ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2016 р.Справа № 916/1325/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Лисенко В.А.

Суддів: Гладишевої Т.Я., Ліпчанської Н.В.

Секретар судового засідання: Молодов В.С.

За участю повноважних представників сторін:

від позивача ОСОБА_1, за довіреністю № 18-05-16/1 від 18.05.16р.;

Інші представники учасників процесу в судове засідання не зявились. Про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги повідомлені належним чином.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ШПОЛАТЕХАГРО»

на рішення Господарського суду Одеської області від 04 серпня 2016 року

по справі № 916/1325/16

за позовом Приватного акціонерного товариства «ШПОЛАТЕХАГРО»

до відповідачів:

1) ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «РОСКО ТРЕЙД»

2) ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС»

про визнання недійсним договору поруки

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2016 року Приватне акціонерне товариство «ШПОЛАТЕХАГРО» звернулося до Господарського суду Одеської області з позовом до відповідачів ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «РОСКО ТРЕЙД» та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «ЛЕКС» в якому просило визнати недійсним укладений між відповідачами договір поруки від 22.09.2016р.

Позовні вимоги мотивовані тим, що зазначена угода є фіктивним правочином, мета укладення Договору не була матеріально правовою, а спрямована на наступ інших подій, а саме зміну підсудності при вирішенні спору про стягнення боргу.

Рішенням Господарського суду Одеської області від 04 серпня 2016 року по справі № 916/1325/16 (суддя Степанова Л.В.) відмовлено у задоволенні позову.

Приймаючи рішення, суд першої інстанції дійшов висновку про недоведеність позовних вимог.

Не погодившись із вищезазначеним судовим рішенням, Приватне акціонерне товариство «ШПОЛАТЕХАГРО» звернулося з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу сторона посилається на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Сторона зауважує, що оскаржуваний договір, згідно з яким поручитель «ЛЕКС» поручився перед кредитором позивача, який має борг перед кредитором у розмірі 1 668 079, 80 грн. лише на суму 1 000 грн. На думку сторони укладення договору поруки на суму в розмірі лише 0, 059 % від суми боргу не можна розглядати як реальне забезпечення виконання зобов'язання. Апелянт зазначає, що укладення цього Договору має на меті передачу справи про стягнення боргу з позивача на вирішення Господарського суду Дніпропетровської області, а не до Господарського суду Черкаської області. Фактично доводи апеляційної скарги збігаються з доводами позовної заяви.

Більш детальніше доводи зазначені у скарзі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

В судове засідання, призначеного на 27 вересня 2016 року, представники ТОВ «РОСКО ТРЕЙД» та ТОВ «ЛЕКС» не зявилися, не скористалися наданими їм ст. 22 ГПК України правом.

Апеляційною інстанцією також враховано, що явка представників сторін не визнавалась судом обовязковою.

Пунктом 2 інформаційного листа Вищого господарського суду від 15.03.2010р. № 01-08/140 «Про деякі питання запобігання зловживанню процесуальними правами у господарському судочинстві» розяснено, що особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце її розгляду судом, якщо ухвалу про порушення провадження у справі надіслано за поштовою адресою, зазначеною у позовній заяві. У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Судова колегія дійшла висновку про достатність у матеріалах справи документальних доказів для вирішення спору по суті за відсутністю вищевказаних представників сторін.

Заслухавши пояснення представника позивача, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши наявні матеріали справи на предмет їх юридичної оцінки Господарським судом Одеської області, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла наступників висновків.

Відповідно до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Судовою колегією встановлено, що 18.09.2015р. між ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю «РОСКО ТРЕЙД» (відповідач 1, Постачальник, ТОВ «РОСКО ТРЕЙД») та Приватним акціонерним товариством «ШПОЛАТЕХАГРО» (позивач, Покупець, ОСОБА_3 «ШПОЛАТЕХАГРО») укладено договір поставки № 180915 (далі Договір поставки) за яким Постачальник зобовязується поставити Покупцю засоби захисту рослин та іншу хімічну продукцію, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити товар на умовах договору.

