 04.09.2002 року № 983 (далі - Методика № 983), Процедурою встановлення та перегляду тарифів на послуги з транспортування, розподілу, постачання природного газу, закачування, зберігання та відбору природного газу, затверджений постановою НКРЕ від 03.04.2013 року № 369 та зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 26.04.2013 року за № 685/23217 (далі - Процедура № 369).

Відповідна вимога щодо встановлення НКРЕКП економічно обґрунтованого тарифу на транспортування природного газу розподільними газопроводами, який би забезпечував ліцензіату відшкодування його обґрунтованих витрат виробництва, сплату всіх податків, обов'язкових платежів та бюджетних відрахувань відповідно до чинного законодавства України, а також отримання обґрунтування рівня прибутку міститься в пункті 2.1. Порядку № 1384, в пунктах 1.5, 1.7, 5.1. розділу 5 Методики № 983.

Як зазначено у п. 4.1 розділу Методики №983 основними аналітичними показниками при визначенні тарифів на послуги з транспортування природного газу є витрати підприємства та обсяги протранспортованого природного газу.

Витрати підприємства на транспортування природного газу визначаються відповідно до Національного Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 "Витрати" та Методичним положенням по плануванню, обліку і калькулюванню собівартості продукції (робіт, послуг) за економічними елементами витрат на підприємствах з газопостачання та газифікації та їх структурних підрозділах. Пунктом 2.5. Процедури № 369 закріплено, що суб'єкт господарювання при зверненні до НКРЕ за встановленням тарифу обґрунтовує кожну складову витрат з відповідного виду діяльності, пов'язаних з операційною діяльністю, фінансових витрат та прибутку. Відповідно до п. 4.5. Методики № 983, та п.2.1.5 Процедури № 369 до таких витрат відносяться витрати на закупівлю природного газу, що використовуються для забезпечення ВТВ.

Тобто, розмір ВТВ, затверджений Міненерго, має в обов'язковому порядку бути відшкодований за рахунок складової тарифу, затвердженої НКРЕКП.

Відповідно до ст. ст. 4, 5 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", який діяв до 01.10.2015 року, ст. 4 Закону України "Про ринок природного газу", який діє з 01.10.2015 року державне регулювання ринку природного газу, зокрема в питаннях встановлення тарифів на розподіл природного газу газорозподільними мережами здійснюють Міненерго та НКРЕКП. При цьому слід зазначити, що нормативно-правові акти, що регулюють ринок природного газу, не передбачають та не припускають можливості покриття ВТВ, що виникають в діяльності газорозподільного підприємства, за рахунок будь-яких інших джерел, окрім тарифу на розподіл газу.

Оскільки покупець, як суб'єкт природної монополії, обмежений у своєму праві здійснення інших видів господарської діяльності (розділ II Ліцензійних умов з розподілу), зважаючи що діяльність з розподілу природного газу здійснюється ПАТ "Харківгаз" в умовах імперативного державного регулювання, в тому числі, в частині встановлення тарифів на транспортування природного газу газорозподільними мережами (ст. 4 Закону "Про ринок природного газу", ст. ст. 4, 5 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", ст. ст. 4, 8-10 Закону "Про природні монополії"), тариф на розподіл природного газу є основним джерелом фінансування діяльності відповідача.

Отже, можливість відповідача розраховуватись за природний газ для потреб ВТВ перед позивачем прямо залежить від затвердженого гранично допустимого розміру ВТВ, а також від наявності та суми передбаченої в тарифі на розподіл природного газу відповідної складової.

Разом з тим, протягом 2014 - 2015 років при формуванні та затверджені гранично допустимого розміру ВТВ та тарифу на розподіл природного газу Міненерго та НКРЕКП не було враховано обсяги витрат газу на покриття ВТВ в розмірі 32,288 млн.куб.м на загальну суму 228 329,44 грн. без ПДВ.

При цьому сторони не могли передбачити вищевикладені обставини при укладенні договору, оскільки виходили з презумпції правомірності рішень та актів органів державної влади, законності їх діяльності. За умови дотримання Міненерго та НКРЕКП вимог вищезазначених законодавчих та підзаконних нормативних актів, тариф на розподіл природного газу для ПАТ "Харківгаз" повинен був враховувати більший обсяг природно газу для потреб ВТВ, який би повністю охоплював величину природного газу придбаного за договором № №13-228-ВТВ від 04.01.2013 р., а відтак дозволив би уникнути настання обставин непереборної сили - форс-мажорні обставини.

