донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

28.09.2016 справа №913/458/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1, ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача:Не зявився
від відповідача:Не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Лисичанський склозавод «Пролетарій», м. Лисичанськ, Луганська область
на рішення господарського судуЛуганської області
від22.08.2016 року
по справі№ 913/458/16 (Головуючий суддя Фонова О.С., судді Іноземцева Л.В., Ворожцов А.Г.)
за позовомПублічного акціонерного товариства «Лисичанський склозавод «Пролетарій», м. Лисичанськ, Луганська область
до відповідачаРегіонального відділення Фонду державного майна України по Луганській області, м. Сєвєродонецьк, Луганська область
провизнання недійсним пункту 3.1 договору оренди державного майна № 001036/09 від 17.08.2001 року

В С Т А Н О В И В:

Публічне акціонерне товариство «Лисичанський склозавод «Пролетарій», м. Лисичанськ, Луганська область (далі «Позивач») звернулось до господарського суду Луганської області з позовом до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Луганській області, м. Сєвєродонецьк, Луганська область (далі «Відповідач») про визнання недійсним пункту 3.1 договору оренди державного майна № 001036/09 від 17.08.2001 року.

Рішенням господарського суду Луганської області від 22.08.2016 року у справі № 913/458/16 в задоволені позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Лисичанський склозавод «Пролетарій» відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Луганської області від 22.08.2016 року у справі № 913/458/16 та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Лисичанський склозавод «Пролетарій» - задовольнити.

Заявник апеляційної скарги вважає, що рішення господарського суду Луганської області у цій справі не можна вважати законним і обґрунтованим, оскільки воно ґрунтується на помилкових висновках суду і є таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Звертаючись до суду з апеляційною скаргою, позивач зазначає, що пункт 3.1 Договору (в редакції Договору № 7-1220122/рук від 05.04.2012 року про внесення змін до договору оренди державного майна № 001036/09 від 17.08.2001 року) є недійсним, оскільки внесення до предмету останнього майна невиробничого призначення - є порушенням норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Сторони були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

Представники позивача та відповідача в судове засідання не з'явились, поважність причин неявки суду не повідомили.

Приймаючи до уваги те, що явка представників сторін (учасників судового процесу) у судове засідання не була визнана обов'язковою, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу без участі представників позивача та відповідача.

Відповідно до статей 4-4, 81-1 Господарського процесуального кодексу України фіксацію судового процесу було здійснено технічними засобами та складено протокол судового засідання.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає рішення господарського суду винесеним законним, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Місцевим господарським судом у справі встановлено, що 17.08.2001 року відповідно до Закону України «Про оренду державного та комунального майна» між Публічним акціонерним товариством «Лисичанський склозавод «Пролетарій», як Орендарем, та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Луганській області, як Орендодавцем, укладено договір оренди державного майна № 001036/09 (далі «Договір»).

Пунктом 1.1. Договору (в редакції Договору №7-1220122/рук про внесення змін до договору оренди державного майна №001036/09 від 17.08.2001 року) встановлено, що орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування цілісний майновий комплекс державного підприємства Ордена Трудового Червоного Прапора державний скляний завод «Пролетарій» (далі «Майно»), що розташоване за адресою: Луганська область, м. Лисичанськ, вул. Мічуріна, 1. Склад і вартість майна визначені згідно з відомістю переоцінки та актом оцінки затвердженим Наказом регіонального відділення ФДМУ по Луганській області від 29.09.2012 року № 220, балансом підприємства, складеним станом на 31.12.2011 року.

05.04.2012 року до умов Договору були внесені зміни стосовно складу і вартості майна, що орендується Публічним акціонерним товариством «Лисичанський склозавод «Пролетарій», на підставі даних, зазначених у відомості переоцінки необоротних активів державного підприємства «Ордена Трудового Червоного Прапора державний скляний завод «Пролетарій» станом на 31.12.2011 року та акту оцінки, затвердженим наказом РВ ФДМУ по Луганській області від 29.02.2012 року № 220, балансом підприємства, складеним станом на 31.12.2011 року.

Відповідно до п. 2.1. Договору, вказане у пункті 1.1. Договору майно орендодавець передає орендареві для виробництва та оброблення листового скла, виробництва та оброблення інших видів скла та виробів з нього, виробництва та оброблення іншої продукції виробничо-технічного призначення і товарів народного споживання та реалізації і продукції.

Згідно з п. 3.1. Договору (в редакції Договору №7-1220122/рук про внесення змін до договору оренди державного майна №001036/09 від 17.08.2001 року), що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою КМУ № 786 від 04.10.1995, і з урахуванням змін до неї, і складає за базовий місяць розрахунку лютий 2012 року 750045 грн. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку, визначеному чинним законодавством України.

Пунктом 11.1 Договору (в редакції додаткової угоди № 4/218 до договору оренди державного майна № 001036/09 від 17.08.2001 року) встановлено, що Договір укладено строком на 17 років, він діє з 17.08.2001 року до 17.08.2018 року включно.

Господарським судом першої інстанції також встановлено, що до умов Договору було внесено зміни, шляхом оформлення низки додаткових угод, зміст яких стосується складу, вартості майна, що орендується, розміру орендної плати та обовязків орендаря.

Приймаючи рішення у справі, суд першої інстанції виходив із визначеного діючим законодавством принципу свободи договору, яка полягає насамперед у співвідношенні актів цивільного законодавства і договору. Сторони мають право врегулювати ті відносини, які не визначені у положеннях актів цивільного законодавства, а також відступати від положень, що визначені цими актами і самостійно врегулювати свої відносини.