Оплата товару здійснюється покупцем в строк передбачений даним договором, у безготівковій формі, шляхом перерахування коштів у національній валюті на зазначений в договорі розрахунковий рахунок Постачальника. Допускається оплата у готівковій формі відповідно до вимог чинного законодавства. Датою оплати вважається день зарахування грошових коштів за товар на розрахунковий рахунок постачальника (п.2.2. договору поставки).

Згідно з умовами п. 4.2. Договору поставки, товар повинен бути поставлений покупцю в термін до 18.09.2015р., якщо інші строки поставки не вказані у специфікаціях, і за умови належного виконання покупцем своїх зобовязань за цим договором.

Відповідно до п. 7.2. договору поставки даний договір вступає в силу з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

22.09.2015р. між ТОВ «РОСКО ТРЕЙД» (відповідач 1, Кредитор) та ТОВ «ЛЕКС» (відповідач 2, Поручитель) укладено договір поруки № 2209/2 (далі Договір поруки), згідно з яким Поручитель поручається перед Кредитором за належне виконання ОСОБА_3 «ШПОЛАТЕХАГРО» (позивач, Боржник) взятих на себе зобовязань, які випливають з Договору поставки № 180915 від 18.09.2015р., укладеним між ТОВ «РОСКО ТРЕЙД» та ОСОБА_3 «ШПОЛАТЕХАГРО», в тому числі: ТОВ «ЛЕКС» зобовязаний сплатити на користь ТОВ «РОСКО ТРЕЙД» частину заборгованості ОСОБА_3 «ШПОЛАТЕХАГРО» в розмірі та на умовах визначених цим договором; ТОВ «ЛЕКС» повинен виконати зобовязання в тому ж порядку, який встановлено для ОСОБА_3 «ШПОЛАТЕХАГРО» договором з урахуванням порядку, зазначеного у цьому договорі.

Поручитель відповідає перед Кредитором у розмірі зобовязань передбачених договором поставки, але в сумі, що не перевищує 1 000, 00 грн. Боржник і Поручитель відповідають перед Кредитором як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право Кредитора вимагати виконання зобовязань, вказаних у п. 1.1. цього договору як від Боржника та Поручителя разом, так і від кожного окремо, з урахуванням розміру відповідальності Поручителя, зазначеного в цьому пункті (п.1.2. договору поруки).

Зазначений договір і є предметом розгляду даній справи.

Згідно з умовами п. 1.3. Договору поруки, відповідальність Поручителя виникає у випадку невиконання/неналежного виконання Боржником зобовязань.

Поручитель відповідає перед Кредитором за невиконання/неналежне виконання зобовязань всім належним йому на праві власності майном та грошовими коштами (п.1.4. Договору поруки).

Згідно п. 2.1. Договору поруки, Кредитор набуває право вимагати від Поручителя виконання зобовязань, які випливають з договору переведення боргу за умови, якщо в установлений договором переведення боргу строк виконання, зобовязання не будуть виконані Боржником або виконані не в повному обсязі, або виконані неналежним чином.

Відповідно до п. 5.4. Договору поруки, дія цього договору закінчується 31.12.2015р., але не раніше належного виконання боржником взятих на себе зобовязань по договору переведення боргу у повному обсязі чи виконання поручителем своїх зобовязань, згідно з умовами цього договору.

Встановлено, що рішенням Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2016р. по справі № 904/10644/15 за позовом ТОВ «РОСКО ТРЕЙД» до відповідачів ОСОБА_3 «ШПОЛАТЕХАГРО» та ТОВ «ЛЕСК» про стягнення боргу та штрафних санкцій, позов ТОВ «РОСКО ТРЕЙД» задоволено повністю та стягнуто з ОСОБА_3 «ШПОЛАТЕХАГРО» 1 467 079, 80 грн. основного боргу, 293 615, 96 грн. штрафу, 93 796, 22 грн. пені, 62 745, 33 грн. 30% річних, 28 773, 55 грн. судового збору та стягнуто з ТОВ «ЛЕСК» 1 000, 00 грн. частину заборгованості. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2016р. рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 19.01.2016р. залишено без змін. Постановою Вищого господарського суду України від 25.05.2016р. постанову Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 15.03.2016р. залишено без змін.

