КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 910/5253/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Яковлєва М.Л.

Гончарова С.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 13.09.2016 року

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року

у справі № 910/5253/16 (суддя: Борисенко І.І.)

за позовом публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал»

до житлово-будівельного кооперативу «Приладобудівник-3»

про стягнення 141 571,31 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року у справі № 910/5253/16 позов задоволено частково. Стягнуто з житлово-будівельного кооперативу «Приладобудівник-3» на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість у розмірі 50 735 грн. 93 коп., пені у розмірі 3 014 грн.16 коп., інфляційні втрати у розмірі 23 525 грн. 82 коп., 3% річних у розмірі 1 992 грн. 33 коп. та судовий збір у розмірі 1 189 грн.02 коп. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач - публічне акціонерне товариство «Акціонерна компанія «Київводоканал» звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року у справі № 910/5253/16 в частині відмови у стягненні з ЖБК «Приладобудівник-3» на користь ПАТ «АК «Київводоканал» 36 325,94 грн. основного боргу, 15 744,46 грн. інфляційних втрат, 1 526,48 грн. 3% річних та 8 706,19 грн. штрафу і прийняти в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «АК «Київводоканал» до ЖБК «Приладобудівник-3» в частині стягнення 36 325,94 грн. основного боргу, 15 744,46 грн. інфляційних втрат, 1 526,48 грн. 3% річних та 8 706,19 грн. штрафу - задовольнити.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 року порушено апеляційне провадження у справі № 910/5253/16 та призначено до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Ільєнок Т.В.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2016 у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці та судді Ільєнок Т.В. у відрядженні для роботи у Національній школі суддів Україні, визначено новий склад суду: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 року справу № 910/5253/16 прийнято до провадження у визначеному складі суду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає подану апеляційну скаргу позивача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, відповідач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судовому засіданні 13.09.2016 року представник ПАТ «АК «Київводоканал» надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу у повному обсязі на підставі доводів викладених в ній та просив апеляційний господарський суд апеляційну скаргу задовольнити, скасувати рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року у справі № 910/5253/16 в частині відмови у стягненні з ЖБК «Приладобудівник-3» на користь ПАТ «АК «Київводоканал» 36 325,94 грн. основного боргу, 15 744,46 грн. інфляційних втрат, 1 526,48 грн. 3% річних та 8 706,19 грн. штрафу і прийняти в цій частині нове рішення, яким позов ПАТ «АК «Київводоканал» задовольнити у повному обсязі.

Представник ЖБК «Приладобудівник-3» у судовому засіданні 13.09.2016 року також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

У відповідності до ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність та обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 05.02.2003 року між відкритим акціонерним товариством «Акціонерна компанія «Київводоканал» (правонаступником якого є ПАТ «АК «Київводоканал») (постачальник) та ЖБК «Приладобудівник-3» (абонент) було укладено договір № 01768/4-08 на послуги водопостачання та водовідведення (надалі - договір).

Пунктом 1.1 вказаного договору встановлено, що за цим договором постачальник зобов'язується надавати абоненту послуги з постачання питної води та водовідведення, а абонент сплатити за вищезазначені послуги на умовах, які визначені цим договором та Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в містах та селищах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу України №65 від 01.07.1994.

За змістом п. 2.2 договору, абонент зобов'язується сплачувати вартість наданих послуг за тарифами, встановленими в порядку, передбаченому чинним законодавством України. У разі зміни тарифів сплата послуг абонентом здійснюється за новим тарифом з часу його введення в дію без внесення змін до цього договору.

Відповідно до п. 3.1 договору, кількість води, що подається постачальником та використовується абонентом, визначається за показниками водолічильників, зареєстрованих постачальником. Зняття показань водолічильників здійснюється, як правило, щомісячно представником постачальника спільно з представником абонента. Для абонентів із стабільним об'ємом водоспоживання (або незначним коливанням), зняття показників може здійснюватись один раз на квартал.

Згідно п. 3.3 договору, кількість стічних вод, які надходять у каналізацію, визначається за кількістю води, що надходить із комунального водопроводу та інших джерел водопостачання, згідно з показниками водолічильника, та інших способів визначення об'ємів стоків, що потрапляють у міську каналізацію у відповідності з п. 21.2 Правил користування системи комунального водопостачання та водовідведення у містах і селищах України. а при його відсутності - за узгодженням з постачальником, за діючими нормами водопостачання, або іншими засобом, передбаченим п. 21.2 Правил.

