РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 910/11408/16 21.09.16 р.

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР "СІГМА"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М"

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1

про визнання договору недійсним.

Суддя Зеленіна Н.І.

При секретарі судового засідання Ліпіній В.В.,

за участю представників сторін:

від позивача: Михайленко В.В. за довіреністю № б/н від 22.06.2016 р.;

від відповідача: Семенець С.В. за довіреністю № б/н від 06.09.2016 р.;

від третьої особи: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР "СІГМА" звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М" про визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 22.06.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 13.07.2016 р.

13.07.2016 р. через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів.

Ухвалою суду від 13.07.2016 р. продовжено строк вирішення спору у справі на 15 днів, розгляд справи відкладено на 02.08.2016 р.

26.07.2016 р. через відділ діловодства суду від Головного управління статистики у місті Києві на виконання вимог ухвали суду надійшли документи по справі.

28.07.2016 р. через відділ діловодства суду від відповідача надійшов відзив, клопотання про витребування доказів, письмові пояснення, додаткові пояснення.

02.08.2016 р. через відділ діловодства суду від позивача надійшло клопотання про призначення у справі експертизи.

У судовому засіданні 02.08.2016 р. по справі оголошувалась перерва до 10.08.2016 р.

Ухвалою суду від 10.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 19.08.2016 р., викликано у судове засідання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для надання експериментальних вільних зразків підпису та почерку, для вирішення питання щодо призначення у справі судової експертизи.

Ухвалою від 19.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 25.08.2016 р., повторно викликано у судове засідання ОСОБА_4 та ОСОБА_5 для надання експериментальних вільних зразків підпису та почерку, для вирішення питання щодо призначення у справі судової експертизи.

У судове засідання 25.08.2016 р. з'явились ОСОБА_4 та ОСОБА_5 та надали пояснення та зазначили, що підписи на Договорі дійсно виконані ними під час здійснення посадових обов'язків керівників підприємств сторін, сумніви щодо справжності підписів та дати підписання Договору відсутні; а також підтвердили перерахування та отримання коштів по Договору за платіжними дорученнями, копії яких наявні у матеріалах справи.

Ухвалою від 25.08.2016 р. відмовлено у клопотання про призначення у справі судової експертизи.

30.08.2016 р. від позивача надійшло клопотання про призначення у справі судової експертизи для встановлення дати укладання Додаткової угоди від 04.09.2015 р. до Договору, клопотання про залучення до участі у справі третьої особи та додаткові пояснення по справі.

У судовому засіданні 30.08.2016 р. представник позивача подала клопотання про продовження строку вирішення спору у справі.

Ухвалою від 30.08.2016 р. продовжено строк вирішення спору у справі, розгляд справи відкладено на 21.09.2016 р. та залучено до участі у справі ОСОБА_1 у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача.

21.09.2016 р. від відповідача надійшли доповнення до відзиву.

У судовому засіданні 21.09.2016 р. представник позивача підтримала клопотання про призначення у справі судової експертизи від 30.08.2016 р.

Представник відповідача проти задоволення вказаного клопотання заперечила.

Ухвалою від 21.09.2016 р. відмовлено у задоволенні клопотання про призначення у справі судової експертизи.

Представник відповідача у судовому засіданні 21.09.2016 р. підтримала клопотання про витребування доказів, подане 28.07.2016 р.

Розглянувши подане клопотання та заслухавши пояснення представників сторін, суд зазначає наступне.

Право сторони у справі на подачу клопотання про витребування доказів у разі неможливості їх надати самостійно регулюються приписами ст. 38 ГПК України.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 38 ГПК України визначено, що сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: який доказ витребовується; обставини, що перешкоджають його наданню; підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; обставини, які може підтвердити цей доказ. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Належність доказів - спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини. Це міра, що визначає залучення до процесу в конкретній справі тільки потрібних і достатніх доказів. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів (відомості, що містяться в засобах доказування) і самими фактами, що є об'єктом судового пізнання.

Виходячи зі змісту ст. 32 ГПК України, належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору.

В пункті 2.1 постави Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що у разі неможливості самостійно подати необхідні для розгляду справи докази сторона, прокурор, третя особа вправі звернутися до господарського суду, в тому числі й апеляційної інстанції, з клопотанням про витребування доказів; при цьому обґрунтування такої неможливості покладається на особу, що заявляє відповідне клопотання.

