УХВАЛА

21.09.2016Справа № 910/15680/15

За скаргою Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз»

на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна»

до Публічного акціонерного товариства «Компанія "Райз»

про стягнення 20 746 946, 69 грн.

та

за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна»

про визнання умов Договору недійсними

Суддя Літвінова М.Є.

Представникиучасників судового процесу:

від стягувача: не з'явився;

боржника (скаржника): Ковальчук В.В. за довіреністю № 366 від 25.11.2015 р.;

від ВДВС: Ясінська К.М. за довіреністю № 20-22/414/20.3-03 від

25.07.2016 р.

ОСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.08.2015 р. у справі № 910/15680/15 первісний позов задоволено частково: стягнуто з Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна» пеню у розмірі 1761340 (один мільйон сімсот шістдесят одна тисяча триста сорок) грн. 18 коп., штраф у розмірі 900821 (дев'ятсот тисяч вісімсот двадцять одна) грн. 45 коп., інфляційні втрати у розмірі 3022781 (три мільйони двадцять дві тисячі сімсот вісімдесят одна) грн. 72 коп., 3% річних у розмірі 154984 (сто п'ятдесят чотири тисячі дев'ятсот вісімдесят чотири) грн. 29 коп., доплату скоригованої загальної вартості поставленого товару у гривневому еквіваленті у розмірі 14676020 (чотирнадцять мільйонів шістсот сімдесят шість тисяч двадцять) грн. 83 коп. та судовий збір у розмірі 72268 (сімдесят дві тисячі двісті шістдесят вісім) грн. 81 коп.; в іншій частині первісного позову відмовлено; у задоволенні зустрічного позову відмовлено повністю. 04.11.2015 р. господарським судом міста Києва в порядку статті 116 Господарського процесуального кодексу України було видано наказ про примусове виконання вищевказаного судового рішення.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 17.12.2015 р. відповідно до статті 121 Господарського процесуального кодексу України було затверджено мирову угоду, укладену 20.10.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Франдеса Україна» та Публічним акціонерним товариством «Компанія «Райз» у процесі виконання рішення господарського суду міста Києва від 11.08.2015 р. у справі № 910/15680/15.

11.04.2016 р. Товариство з обмеженою відповідальністю «Компанія «Райз» (далі - боржник) звернувся до господарського суду міста Києва зі скаргою на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, відповідно до змісту якої просить суд:

- визнати дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової Асеї Назимівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 29.03.2016 р. ВП № 50612962 неправомірними;

- визнати постанову про стягнення виконавчого збору від 29.03.2016 р. ВП № 50612962 незаконною та скасувати її.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.06.2016 р. на підставі статті 80 Господарського процесуального кодексу України було припинено провадження у справі № 910/15680/15 з розгляду скарги Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 02.08.2016 р. ухвалу господарського суду міста Києва від 22.06.2016 р. у справі № 910/15680/15 скасовано, справу направлено на розгляд до господарського суду міста Києва.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2016 р. скаргу Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України передано на розгляд судді Літвіновой М.Є.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 15.08.2016 р. розгляд скарги призначено на 05.09.2016 р

05.09.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником ВДВС подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.09.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд скарги відкладено на 21.09.2016 р.

19.09.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником боржника були подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 21.09.2016 р. представник боржника викладені у скарзі вимоги підтримав, просив суд задовольнити їх.

Представник ВДВС в судовому засіданні 21.09.2016 р. проти задоволення скарги заперечив.

Представник стягувача в судове засідання 21.09.2016 р. не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

При цьому, судом враховано, що відповідно до пункту 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Також, у відповідності до частини 2 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України, скарги на дії органів Державної виконавчої служби розглядаються господарським судом, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач, боржник чи прокурор та орган виконання судових рішень. Неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Розглянувши в судовому засіданні 21.09.2016 р. скаргу Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, суд вирішив задовольнити її, виходячи з наступного.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України також передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Названий Закон визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку.

Законом України «Про виконавче провадження» регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

Згідно зі статтею 1 вказаного Закону, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цьогоЗаконута інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Згідно зі статтею 6 Закону України «Про виконавче провадження» рішення, дії або бездіяльність державного виконавця можуть бути оскаржені в порядку, встановленому цим Законом.

Також, згідно з пунктом 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», стягувач, боржник або прокурор мають право оскаржити дії чи бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів до господарського суду, який розглянув відповідну справу по першій інстанції.

Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження» визначено, що у справах за скаргами на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи інших посадових осіб державної виконавчої служби предметом судового розгляду можуть бути рішення, дії або бездіяльність органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень господарських судів.

Так, акт державного органу - це юридична форма рішень цього органу, які спрямовані на регулювання тих чи інших суспільних відносин, породжують певні правові наслідки і мають обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин.

Згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження», юридичним оформленням сукупності дій уповноваженої особи, направлених на виконання рішення суду є постанова державного виконавця.

В даному випадку на розгляд суду передано вимоги про:

- визнання дій головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової Асеї Назимівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 29.03.2016 р. ВП № 50612962 неправомірними;

- визнання постанови про стягнення виконавчого збору від 29.03.2016 р. ВП № 50612962 незаконною та її скасування.

Розглядаючи зазначені вимоги, суд приймає до уваги наступне.