Колегія суддів погоджується з даною правовою позицією суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Згідно з пп. 2, ч. 2, ст. 16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 1 ст. 203 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст.628 ЦК України).

Відповідно п.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Вирішуючи спір про визнання правочину недійсним, суду належить встановити наявність саме тих обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів, зокрема: відповідність змісту правочину вимогам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; правоздатність сторін правочину; свободу волевиявлення учасників правочину та відповідність волевиявлення їх внутрішній волі; спрямованість правочину на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Як зазначалось раніше, на думку позивача, суд першої інстанції не прийняв до уваги, що внесення до предмету договору майна невиробничого призначення ( відповідно до Договору № 7-1220122/рук від 05.04.2012 року про внесення змін до договору оренди державного майна № 001036/09 від 17.08.2001 року) є порушенням норм Закону України «Про оренду державного та комунального майна».

Колегія суддів не погоджується з таким твердженням позивача та надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, зазначає наступне.

Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 191 ЦК України, підприємство є єдиним майновим комплексом, що використовується для здійснення підприємницької діяльності. До складу підприємства як єдиного майнового комплексу входять усі види майна, призначені для його діяльності, включаючи земельні ділянки, будівлі, споруди, устаткування, інвентар, сировину, продукцію, права вимоги, борги, а також право на торговельну марку або інше позначення та інші права, якщо інше не встановлено договором або законом.

Підприємство як єдиний майновий комплекс є нерухомістю.

Права на земельну ділянку та інші об'єкти нерухомого майна, які входять до складу єдиного майнового комплексу підприємства, підлягають державній реєстрації в органах, що здійснюють державну реєстрацію прав на нерухоме майно.

Згідно з пунктом 3 Положення про порядок віднесення майна до такого, що включається до складу цілісного майнового комплексу державного підприємства, затвердженого наказом Фонду державного майна України 29.12.2010 № 1954, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.01.2011за № 109/18847 (далі «Положення»), в редакції, чинній на момент винесення змін до спірного пункту договору, цілісний майновий комплекс - об'єкт, сукупність активів якого забезпечує провадження окремої діяльності, що визначає загальнодержавне значення підприємства, на постійній і регулярній основі. Цілісними майновими комплексами можуть бути структурні підрозділи, які в установленому порядку виділяються в самостійні об'єкти. Визначення загальнодержавного значення об'єктів здійснюється відповідно до статті 5 Закону України Про приватизацію державного майна.

Як зазначено у пункті 4 Положення, до майна, яке включається до складу цілісного майнового комплексу державних підприємств, у тому числі казенних підприємств, належать:

- спеціалізовані необоротні активи (основні засоби, незавершені капітальні інвестиції в необоротні матеріальні активи, інші необоротні активи) і запаси, які безпосередньо використовуються в єдиному технологічному процесі виробництва продукції (надання послуг, виконання робіт), який визначає загальнодержавне значення підприємства, в обсязі, передбаченому технологічною документацією;

- активи, що тимчасово не використовуються у виробничому процесі, законсервовані об'єкти - за наявності на підприємстві проекту плану розвитку підприємства (інвестиційної програми) з обґрунтуванням економічної доцільності їх подальшого ефективного використання в основній діяльності підприємства;

- активи, які не задіяні в технологічному процесі, але віднесені до об'єктів загальнодержавного значення.

Одними з істотних умов договору оренди державного та комунального майна, згідно частини 1 статті 10 Закону України Про оренду державного та комунального майна, є об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); та орендна плата з урахуванням її індексації.

Відповідно до пункту 4 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 7 «Основні засоби», затвердженого наказом Міністерства фінансів України

27.04.2000 № 92, в редакції станом на дату внесення змін до спірного пункту Договору, основними засобами є матеріальні активи, які підприємство утримує

з метою використання їх у процесі виробництва або постачання товарів, надання послуг, здавання в оренду іншим особам або для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій, очікуваний строк корисного використання (експлуатації) яких більше одного року (або операційного циклу, якщо він довший за рік).

Звідси можна зробити висновок, що чинне законодавство надає право сторонам з використанням принципу розумності визначити ті види майна, що будуть включені до складу такого комплексу у разі його продажу або оренди.

Крім того, закон не містить заборони на включення до основних засобів обєктів невиробничого призначення, навпаки, до основних засобів можуть бути включені активи, які підприємство утримує для здійснення адміністративних і соціально-культурних функцій.

Отже, проаналізувавши та дослідивши матеріали справи, суд апеляційної інстанції цілком погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що спірний пункт договору укладений сторонами за принципом розумності та свободи договору та не суперечить нормам діючого законодавства.

Таким чином, при укладенні оспорюваного пункту договору, сторонами додержано всі загальні вимоги, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, у розумінні ст. 203 Цивільного кодексу України.

Оскільки доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку, що під час розгляду справи місцевим господарським суд допущені порушення норм матеріального або процесуального права, які передбачені ст.ст. 103, 104 ГПК України як підстави для скасування рішення, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за необхідне відхилити апеляційну скаргу.

Керуючись ст.ст. 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну Публічного акціонерного товариства «Лисичанський склозавод «Пролетарій», м. Лисичанськ, Луганська область залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Луганської області від 22.08.2016 року у справі № 913/458/16 залишити без змін

Головуючий суддя: В.М. Татенко

Судді: О.В. Стойка

ОСОБА_3

Надруковано примірників:

1 позивачу;

1 відповідачу;

1 до справи;

1 ГСЛО;

1 ДАГС.