ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
РІШЕННЯ

Іменем України

"20" вересня 2016 р. Справа № 911/4314/15

Суддя господарського суду Київської області Подоляк Ю.В., розглянувши справу

за позовом Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», м. Бориспіль
до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Лігена», м. Бориспіль
про стягнення 96300 грн.
за участю представників:

позивача:ОСОБА_1 дов. від 16.01.2016 № 01-22/7-38
відповідача:ОСОБА_2 дов. від 18.09.2014
суть спору:

До господарського суду Київської області надійшла позовна заява Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (далі позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Лігена» (далі відповідач) про стягнення 96300 грн. штрафу.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором про відшкодування втрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 24.07.2014 № 80.1-14/1-9 щодо подання позивачу довідки про чистий дохід, отриманий від діяльності у строк визначений договором.

В процесі розгляду справи позивач подав до суду заяву про зменшення розміру позовних вимог від 16.09.2016 № 35-22/1-418, якою в порядку ст. 22 ГПК України зменшив розмір позовних вимог та просить суд стягнути з відповідача 71200 грн. штрафу.

За таких обставин в даному провадженні суд розглядає остаточні вимоги позивача про стягнення з відповідача 71200 грн. штрафу.

Присутній в судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги в редакції заяви про зменшення розміру позовних вимог від 16.09.2016 № 35-22/1-418 та просить суд їх задовольнити з мотивів викладених в позові.

Присутній в судовому засіданні представник відповідача проти позовних вимог заперечив з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, які зводяться до невідповідності вимогам чинного законодавства підпункту 8 таблиці № 1 п.п. 1.1.1 п. 1, пунктів 2.2.1, 4.3 договору, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог. Також відповідач зазначає, що позовні вимоги заявлені з пропуском позовної давності, у звязку з чим просить суд застосувати до вказаних вимог наслідки спливу строків позовної давності. З огляду на зазначені обставини, відповідач просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, присутніх в судовому засіданні, дослідивши докази та оцінивши їх в сукупності, суд

встановив:

Між сторонами у справі було укладено договір про відшкодування втрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 24.07.2014 № 80.1-14/1-9 (далі договір) відповідно до умов якого, у звязку з наданням відповідачу орендарю в оренду приміщення №№ 105, 106 та 107, що знаходяться на 1-му поверсі будівлі готелю балансоутримувача - позивач, загальною площею 46,20 кв.м (далі майно) з метою розміщення кафе, балансоутримувач надає, а відповідач орендар отримує наступні послуги: забезпечення теплом; забезпечення санітарно-гігієнічних умов праці; використання води для прибирання майна самостійно споживачем; прибирання (сміттєзбірника) та вивезення твердих побутових відходів; вода холодна (з податком на воду); вода гаряча (з податком на воду); вода стічна; підтримання в належному стані території, прилеглої до орендованого майна, використання мереж освітлення території балансоутримувача, обслуговування внутрішньо портових доріг та під'їзних шляхів, забезпечення приміщень загального користування (п. 1 договору).

Підпунктом 8 таблиці № 1 п.п. 1.1.1 п. 1 договору сторони визначили, що оплата витрат на підтримання в належному стані території прилеглої до орендованого майна, використання мереж освітлення території балансоутримувача, обслуговування внутрішньо портових доріг та підїзних шляхів, приміщень загального користування здійснюються щомісячно в розмірі 5 відсотків від чистого доходу, отриманого від діяльності в орендованому майні на підставі довідки про доходи.

Згідно п. 2.2.1 договору орендар зобов'язався щомісяця, з 5-го числа місяця, наступного за звітним, надавати в бухгалтерію балансоутримувача довідку про чистий дохід, отриманий від своєї діяльності орендаря на території балансоутримувача за звітний місяць та своєчасно здійснювати розрахунки за договором.

Пунктом 4.3 договору передбачено, що в разі несвоєчасного надання довідки про чистий дохід, орендар зобовязаний сплачувати балансоутримувачу штраф в розмірі 100 грн. без урахування ПДВ за кожний календарний день прострочення. Сплата здійснюється орендарем протягом 5 банківських днів після отримання рахунків.

Договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 22.12.2014 включно. Датою підписання є пізніша дата, якщо договір підписувався сторонами окремо. Відповідно до ч. 3 ст. 631 Цивільного кодексу України, сторони домовились, що положення цього договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення, а саме з 12.02.2014 (дати підписання сторонами акту № 1 приймання передачі державного майна від 12.02.2014 до договору оренди нерухомого майна, що належить до державної власності від 23.12.2013 № 1529) (п. 6.1, 6.2 договору).

Звертаючись з даним позовом позивач зазначає, що відповідач всупереч положень п. 2.2.1 договору своєчасно не подавав в бухгалтерію позивача довідки про чистий дохід, отриманий від своєї діяльності на території балансоутримувача, у звязку з чим позивач листом від 22.06.2015 № 14-22-252 просив відповідача на підставі п. 4.3 договору сплатити штраф в сумі 96300 грн. за несвоєчасне надання довідок про чистий дохід. Надіслання вказаного листа від 22.06.2015 № 14-22-252 на адресу відповідача підтверджується описом вкладення до цінного листа від 24.04.2015. Відповідач отримав зазначену кореспонденцію 30.06.2015 про що свідчить підпис уповноваженого представника відповідача на рекомендованому повідомленні. Завірені копії зазначених документів залучені до матеріалів справи.

Проте, відповідач вимог вказаного листа не виконав, нарахований штраф за несвоєчасне надання довідок про чистий дохід не сплатив, у звязку з чим позивач звернувся з даним позовом та просить суд на підставі п. 4.3 договору за несвоєчасне надання довідок про чистий дохід стягнути з відповідача штраф в розмірі 100 грн. за кожний календарний день прострочення, розмір якого за розрахунком позивача за загальний період прострочення з 21.09.2014 по 31.03.2015 складає 71200 грн.