Частиною 1 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний прийняти до виконання виконавчий документ і відкрити виконавче провадження, якщо не закінчився строк пред'явлення такого документа до виконання, він відповідає вимогам, передбаченим цим Законом, і пред'явлений до виконання до відповідного органу державної виконавчої служби.

Відповідно до частини 2 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження. У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови (у разі виконання рішення про

примусове виселення боржника - у строк до п'ятнадцяти днів) та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат,

пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом. За заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

Як вбачається з матеріалів виконавчого провадження № 50612962, належним чином завірені копії якого знаходяться в матеріалах справи, 24.03.2016 р. головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімовою Асею Назимівною було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання ухвали господарського суду міста Києва від 17.12.2015 р. у справі № 910/15680/15.

Пунктом 2 вищевказаної постанови боржнику надано строк для самостійного виконання судового рішення - протягом 3 днів з моменту винесення постанови, тобто до 27.03.2016 р. включно.

Згідно з частиною 5 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» копії постанови про відкриття виконавчого провадження надсилаються не пізніше наступного робочого дня стягувачу та боржникові.

Проте, всупереч вимог частини 5 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження», державним виконавцем копія постанови про відкриття виконавчого провадження направлена боржнику 29.03.2016 р., тобто вже після спливу строку, наданого боржнику для самостійного виконання судового рішення, про що свідчить наявне в матеріалах справи Рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення зі штрихкодовим ідентифікатором 251.

Боржник, у свою чергу, копію постанови про відкриття виконавчого провадження від 24.03.2016 р. отримав лише 04.04.2016 р.

Таким чином, внаслідок порушення державним виконавцем вимог частини 5 статті 25 Закону України «Про виконавче провадження» боржник фактично був позбавлений можливості самостійно виконати судове рішення у встановлений державним виконавцем строк.

Оскільки на час отримання боржником копії постанови про відкриття виконавчого провадження строк для самостійного виконання судового рішення сплинув, 04.04.2016 р. боржник звернувся до ВДВС з заявою про ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження та подав заяву № 04/04/16 від 04.04.2016 р. про відкладення виконавчих дій на строк 10 днів, тобто 14.04.2016 р.

Частиною 1 статті 35 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладення провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

Разом з тим, матеріали справи не містять документів про результат розгляду державним виконавцем поданої боржником заяви про відкладення виконавчих дій.

Частиною 1 статті 28 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що у разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача. Постанова про стягнення виконавчого збору може бути оскаржена в десятиденний строк у порядку, встановленому цим Законом.

Таким чином, відповідно до приписів чинного законодавства, необхідною умовою для стягнення з боржника виконавчого збору є сам лише факт невиконання рішення у строк, встановлений для його добровільного виконання.

Незважаючи на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.03.2016 р. державним виконавцем була надіслана боржнику лише 29.03.2016 р., тобто на 2-й день після закінчення строку, наданого боржнику для добровільного виконання рішення суду, головним державним виконавцем Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімовою Асею Назимівною 29.03.2016 р. (в день направлення боржнику копії постанови про відкриття виконавчого провадження) було винесено постанову про стягнення з боржника виконавчого збору у розмірі 1 491 392, 82 грн.

Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 статті 6 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що приймаючи оскаржувану постанову про стягнення виконавчого збору, державним виконавцем було порушено права боржника на самостійне виконання рішення суду, оскільки постанова про відкриття виконавчого провадження від 24.03.2016 р., була отримана боржником 04.04.2016 р., тобто після закінчення строку, встановленого державним виконавцем для добровільного виконання боржником рішення суду, а саме - 27.03.2016 року, що унеможливило вчинення боржником дій з виконання рішення суду у встановлені строки.

Крім того, суд враховує, що державним виконавцем не було розглянуто клопотання боржника про відкладення виконавчих дій, посилаючись на зазначені вище обставини, що також вплинуло на права боржника. При цьому, суд зауважує, що право на подання відповідних клопотань та заяв сторонами виконавчого провадження передбачено ст. 12 Закону України "Про виконавче провадження".

На підставі зазначеного, суд дійшов висновку про невідповідність оскаржуваної постанови нормам чинного законодавства.

Щодо посилань ВДВС на те, що відкладення виконавчих дій є правом, а не обов'язком державного виконавця, то суд вважає за необхідне зазначити, що в силу Основного Закону та Закону України "Про виконавче провадження", державний виконавець зобов'язаний діяти лише в межах закону і не порушувати права учасників виконавчого провадження. В даному ж випадку мало місце порушення прав боржника на самостійне виконання рішення суду.

Згідно з пунктом 9.13. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. «Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України» за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Оскільки судом встановлено обґрунтованість поданої скарги, вона підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 86, 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Скаргу Публічного акціонерного товариства «Компанія «Райз» на дії Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України задовольнити.

2. Визнати незаконними дії головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Рагімової Асеї Назимівни щодо винесення постанови про стягнення виконавчого збору від 29.03.2016 р. ВП № 50612962.

3. Визнати недійсною постанову Відділу примусового виконання рішень Департаменту Державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про стягнення виконавчого збору від 29.03.2016 р. ВП № 50612962.

4. Копію даної ухвали направити учасникам судового процесу.

5. Ухвала може бути оскаржена в порядку, передбаченому Господарським процесуальним кодексом України.

Суддя М.Є. Літвінова