Пунктами 3.4, 3.5, 3.6 договору передбачено, що абонент розраховується за послуги водопостачання та водовідведення у порядку, встановленому органами виконавчої влади, у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи. У разі незгоди щодо кількості або вартості отриманих послуг абонент зобов'язаний у п'ятиденний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи, направити повноважного представника з обгрунтовуючими документами для проведення звірки розрахунків та підписання акту звірки в цей же термін. При невиконанні цієї умови дані постачальника вважаються прийнятими абонентом. Щомісячно постачальник виставляє платіжну вимогу за надані послуги згідно цього договору. Оплата проводиться шляхом зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Як зазначає позивач, він виконав звої зобов'язання у повному обсязі та у період з 01.03.2013 року по 31.01.2016 року надав послуги відповідачу з водопостачання та водовідведення. Однак, відповідач свої зобов'язання в частині своєчасної оплати вартості послуг належним чином не виконав, внаслідок чого у останнього виникла заборгованість у розмірі 87 061,87 грн.

Заперечуючи поти позову відповідач зазначив, що умовами договору, що укладений між сторонами, не передбачений обов'язок відповідача сплачувати позивачу вартість послуг з постачання холодної води, що йде на підігрів, та стоків вже гарячої води. Також, відповідач вказав, що заборгованість за кодом (8-263), що забезпечує споживання питної води для побутових потреб станом на час звернення до суду інша ніж зазначена позивачем, оскільки позивач не в повному обсязі врахував сплату відповідачем, а саме 16 500,00грн. Так, у відповідності до розрахунків нарахувань та сплат позивача за договором від 05.02.2003 №01768/4-08 в лютому 2013 р. нараховано лише 1 513,68грн. та зарахована плата відповідача в сумі 5 000,00грн. згідно платіжного доручення №11 від 26.05.2013р. Сплата Відповідача у відповідності до платіжного доручення №13 від 28.03.2013р. в сумі 10 500грн. зарахована позивачем у березні 2013р., а сплата у відповідності до платіжного доручення №20 від 26.05.2013 в сумі 6 000,00грн. зарахована позивачем у квітні 2013р.

Як зазначалося вище, рішенням господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року у справі № 910/5253/16 позов задоволено частково. Стягнуто з житлово-будівельного кооперативу «Приладобудівник-3» на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість у розмірі 50 735 грн. 93 коп., пені у розмірі 3 014 грн.16 коп., інфляційні втрати у розмірі 23 525 грн. 82 коп., 3% річних у розмірі 1 992 грн. 33 коп. та судовий збір у розмірі 1 189 грн.02 коп. В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення вказаного позову виходячи з наступного.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, за своєю правовою природою, договір укладений між сторонами є договором надання послуг.

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ст. 901 ЦК України).

Згідно ч.1 ст. 903 ЦК України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Однак, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено апеляційним господарським судом відповідач не в повному обсязі виконав свої зобов'язання за договором щодо оплати за надані послуги. За розрахунком позивача, заборгованість відповідача по оплаті наданих позивачем за договором у період з 01.03.2013 року по 31.01.2016 року послуг з водопостачання та водовідведення складає 27 037, 90грн. (код 8-263).

Натомість, як правильно зазначив суд першої інстанції, що перевірено судом апеляційної інстанції, заборгованість відповідача по оплаті наданих позивачем за договором у період з 01.03.2013 року по 31.01.2016 року послуг з водопостачання та водовідведення становить 10 537,90 грн. (код 8-263), строк оплати яких настав.

Колегія суддів погоджується, що надані платіжні доручення №13 від 28.03.2013 року на суму 10 500,00 грн. із призначенням платежу «Плата за воду та каналізацію сл./с 713-9 за лютий-квітень 2013р. аб.8-263...». №20 від 26.04.2013 року на суму 6 000,00 грн. із призначенням платежу «плата за воду та каналізацію л/с 713-9 за лютий-квітень 2013, аб.8-263 ..», №11 від 26.05.2013 року на суму 5 000,00 грн. із призначенням платежу «плата за воду та каналізацію л/с 713-9 за лютий-квітень 2013, аб.8-263» стосуються позовного періоду (01.03.2013 року - 31.01.2016 року), а відтак вказані кошти є підтвердженням плати відповідачем за водопостачання та водовідведення (код 8-263) за спірний період.

