КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2016 р. Справа№ 925/244/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Яковлєва М.Л.

суддів: Рудченка С.Г.

Разіної Т.І.

секретар судового засідання - Пугачова А.С.

за участю представників сторін: згідно протоколу судового засідання від 22.09.2016 року по справі №925/244/16 (в матеріалах справи).

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області

на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016р.

у справі №925/244/16 (суддя Грачов В.М.)

за позовом заступника керівника Смілянської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Кам"янської районної державної адміністрації

до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2

про визнання недійсним договору оренди земельної ділянки та повернення земельної ділянки.

ВСТАНОВИВ:

В березні 2016 року заступник керівника Смілянської місцевої прокуратури звернувся в інтересах держави в особі Кам"янської районної державної адміністрації (далі-позивач) до Господарського суду Черкаської області з позовом до суб'єкта підприємницької діяльності - фізичної особи ОСОБА_2 (далі-відповідач) про визнання недійсним договір оренди землі площею 10,5 га, (кадастровий номер НОМЕР_1), укладений 08.01.2009 року між позивачем та відповідачем, зареєстрований у Кам'янському відділі регіональної філії Державного підприємства "Центр державного земельного кадастру" 02.03.2009 року за НОМЕР_2; зобов'язання відповідача повернути державі в особі позивача вищезазначену земельну ділянку.

Позовні вимоги вмотивовано суперечністю оскаржуваного договору оренди землі нормам ч.1 ст.632 Цивільного кодексу України ст.ст. 15, 21 Закону України "Про оренду землі", ч. 5 ст.5, ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель", а саме - визначення у договорі розміру орендної плати без проведення нормативної грошової оцінки землі. Наведену суперечність, відповідно до ст.ст. 203, 215, 216, 632, 1212, 1213 Цивільного кодексу України та ст.207 Господарського кодексу України, прокурор вважає підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним та повернення отриманого за недійсним правочином.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016р. у справі №925/244/16 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Не погоджуючись з рішення суду першої інстанції від 02.06.2016р., прокурор звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить зазначене рішення суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на порушення норм матеріального права.

Відповідач не скористався своїм правом згідно ч. 1 ст. 96 ГПК України та не надав суду відзив на апеляційну скаргу, що згідно ч. 2 ст. 96 ГПК не перешкоджає перегляду оскаржуваного рішення суду першої інстанції.

22.08.2016р. від позивача надійшов лист №05-06/2606 від 17.08.2016р., в якому просить розгляд справи проводити без участі його представника.

Учасники процесу були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, про що свідчать наявні в матеріалах справи докази. Однак, позивач наданим йому процесуальним правом не скористався та в судове засідання не з'явився, своїх повноважних представників не направив. При цьому, 22.08.2016р. від позивача надійшов лист №05-06/2606 від 17.08.2016р., в якому просить суд розгляд справи проводити без участі його представника.

Враховуючи викладене та зазначений вище лист позивача, вислухавши думку представників сторін, судова колегія вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутністю позивача.

Розглянувши доводи апеляційної скарги та відзиву, дослідивши матеріали справи та заслухавши представників сторін, судова колегія встановила наступне.

Розпорядженням голови Кам'янської районної державної адміністрації від 31.12.2008 року №380 (пункти 5, 10) затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право приватного підприємця ОСОБА_2 на оренду земельної ділянки водного фонду (ставок) площею 10,5 га та надано йому в оренду за рахунок земель загального користування, з орендною платою 400 грн. за 1 га помісячно, з урахуванням щорічної індексації грошової оцінки земель, строком на 5 років для риборозведення та можливістю відпочинку і риболовства жителів села, розміщеної на адміністративній території Коханівської сільської ради за межами населеного пункту.

08.01.2009р. між позивачем, як орендодавцем, та відповідачем, як орендарем, був укладений договір оренди землі (далі-Договір), відповідно до умов якого орендодавець, на підставі розпорядження голови Кам'янської районної державної адміністрації від 31.12.2008 року № 380, передав, а орендар прийняв у строкове платне користування на умовах оренди строком на 5 років земельну ділянку водного фонду площею 10,5 га під ставком для риборозведення, яка знаходиться на адміністративній території Коханівської сільської ради за межами населеного пункту. Сторонами договору погоджено усі істотні умови договору, зокрема, строк дії договору, орендну плату, умови використання і повернення земельної ділянки, інші права та обов'язки сторін, зміну умов договору і припинення його дії, відповідальність за невиконання або неналежне виконання договору тощо.