Проте, як встановлено судом та не спростовано відповідачем, останній не звертався до позивача та Голосіївської районної в місті Києві державної адміністрації з проханням надати зазначені в клопотанні докази, та, як наслідок, не довів неможливості самостійно надати витребувані докази.

Також, суд звертає увагу на принцип змагальності судового процесу, який встановлено у ст. 33 Господарського процесуального кодексу України. Так, позивач має довести ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, та не позбавлений можливості самостійно надати суду всі необхідні матеріали.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача від 28.07.2016 р. про витребування доказів.

Представник позивача у судовому засіданні підтримала позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позову заперечила.

Представник третьої особи у судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

У судовому засіданні 21.09.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши наявні в справі матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «Інформаційний центр «СІГМА» (надалі - позивач, позичальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю «БЦ Квартал М» (надалі - позикодавець, відповідач) укладено договір зворотної фінансової позики № б/н від 03.09.2015 р. (надалі - Договір), за умовами якого позикодавець зобов'язується надати позичальнику безпроцентну зворотну фінансову позику (надалі - позика) у розмірі, визначеному у п. 2.1. даного договору, а позичальник зобов'язується повернути позику у визначений даним договором строк.

За своєю правовою природою укладений сторонами Договір являється договором позики.

Відповідно до п. п. 2.1., 3.1., 3.2., 3.3. Договору, сума позики за даним договором становить 837069,28 грн. Позикодавець зобов'язаний надати позику протягом 25-ти банківських днів з моменту підписання даного договору. Позика надається позичальнику у безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом переказу необхідних коштів на розрахунковий рахунок позичальника. Днем надання позики вважається день зарахування суми позики на рахунок позичальника.

Пунктами 4.1., 4.2., 5.1. - 5.3. Договору встановлено, що строк надання позики до 31.12.2105 р.; строк вказаний у п. 4.1. договору може бути продовжений за згодою сторін з обов'язковим складанням письмового документу. По закінченні строку, вказаного в п. 4.1. договору, позичальник зобов'язується протягом одного робочого дня з дати закінчення строку користування позикою повернути суму, вказану в п. 2.1. даного договору. Позика повертається у безготівковому порядку платіжним дорученням шляхом переказу необхідних коштів на розрахунковий рахунок позикодавця. Днем повернення позики вважається день зарахування суми позики на поточний рахунок позикодавця.

Зобов'язанням, згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до ст. ст. 626-629 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості; зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства; договір є обов'язковим для виконання сторонами.

В силу положень ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується, зокрема, поясненнями ОСОБА_4 та ОСОБА_5, наданими суду у судовому засіданні 25.08.2016 р., ТОВ «БЦ Квартал М» було надано ТОВ «Інформаційний центр «СІГМА» грошові кошти за Договором у загальному розмірі 837 063,28 грн.

09.03.2016 р. ТОВ «БЦ Квартал М» звернулось до ТОВ «Інформаційний центр «СІГМА» з претензією вих. № 05/03, у якій просило погасити заборгованість у розмірі 837 063,28 грн.

14.03.2016 р. ТОВ «Інформаційний центр «СІГМА» було надано лист-відповідь вих. № 14-03/16 від 14.03.2016 р., в якому відповідач повністю підтвердив суму заборгованості за договором зворотної фінансової позики № б/н від 03.09.2015 р. та повідомив про намір виконати прострочені зобов'язання.

Звертаючись до суду з вимогами про визнання недійсним укладеного Договору, позивач посилається на такі обставини:

- спірний Договір укладено директором позивача з перевищенням повноважень;

- Договір не відповідає вимогам законодавства, оскільки укладений відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії);

- Договір укладено внаслідок зловмисної домовленості представника позивача з відповідачем.

Відповідач проти задоволення позову заперечує, посилаючись на те, що спірний Договір укладено у відповідності до вимог чинного законодавства.

Статтею 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно зі ст. 232 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено внаслідок зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Довіритель має право вимагати від свого представника та другої сторони солідарного відшкодування збитків та моральної шкоди, що завдані йому у зв'язку із вчиненням правочину внаслідок зловмисної домовленості між ними.

Статтею 6 ЦК України встановлено, що сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Положення частин першої, другої і третьої цієї статті застосовуються і до односторонніх правочинів.

Так, позивач зазначає, що Договір укладено директором позивача з перевищенням повноважень, оскільки рішенням загальних зборів ТОВ «Інформаційний центр «СІГМА» від 16.03.2015 р. було обмежено повноваження директора на укладення правочинів на суму понад 20 000,00 грн. та відчуження майна товариства.