Тому, твердження скаржника, що у відповідності до платіжного доручення №13 від 28.03.2013р. сплата відповідача в сумі 10 500,00грн. зарахована в лютому 2013р., а сплата в сумі 6 000,00грн. згідно платіжного доручення №20 від 26.05.2013р. в червні 2013р. не приймається судом, виходячи з наступного.

Як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, відповідач довів суду та підтвердив документально, що позивач не в повному обсязі врахував сплату відповідачем, а саме 16 500,00грн. Так, у відповідності до розрахунків нарахувань та сплат позивача за договором від 05.02.2003 №01768/4-08 в лютому 2013 р. нараховано лише 1 513,68грн. та зарахована плата відповідача в сумі 5 000,00грн. згідно платіжного доручення №11 від 26.05.2013р. сплата відповідача у відповідності до платіжного доручення №13 від 28.03.2013р. в сумі 10 500грн. зарахована позивачем у березні 2013р., а сплата у відповідності до платіжного доручення №20 від 26.05.2013 в сумі 6 000,00грн. зарахована позивачем у квітні 2013р.

Заперечуючи проти заявлених позовних вимог відповідач зазначає, що розрахунок заборгованості позивача містить не тільки нарахування за спожите холодне водопостачання та водовідведення, а й за постачання води, що йде на підігрів (код №8-50263), яке не регулюється умовами договору.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газо- та електропостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством; виробник житлово-комунальних послуг це суб'єкт господарювання, який виробляє або створює житлово-комунальні послуги; виконавець - суб'єкт господарювання, предметом діяльності якого є надання житлово-комунальної послуги споживачу відповідно до умов договору; балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом; споживач - фізична чи юридична особа, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу.

Згідно ст. 16 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", порядок надання житлово-комунальних послуг має відповідати умовам договору та вимогам законодавства.

Відповідно до ст. 19 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", послуги з питного водопостачання надаються споживачам підприємством питного водопостачання на підставі договору.

За змістом ст. 1 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", централізоване питне водопостачання - господарська діяльність із забезпечення споживачів питною водою за допомогою комплексу об'єктів, споруд, розподільних водопровідних мереж, пов'язаних єдиним технологічним процесом виробництва та транспортування питної води.

Централізоване водовідведення - господарська діяльність із відведення та очищення комунальних та інших стічних вод за допомогою комплексу об'єктів, споруд, колекторів, трубопроводів, пов'язаних єдиним технологічним процесом.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються, зокрема на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо).

Порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України визначався Правилами користування системами комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затверджених наказом Держжитлокомунгоспу №65 від 01.07.1994 (надалі - Правила №65).

З 18.10.2008 вступили в силу нові Правила користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, які затверджені наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України №190 від 27.06.2008. Ці Правила є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Згідно п. 3.13 Правил №190, розрахунки з виробником послуг центрального водопостачання і водовідведення на основі укладених договорів за весь обсяг питної води, яка відпущена з систем водопостачання і використана на потреби гарячого водопостачання та інші потреби, здійснюють суб'єкти господарювання, у яких теплові пункти (котельні) перебувають на балансі або яким вони передані в управління, повне господарське відання, користування, концесію.

Отже, як вірно дійшов висновку суд першої інстанції, виходячи з положень п. 3.13 Правил №190 виробником комунальних послуг з централізованого постачання гарячої води є суб'єкт господарювання, на балансі якого знаходиться бойлер.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач не має в повному господарському віданні, оперативному управлінні, користуванні, бойлери, теплові пункти, котельні.

Умовами укладеного позивачем та відповідачем договору передбачено постачання позивачем відповідачу питної води, яка споживається відповідачем та обліковується лічильниками у кубічних метрах, та не передбачено оплати відповідачем питної води, яка буде постачатись йому для виготовлення гарячої води з огляду на відсутність на балансі підприємства бойлерів та котелень.

Відтак, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції, що у відповідача відсутній обов'язок щодо здійснення оплати вартості води, яка йде на підігрів, нарахованої за кодом №8-50263 у сумі 19 825,34грн.

Колегія суддів звертає увагу та те, що такої ж правової позиції дотримується Вищий господарський суд України зокрема у своїх постановах від 01.02.2012 року у справі №1/415-26/184, від 30.01.2014 року у справі №910/12493/13, від 19.02.2015 року у справі № 27/135.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову щодо стягнення з відповідача вартості холодної води, яка була поставлена позивачем на теплові пункти для підігріву у розмірі 19 825,34 грн.