Із пункту 5 Договору вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки на час його укладення не проводилась.

Пунктами 9-13 договору його сторони погодили умови щодо орендної плати, зокрема, орендна плата вноситься орендарем у грошовій формі, річна орендна плата складає 4200 грн., тобто 400 грн. за 1 га; орендна плата вноситься щомісячно рівними частинами до 1 числа місяця, наступного за звітним; розмір орендної плати переглядається у разі зміни законодавчої бази, умов господарювання тощо.

Додатком №1 до Договору є розрахунок розміру орендної плати.

По акту приймання-передачі орендодавець передав, а орендар прийняв у користування на умовах оренди земельну ділянку, яка є об'єктом договору оренди землі від 08.01.2009 року.

06.11.2012 року сторонами договору оренди землі від 08.01.2009 року укладено додаткову угоду до договору, якою, зокрема, змінено п. 8 договору щодо строку його дії, погоджено, що договір укладено на 10 років.

Відповідно до інформації Державного земельного кадастру про право власності та інші речові права на земельну ділянку від 01.03.2016 року, земельна ділянка площею 10,5001 га, розташована в адмінмежах Коханівської сільської ради Кам'янського району Черкаської області, належить до державної форми власності, їй присвоєно кадастровий номер НОМЕР_1, за цільовим призначенням віднесена для рибогосподарських потреб, право власності на неї зареєстровано за Кам'янською районною державною адміністрацією, право оренди землі - за ОСОБА_2

Із письмового повідомлення Кам'янської районної державної адміністрації від 04.05.2016 року №05-06/1372 вбачається, що рішення (розпорядження) про проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки кадастровий номер НОМЕР_1 Кам'янською РДА не приймалось.

Згідно із довідкою Кам'янської ОДПІ ГУ ДФС у Черкаській області від 22.04.2016 року №1369/23-16-25-011, станом на 01.01.2016 року заборгованість у ОСОБА_2 зі сплати податків, зборів, платежів перед бюджетом відсутня.

Предметом спору, що розглядається у даній справі за позовом прокурора, є вимога про визнання недійсним Договору оренди землі, укладеного між сторонами, з мотивів їх суперечності нормам земельного законодавства, а саме - визначення у Договорі розміру орендної плати без проведення нормативної грошової оцінки землі; та повернення земельної ділянки, що є об'єктом цього Договору, державі.

Згідно із ч.1 ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

У відповідності до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву, заслухавши пояснення представників сторін, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення суду, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення суду першої інстанції не підлягає скасуванню чи зміні з наступних підстав.

Судова колегія проаналізувавши умови Договору вважає, що останній за своїм змістом та правовою природою є договором найму (оренди).

У відповідності до ст.792 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов'язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Абзацем 3 частини 1 статті 15 Закону України "Про оренду землі" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) встановлено, що орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату є істотною умовою договору оренди.

За змістом ч.ч.1, 4, 5 ст.21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Річна орендна плата за земельні ділянки, які перебувають у державній або комунальній власності, не може бути меншою за розмір земельного податку, що встановлюється Законом України "Про плату за землю", та перевищувати 12 відсотків їх нормативної грошової оцінки.

Частиною 1 статті 13 Закону України "Про оцінку земель" (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) визначено випадки обов'язкового проведення грошової оцінки земельних ділянок. Так, нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться, зокрема, у разі: визначення розміру земельного податку, визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

Відповідно до ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Зокрема, відповідно до частини першої вказаної статті зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства.

Враховуючи вище встановлене та зазначені приписи правових норм, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуваний Договір оренди земельної ділянки, укладений без проведення нормативної грошової оцінки земельної ділянки, яка відповідно до положень ч.1 ст.15, ст.21 Закону України "Про оренду землі", ст.13 Закону України "Про оцінку земель" є обов'язковою у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, суперечить приписам чинного законодавства та підлягає визнанню недійсним.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України у своїх постановах від 22.05.2013р. у справі №6-11цс13, від 01.04.2015р. у справі N916/2287/14, від 20.05.2015р. у справі N916/2294/14, прийнятих за результатами перегляду судових рішень господарських судів у порядку.

Згідно із ч.1 ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину.

Таким чином, у зв'язку з визнанням недійсним Договору оренди землі, земельна ділянка, яка є об'єктом цього Договору, підлягає поверненню державі.