Проте, до суду позивачем не надано ні зазначеного рішення загальних зборів ТОВ «Інформаційний центр «СІГМА» від 16.03.2015 р., ні статуту, у якому встановлено таке обмеження, ні будь-яких інших доказів на підтвердження факту існування зазначених обмежень.

Суд також погоджується із запереченнями відповідача, викладеними у відзиві, щодо відсутності відомостей про обмеження повноважень директора позивача на укладення правочинів на суму понад 20 000,00 грн., у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Так, відсутність відомостей у Реєстрі про вищевказані обмежень унеможливлює посилання на їх наявність у спорах з третьою особою.

Так, Верховний Суд України у постанові від 27.04.2016 р. №6-62цс16 зазначив, що «…Для третьої особи, яка уклала з юридичною особою договір, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи, в тому числі й повноважень виконавчого органу товариства, загалом не мають юридичної сили, хоча б відповідні обмеження й існували на момент укладення договору. Разом із тим, обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи набуває юридичної сили для третьої особи в тому випадку, якщо саме вона, ця третя особа, вступаючи у відносини з юридичною особою та укладаючи договір, діяла недобросовісно або нерозумно, зокрема, достеменно знала про відсутність у виконавчого органу товариства необхідного обсягу повноважень або повинна була, проявивши принаймні розумну обачність, знати про це. Тягар доказування недобросовісності та нерозумності в поведінці третьої особи несе юридична особа».

Таким чином, суд дійшов висновку про недоведеність та необґрунтованість доводів позивача про укладення спірного Договору директором позивача з перевищенням повноважень.

Щодо тверджень позивача про укладення Договору з боку відповідача без відповідного дозволу (ліцензії), суд зазначає, що предметом оспорюваного правочину являється надання відповідачем безпроцентної зворотної фінансової позики, що підтверджується, зокрема, Додатковою угодою від 04.03.2015 р. до Договору.

Також, суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження нарахування відповідачем процентів за Договором, що підтверджує безпроцентність наданої позики.

За таких обставин, доводи позивача про необхідність наявності у відповідача відповідного дозволу (ліцензії) на укладання спірного Договору, являються необґрунтованими та не приймаються судом до уваги.

Щодо посилання на наявність зловмисної домовленості представника позивача з відповідачем, суд зазначає наступне.

За правилами ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Статтею 35 Кодексу визначено, що обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для господарського суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, щодо якої ухвалений вирок або постанова суду, лише в питаннях, чи мало місце діяння та чи вчинене воно цією особою.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази та оцінивши їх в сукупності, суд дійшов висновку про недоведеність тверджень позивача щодо укладення спірного Договору внаслідок зловмисної домовленості представника позивача та відповідача.

Оскільки господарський суд не наділений повноваженнями щодо встановлення обставин злочинної діяльності певних осіб або встановлення факту злочинної змови, такі обставини можуть доказуватись, зокрема, матеріалами кримінального провадження, вироком суду у кримінальному провадженні, тощо.

За таких обставин, позивач, у разі наявності підстав вважати, що у даному випаду мають місце злочинні дії будь-яких осіб, не позбавлений звернутись до компетентних органів за захистом власних прав та інтересів.

Крім того, суд також вважає за доцільне зауважити, що підстава для визнання правочину недійсним, яка передбачена в статті 232 ЦК України, стосується лише тих правочинів, які вчиняються особою (фізичною або юридичною) не самостійно, а через представника, у той час коли оспорюваний правочин укладено з боку позивача директором, тобто не представником, а виконавчим органом товариства.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши зібрані у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про те, що зміст оспорюваного договору не суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а договори спрямовані на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає позовні вимоги недоведеними, необґрунтованими, спростованими відповідачем та такими, що не відповідають фактичним обставинам справи, а відтак, вказані вимоги задоволенню не підлягають.

У відповідності до ст. 49 ГПК України збір покладається на позивача.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 43, 33, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "ІНФОРМАЦІЙНИЙ ЦЕНТР "СІГМА" до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЦ Квартал М", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: ОСОБА_1, про визнання договору недійсним.

Рішення господарського суду може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду протягом десяти днів з дня підписання повного тексту рішення.

Повний текст рішення складено 26.09.2016 р.

Суддя Н.І. Зеленіна