При цьому, пунктом 1.4 Правил визначено, що приймання стічних вод від підприємств, установ, організацій до системи централізованого водовідведення здійснюється відповідно до Правил приймання стічних вод підприємств у комунальні та відомчі системи каналізації населених пунктів України, затверджених наказом Держбуду України від 19.02.2002 р. №37, зареєстрованих у Мін'юсті 26.04.2002 р. за №403/6691, а також місцевих правил приймання стічних вод підприємств у систему каналізації населеного пункту.

Згідно п. 1.2 вказаних Правил приймання, останні поширюються на комунальні підприємства водопровідно-каналізаційного господарства міст і селищ України та інші підприємства, що мають на балансі системи місцевого водопроводу та каналізації, та на всі підприємства, установи, організації незалежно від форм власності й відомчої належності, які скидають свої стічні води в системи каналізації населених пунктів.

Відповідно до п. 1.4 Правил приймання, абонент водоканалу - це юридична особа, яка уклала договір з водоканалом на надання послуг водопостачання та (або) каналізації; стічні води підприємств - усі види стічних вод, що утворилися внаслідок їхньої діяльності після використання води в усіх системах водопостачання (господарсько-питного, технічного, гарячого водопостачання тощо), а також поверхневі та дощові води з території Підприємства (з урахуванням субабонентів).

За змістом п. 2.4 Правил приймання, підприємства зобов'язані виконувати в повному обсязі вимоги цих правил, місцевих правил приймання та договору на послуги водовідведення, своєчасно оплачувати рахунки водоканалу за надані послуги.

Отже, надання послуг із приймання стічних вод (у тому числі, гарячого водопостачання) регулюється умовами укладеного сторонами договору, а вартість таких послуг підлягає оплаті абонентом (яким є відповідач) на користь позивача.

Таким чином, як вірно вказав суд першої інстанції, що перевірено судом апеляційної інстанції, заборгованість відповідача перед позивачем по стокам по коду 8-50263, за спірний період з 01.13.2013 року - 31.01.2016 року становить 40 198,03 грн., строк виконання грошового зобов'язання по оплаті якої згідно положень ст. 903 ЦК України, ст. 22 Закону України "Про питну воду та питне водопостачання", ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги", на момент звернення з позовом до суду настав.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції по часткове задоволення позовних вимог та стягнення з ЖБК «Приладобудівник-3» на користь ПАТ «АК «Київводоканал» заборгованості у розмірі 10 537,90 грн. (за кодом 8-263) та 40 198,03 грн. (за кодом 8-50263).

Крім основного боргу, позивач також просить суд стягнути з відповідача інфляційних втрат у розмірі 39 270,28 грн. та 3% річних у розмірі 3 518,18 грн., нарахованих за прострочення виконання грошового зобов'язання у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що частина 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлює виняток із загального правила статті 614 Цивільного кодексу України, що закріплює принцип вини як підставу відповідальності боржника. Неможливість виконання боржником грошового зобов'язання, якщо навіть у цьому немає його провини, не звільняють боржника від відповідальності за прострочення грошового зобов'язання.

Передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи індекс інфляції та відсотків річних є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Індекс інфляції є щомісячним показником знецінення грошових коштів і розраховується він не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць. За таких обставин застосовувати індекс інфляції у випадку, коли борг виник у певному місяці і в тому ж місяці був погашений - підстави відсутні.

При розрахунку інфляційних нарахувань мають бути враховані рекомендації, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 року № 62-97р «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ», згідно з якими при застосуванні індексу інфляції слід умовно вважати, що сума, внесена за період з 1 до 15 числа відповідного місяця, наприклад, травня індексується за період з врахуванням травня, а якщо з 16 до 31 числа, то розрахунок починається за наступного місяця червня.

Вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.

Таким чином, здійснивши перевірку правильності нарахування та розрахунку інфляційних втрат та 3% річних зроблених судом першої інстанції, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується, що в цій частині позов підлягає частковому задоволенню, оскільки позивачем при здійсненні розрахунку було включено в розрахунок вартість води, яка йде на підігрів та не врахована сплата 16 500,00грн. за березень квітень 2013р. по коду №8-263. Так, в графі "Заборгованість (міс.) грн.", з врахуванням 16 500,00грн. заборгованість починається з серпня 2014 та складає 1 250,22грн. і в період з серпня 2014 по січень 2016 становить 10 537,90грн., таким чином, заборгованість по коду 8-263 починається з серпня 2014.