Відповідач заперечуючи проти позовних вимог посилається на те, вказані вимоги заявлені з пропуском строку позовної давності, у звязку з чим просить суд застосувати до вказаних вимог наслідки спливу строків позовної давності та відмовити в задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п. 2.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 за змістом частини 1 ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Статтею 258 Цивільного Кодексу України передбачено, що для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Частиною 2 вказаної норми ЦК України встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Відповідно до п. 3.2 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 щодо вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік.

Згідно п. 4.3 Постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 № 10 якщо відповідно до чинного законодавства або договору неустойка підлягає стягненню за кожний день прострочення виконання зобов'язання, позовну давність необхідно обчислювати щодо кожного дня окремо за попередній рік до дня подання позову, якщо інший період не встановлено законом або угодою сторін.

З відтиску штампу канцелярії господарського суду Київської області на позовній заяві, вбачається, що позивач з вказаною позовною заявою від 10.09.2015, звернувся до господарського суду Київської області 21.09.2015.

У звязку з заявленням первісних позовних вимог про стягнення штрафу за період з 06.08.2014 по 20.09.2014, з пропуском позовної давності, позивач виключив вказані вимоги з розрахунку суми штрафу та зменшив розмір позовних вимог в частині стягнення штрафу за період з 06.08.2014 по 20.09.2014, про що ним подану відповідну заяву про зменшення позовних вимог від 16.09.2016 № 35-22/1-418, а відтак у суду відсутні підстави щодо застосування строку позовної давності до вимог у вказаній частині.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача штрафу за період з 21.09.2014 по 31.03.2015, то позивач звернувся з вказаними вимогами в межах строків позовної давності, яка не сплила на час звернення позивача з даним позовом до суду, а відтак у суду відсутні підстави щодо застосування строку позовної давності до вимог у вказаній частині.

Згідно зі ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки, а згідно частини першої ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобовязання.

Частиною 4 ст. 231 ГК України встановлено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Здійснений позивачем розрахунок штрафу відповідає вимогам законодавства та обставинам справи, а тому вимога позивача у вказаній частині є доведеними та обґрунтованими.

Згідно із п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобовязання.

Відповідно до ст. 233 ГК України у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Відповідно до п. 42 Інформаційного листа Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» № 01-8/211 від 07.04.2008 якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій. Зазначені норми ставлять право суду на зменшення неустойки в залежність від співвідношення її розміру і збитків. При цьому слід враховувати, що правила частини третьої статті 551 ЦК України та статті 233 ГК України направлені на запобігання збагаченню кредитора за рахунок боржника, недопущення заінтересованості кредитора у порушенні зобов'язання боржником.

Відповідно до п. 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суд України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК України), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Доказів наявності понесення позивачем збитків, які б перевищували чи дорівнювали б розміру заявленої до стягнення суми штрафу, позивач суду не надав.

Беручи до уваги викладене, та враховуючи загальні засади цивільного законодавства справедливості, добросовісності, розумності, баланс інтересів сторін, адекватність обсягу і міри відповідальності відповідача за допущене вищезазначене прострочення зобов'язання, суд вважає за доцільне скористатися правом, наданим п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, та зменшити розмір штрафу, а саме: зменшити суму штрафу, що підлягає стягненню до 35600 грн.

З огляду на зазначене, вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу в розмірі 35600 грн. є доведеною, обґрунтованою, відповідачем не спростованою, а відтак підлягає задоволенню.

Заперечення відповідача проти позовних вимог, які полягають у невідповідності вимогам чинного законодавства підпункту 8 таблиці № 1 п.п. 1.1.1 п. 1, пунктів 2.2.1, 4.3 договору, на які позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, не приймаються судом до уваги при вирішені спору та відхиляються з огляду на наступне.

Відповідність спірних пунктів договору вимогам чинного законодавства було предметом розгляду справи № 911/3813/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Лігена» до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Регіональне відділення Фонду державного майна України по Київській області про визнання недійсними з моменту укладення п.п. 2.2.1 та 4.3 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 24.07.2014 № 80.1-14/19, укладеного між сторонами у справі та стягнення з відповідача помилково перерахованих коштів в сумі 3655,32 грн.

Рішенням господарського суду Київської області від 09.02.2016 у справі № 911/3813/16, яке залишено без змін поставною Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 № 911/3813/15, та яке на час розгляду даної справи набрало законної сили, відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Лігена» до Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» про визнання недійсними з моменту укладення п.п. 2.2.1 та 4.3 договору про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю від 24.07.2014 № 80.1-14/19, укладеного між сторонами у справі та стягнення з відповідача помилково перерахованих коштів в сумі 3655,32 грн.

Витрати по сплаті судового збору відповідно до статті 49 ГПК України покладається на відповідача, позаяк спір виник внаслідок його неправильних дій, доказів протилежного відповідач суду не надав.

Керуючись ст. 124 Конституції України, ст.ст. 43, 33, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробничо-комерційна фірма «Лігена» (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Горького, 53, ідентифікаційний код 24578324) на користь Державного підприємства «Міжнародний аеропорт «Бориспіль» (08307, Київська обл., м. Бориспіль, Міжнародний аеропорт «Бориспіль», ідентифікаційний код 20572069) 35600 (тридцять пять тисяч шістсот) грн. штрафу, 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. витрат по сплаті судового збору.

3. В решті позову відмовити.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дане рішення господарського суду Київської області набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення і підписання та може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Суддя Ю.В. Подоляк

Дата підписання рішення 30.09.2016.