При цьому, заперечуючи проти позову відповідач зазначив про безпідставність позовних вимог через відсутність порушення інтересів держави та заявив, відповідно до ст.257 та ч.4 ст.267 Цивільного кодексу України, про застосування строків позовної давності до позовних вимог.

Згідно із ч.ч.3, 4 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до прийняття ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, представник відповідача скориставшись своїм правом подав до суду першої інстанції заяву про застосування строку позовної давності (а.с.18-19 т.1).

Статтями 256-258, 260, 261, 263, 264 Цивільного кодексу України визначено поняття позовної давності, її загальну і спеціальну тривалість, правила обчислення, початок перебігу, умови зупинення і переривання перебігу позовної давності.

Пунктом 2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України N 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" роз'яснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність сплила і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

За змістом частин першої, другої, четвертої статті 29 ГПК України та статті 261 Цивільного кодексу України у разі звернення прокурора в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, строк позовної давності повинен обчислюватися з дати, коли саме позивачу (тобто органу, в інтересах якого звертається до суду прокурор), стало відомо про порушення його права, а не з моменту, коли про порушене право стало відомо прокурору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України, яка викладена у постановах від 25.03.2015р. у справі N11/163/2011/5003, від 22.04.2015р. у справі N916/2122/13, від 13.05.2015р. у справі N903/543/14.

При цьому Верховний Суд України зазначив, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності (стаття 261 ЦК України) поширюється і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду.

Зазначені правові висновки Верховного Суду України викладені і доведені господарським судам України для застосування у судовій практиці в листах Вищого господарського суду України від 20.10.2015 №01-06/1837/15 "Про доповнення інформаційного листа ВГСУ від 15.03.2011 N 01-06/249 "Про постанови ВСУ, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів", від 01.01.2016р. "Висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 ч. 1 ст. 111-16 ГПК, за I півріччя 2015 р.".

Відповідно до вимог ч.1 ст.111-28 ГПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Як вбачається з матеріалів справи, спірний Договір укладений сторонами 08.01.2009 року та сторонами вчинялись певні дії щодо його виконання, а прокурор звернувся до суду першої інстанції з даним позовом лише 14.03.2016р., про що свідчить відмітка календарного кліше штемпелю відділення поштового зв'язку на поштовому конверті, а відтак, судова колегія прийшла до висновку про пропущення строку позовної давності.

Доказів, які б свідчили про поважність причин пропуску позовної давності, позивач суду не подав, так само й заяви про поновлення цього строку.

Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідачем заявлено про застосування строку позовної давності, судова колегія прийшла до висновку, що позов задоволенню не підлягає.

Посилання прокурора на положення ст.391 Цивільного кодексу України, судовою колегією не приймаються до уваги виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.

Згідно п. 5.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність не може поширюватися на вимоги про усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України), оскільки в такому разі йдеться про так зване триваюче правопорушення. Отже, власник може пред'явити такий позов у будь-який час незалежно від того, коли почалося порушення його прав. Обов'язковою умовою негаторного позову є існування порушення прав власника на час пред'явлення такого позову. Водночас у відповідних випадках судам слід враховувати правила про набувальну давність, передбачені статтею 344 названого Кодексу.

При цьому, предметом позову, заявленого прокурором у даній справі є визнання недійсним договору оренди землі, а не вимоги про усунення перешкод.

Крім того, відповідно до п.2.8 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" щодо вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 ЦК України).

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України, яка викладена в постанові від 24.09.2015р. у справі №926/644/14.

Згідно з положеннями ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ч. 2 ст. 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Доказів, які б спростовували вище встановлені та зазначені судом обставини, сторонами не надано.

Доводи, наведені прокурором в апеляційній скарги, судовою колегією до уваги не приймаються з огляду на те, що вони є необґрунтованими та такими, що спростовуються вищевикладеним та матеріалами справи.

Виходячи з наведеного, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції відповідає чинному законодавству та матеріалам справи. Судова колегія не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги та скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судові витрати на підставі ст.49 ГПК України покладаються на апелянта.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 99, 103, 104, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу заступника прокурора Черкаської області на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016р. у справі №925/244/16 залишити без задоволення.

2.Рішення Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016р. у справі №925/244/16 залишити без змін.

3.Матеріали справи №925/244/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанову Київського апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку, передбаченому ст. 107 ГПК України.

Постанова Київського апеляційного господарського суду за наслідками перегляду відповідно до ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття.

Головуючий суддя М.Л. Яковлєв

Судді С.Г. Рудченко

Т.І. Разіна