Відповідно, інфляційні втрати та 3% річних по коду 8-263 правомірно перераховані місцевим господарським судом за період з серпня 2014 по січень 2016 на суму 10 537,90грн.

За таких обставин, за розрахунком суду першої інстанції, що перевірений судом апеляційної інстанції, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення по коду №8-263 за період з 01 серпня 2014 по 31січня 2016 інфляційні втрати у сумі - 6 449,15грн., 3% річних - 475,50грн.

Враховуючи те, що заборгованість за стоки ГВП стягуються судом в повному обсязі (40 198,03грн.), розмір інфляційних втрат, 3% річних приймається на рівні, визначеному позивачем у розрахунку по коду №8-50263 за період з 01 серпня 2014 по 31січня 2016 інфляційні втрати у сумі - 17 076,67грн., 3% річних - 1516,83грн.

Також, позивачем заявлено вимогу про стягнення з відповідача пені в розмірі 3 014,16грн.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, відповідач у встановлений договором строк свого обов'язку по перерахуванню коштів не виконав, допустивши прострочення виконання грошового зобов'язання, тому дії відповідача є порушенням договірних зобов'язань (ст. 610 ЦК України), і він вважається таким, що прострочив виконання господарського зобов'язання (ст. 612 ЦК України), відповідно є підстави для застосування встановленої законом відповідальності.

Частиною 1 ст. 230 ГК України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 ГК України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Умовами спірного договору, а саме пунктом 4.2 передбачено, що за несвоєчасну оплату послуг абонент сплачує постачальнику пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несплаченої суми за кожний день прострочення. До повного погашення абонентом заборгованості постачальник має право припинити подачу води та приймання стоків.

Беручи до уваги обраний позивачем спосіб обрахунку (помісячно на заборгованість поточного місяця), пені за заборгованість по коду №8-263 складає 1 924,95грн., по коду №8-50263- 1089,21грн.

Перевіривши розрахунок пені, судова колегія погоджується, що позовна вимога про стягнення з відповідача суми пені на заявлену позивачем суму 3 014,16 грн. є обґрунтованою, а тому підлягає задоволенню.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення з відповідача суми штрафу в розмірі 8 706,19грн. колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що за безпідставну відмову від оплати наданих послуг абонент сплачує штраф у розмірі 10 відсотків від несплаченої суми.

Відповідно до п. 3.6 договору щомісячно постачальник виставляє платіжну вимогу за надані послуги згідно договору. Оплата проводиться шляхом зарахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Відповідно до п. 3.4 абонент розраховується за надані послуги у порядку, встановленому органами виконавчої влади у 5-денний термін з дня представлення постачальником платіжних документів до банківської установи.

Колегія суддів звертає увагу на те, що позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було надано доказів відмови відповідача від сплати платіжних вимог. Позивач заявляючи вимогу про стягнення штрафу відповідно до п.4.1 договору обчислює її від загальної суми заборгованості (87 061,87грн.).

Однак, аналізуючи вказаний пункту договору № 01768/4-08 від 05.02.2003 р. колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що штраф повинен нараховуватись на суму платіжної вимоги (рахунку), яку відповідач відмовився сплатити та не повинен нараховуватись на всю суму заборгованості в цілому або на залишок частково сплачених рахунків від яких відповідач не відмовлявся.

Таким чином, заявлена позивачем вимога на підставі п. 4.1 договору про стягнення з відповідача штрафу у розмірі 8 706,19 грн., правомірно відхилена судом першої інстанції.

Враховуючи вищевикладене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку по справі про часткове задоволення позову та стягнення з житлово-будівельного кооперативу «Приладобудівник-3» на користь публічного акціонерного товариства «Акціонерна компанія «Київводоканал» заборгованість у розмірі 50 735 грн. 93 коп., пені у розмірі 3 014 грн.16 коп., інфляційні втрати у розмірі 23 525 грн. 82 коп., 3% річних у розмірі 1 992 грн. 33 коп.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційні скарзі позивача на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія «Київводоканал» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Акціонерна компанія «Київводоканал» на рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року у справі № 910/5253/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 року у справі № 910/5253/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/5253/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді М.Л. Яковлєв

С.А. Гончаров