Доводи апелянта, що договір поруки створено без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, а саме сума на яку поручився ТОВ «ЛЕКС» - 1 000 грн., що складає лише 0, 059 % від суми лише основного боргу і що така порука ніяк не може розглядатись як реальне забезпечення виконання зобовязання не приймається до уваги, оскільки спростовується вищенаведеним судовим рішенням про стягнення сум з поручителя.

Доводи апелянта, що укладення договору поруки мало на меті лише передачу справи на вирішення до Господарського суду Дніпропетровської області, а не до Черкаської області, тобто мета укладення договору поруки не була матеріально-правовою а процесуальною, не приймається до уваги, оскільки як Господарський суд Дніпропетровської області так і Господарський суд Черкаської області входять до єдиної системи загальних судів України, правосуддя у яких здійснюється на підставі Конституції України та Законів України.

Доводи про відсутність повної солідарної відповідальності поручителя та боржника не приймаються до уваги, оскільки сторони є вільними в укладанні договорів, у тому числі і в розмірі відповідальності поручителя. При цьому вбачається, що сторони при укладенні договору можуть врегулювати свої відносини на власний розсуд та встановити розмір відповідальності за поручителя перед кредитором за виконання зобов'язань боржником як у повному обсязі так і певній його частині.

Відповідно до ст. 234 Цивільного кодексу України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Фіктивний правочин (стаття 234 Цивільного кодексу України) є недійсним незалежно від мети його укладення, оскільки сторони не мають на увазі настання правових наслідків, що породжуються відповідним правочином. Таким може бути визнаний будь-який правочин, в тому числі нотаріально посвідчений. Якщо сторонами не вчинено ніяких дій на виконання фіктивного правочину, господарський суд приймає рішення лише про визнання фіктивного правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі коли на виконання правочину було передано якесь майно, такий правочин не може розцінюватися як фіктивний. Саме лише не вчинення сторонами тих чи інших дій на виконання правочину не означає його фіктивності. Визнання фіктивного правочину недійсним потребує встановлення господарським судом умислу його сторін. У розгляді відповідних справ суд має враховувати, що ознака фіктивності має бути притаманна діям усіх сторін правочину. Якщо хоча б одна з них намагалася досягти правового результату, то даний правочин не може визнаватися фіктивним. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що всі учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент його вчинення (п.3.11 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсним» із змінами та доповненнями).

Фіктивний правочин не відповідає загальним підставам дійсності правочинів, зазначеним у ч. 5 ст. 203 ЦК України, оскільки не спрямований на реальне настання правових наслідків, зумовлених ним. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Таким чином, фіктивний правочин існує лише на папері. Його основне завдання полягає в тому, щоб створити уявлення в оточуючих суб'єктів про наявність правового зв'язку між сторонами такого правочину.

Визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. При цьому саме позивачі мають довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину.

Якщо чинне законодавство прямо не визначає коло осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК України. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь - яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин (п. 2.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» із змінами та доповненнями).

Звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір поруки, не будучи його стороною, позивач зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення/підтвердження/ в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Оскільки позивач не довів порушення свого права укладеним договором поруки, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у позові.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки місцевого суду, у звязку з чим колегія суддів вважає, що рішення місцевого суду прийнято з дотриманням норм матеріального і процесуального права, відповідає фактичним обставинам і матеріалам справи, а підстави, передбачені ст. 104 ГПК України для його зміни чи скасування, відсутні.

У зв'язку з таким апеляційна скарга залишається без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103 п. 1, 105 ГПК України, судова колегія -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства «ШПОЛАТЕХАГРО» - залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Одеської області від 04 серпня 2016 року по справі № 916/1325/16 - залишити без змін.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Повний текст постанови підписано 29.09.2016р.

Головуючий суддя В.А. Лисенко

Суддя Т.Я. Гладишева

Суддя Н.В. Ліпчанська