Згідно з п. 8.1. договору сторони звільняються від відповідальності за часткове або повне невиконання обов'язків щодо договору, якщо це невиконання є наслідком непереборної сили (форс-мажорних обставин).

Відповідно до п. 8.2. договору під форс-мажорними обставинами розуміють обставини, які виникли внаслідок непередбачених сторонами подій надзвичайного і невідворотного характеру, включаючи вибухи на газопроводі, пожежі, землетруси, повені, оповзні, інші стихійні лиха, війну або військові дії. Строк виконання зобов'язань відкладається на строк дії форс-мажорних обставин.

Згідно з п. п. 8.3. - 8.5. договору сторони зобов'язані негайно повідомити про обставини форс-мажору та протягом чотирнадцяти днів з дати їх виникнення надати підтверджуючі документи відповідно до законодавства. Настання обставин форс-мажору підтверджується у встановленому законодавством порядку. Виникнення зазначених обставин не є підставою для відмови покупця від сплати продавцеві за газ, який був поставлений до їх виникнення.

Відповідно до ч. 3 ст. 14 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України засвідчує форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), а також торговельні та портові звичаї, прийняті в Україні, за зверненнями суб'єктів господарської діяльності та фізичних осіб.

Згідно з ч. 1 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб'єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб'єктів малого підприємництва видається безкоштовно.

Згідно з ч. 2 ст. 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні" форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме: загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади, вторгнення, блокада, революція, заколот, повстання, масові заворушення, введення комендантської години, експропріація, примусове вилучення, захоплення підприємств, реквізиція, громадська демонстрація, блокада, страйк, аварія, протиправні дії третіх осіб, пожежа, вибух, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, закриття морських проток, ембарго, заборона (обмеження) експорту/імпорту тощо, а також викликані винятковими погодними умовами і стихійним лихом, а саме: епідемія, сильний шторм, циклон, ураган, торнадо, буревій, повінь, нагромадження снігу, ожеледь, град, заморозки, замерзання моря, проток, портів, перевалів, землетрус, блискавка, пожежа, посуха, просідання і зсув ґрунту, інші стихійні лиха тощо.

Відповідно до ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови, що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. При цьому єдиним належним доказом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), як підстави звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов'язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання умов договору відповідач надав позивачу разом з листом від 20.03.2016 р. вих. №1576 сертифікат Торгово-промислової палати України № 6077 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 29.03.2016 р. на підтвердження настання форс-мажорних обставин, що полягають у дії/бездіяльності вказаних третіх осіб, які призвели до унеможливлення виконання відповідачем зобов'язання, визначеного п. 6.1. договору №13-228-ВТВ від 04.01.2013 р. по оплаті придбаного протягом 2014-2015 років природного газу в частині обсягів виробничо-технологічних витрат та нормованих втрат, які не були враховані при встановлені тарифів на розподіл природного газу, а саме в розмірі 32,288 млн.куб.м на загальну суму 228 329,44 грн. без ПДВ, які настали з 01 травня 2014 року та тривають досі (а.с. 111-113).

Таким чином, сертифікатом ТПП №6077 про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) від 29.03.2016 р. підтверджується факт неможливості виконання відповідачем своїх зобов`язань за договором, починаючи з 01.05.2014 р. по теперішній час у зв`язку з наявністю обставин форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), виникнення яких не залежало від волі останнього.

Враховуючи умови пунктів 8.1., 8.2. договору та встановлений факт існування форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), які настали 01.05.2014 р. та тривають по теперішній час, суд вважає, що у даному випадку строк виконання зобов'язання щодо оплати поставленого газу за договором у відповідача не настав, відповідно у позивача відсутнє право вимагати стягнення з відповідача основного боргу, а також відсутнє право на нарахування пені, 3% річних та інфляційних втрат за прострочення виконання даного зобовязання.

Враховуючи вищевикладені обставини та приписи закону, суд вважає позовні вимоги необґрунтованими і такими, що не підлягають задоволенню в повному обсязі.

Згідно зі ст. 49 ГПК України при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 4 Закону "Про ринок природного газу", ст. ст. 4, 5 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", ст. ст. 4, 8-10 Закону "Про природні монополії", ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", ст. ст. 11, 530, 549, 610-612, 617, 625, 628, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст. ст. 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 22.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_3