РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2016Справа №910/11801/16
Суддя Мудрий С.М. розглянувши справу

за позовом публічного акціонерного товариства "Київенерго"

до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про внесення змін до п.6.1 розділу 6 договору купівлі-продажу природного газу №1245/14-БО-41 від 09.12.2013р.

Представники сторін:

від позивача: Кравчик С.М. - представник за довіреністю № 91/2015/11/11-7 від 11.11.2015 р.;

від відповідача: Никеруй Т.М. - представник за довіреністю № 14-81 від 25.04.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги публічного акціонерного товариства "Київенерго" до публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про внесення змін до п.6.1 розділу 6 договору купівлі-продажу природного газу №1245/14-БО-41 від 09.12.2013р.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 09.12.2013 року між ним та відповідачем укладено договір №1245/14-БО-41 купівлі-продажу природного газу.

У зв'язку зі змінами в законодавстві, а саме внесення зміни до статті 19-1 Закону України «Про теплопостачання», якою введено імперативну норму про відкриття теплопостачальними організаціями рахунків зі спеціальним режимом використання та заборону проведення оплати теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки, але сам порядок та процедура таких оплат були введені в дію постановою НКРЕКП від 30.10.2014 року №211.

На думку позивача, порядок та умови проведення розрахунків, передбачені розділом 6 договору, не відповідають тому порядку та умовам, що фактично проводиться сторонами та нормам діючого законодавства, що регулює взаємовідносини на ринку купівлі-продажу природного газу.

В зв'язку з чим, позивач 18.05.2016 року звернувся до відповідача з пропозицією про внесення змін до договору, в частині проведення розрахунків, а саме направлено текст додаткової угоди про внесення змін до п.6.1 договору.

13.06.2016 року позивачем отримано лист №26-3977/1.2-16 від 10.06.2016 року від відповідача в якому останній відмов в прийнятті вищезазначеної пропозиції.

У зв'язку з чим, позивач звернувся до суду.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 11.06.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 28.07.2016 р.

18.07.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідача подав клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу.

В судове засідання 28.07.2016 р. представник позивача не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлені належним чином, що підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення № 015, але 07.07.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав документи по справі, 18.07.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Представником відповідача подано відзив на позовну заяву.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 18.07.2016 року розгляд справи відкладено на 06.09.2016 року.

08.08.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав додаткові пояснення.

В судовому засіданні 06.09.2016 року оголошено перерву до 13.09.2016 року

08.09.2016 р. до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва позивач подав заперечення на відзив на позовну заяву та пояснення відповідача від 04.08.2016 року.

В судовому засіданні 13.09.2016 року представником відповідача подано додаткові документи по справі.

Представник позивача підтримав позовні вимоги, просив суд позов задовольнити.

Представник відповідача заперечував проти позову, просив суд в позові відмовити.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

09.12.2013 року між публічним акціонерним товариством "Київенерго" (покупець) та публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) укладено договір №1245/14-БО-41 купівлі-продажу природного газу.

Відповідно до п. 1.1 договору продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити природний цей природний газ, на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та іншими споживачами.

Пунктами 2.1, 2.1.1 договору передбачено, що продавець передає покупцеві для СВП «Київські ТЕЦ» ПАТ «Київенерго» з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ за обсягом до 189 850 тис. куб. м.

Обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватися сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

Відповідно до п. 5.1 договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються НКРЕ.

Пунктом 5.3 договору визначено, що у разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання, вони є обов'язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію.

Відповідно до 6.1 договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 % поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 11.1 договору визначено, що він набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2014 року, а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

Як встановлено судом, 18.05.2015 року позивачем на адресу відповідача направлена додаткова угода до договору на купівлю-продаж природного газу № 1245/14-БО-41 від 09.12.2013 року, в якій позивачем запропоновано внести зміни до п.6.1 розділу 6 "Порядок та умови проведення розрахунків", а саме виклавши його в наступній редакції:

6.1. Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами в межах, порядку та строки, що передбачені нормами ст. 19 1 Закону України "Про теплопостачання" та Постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 "Про затвердження Порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки" (зі змінами та доповненнями), в редакції чинній на момент проведення такого розрахунку.

Покупцем в платіжних дорученнях зазначається інформація, що передбачена п. 6.3 договору, а також наступна інформація про призначення платежу: "Розподіл коштів за теплову енергію на виконання Постанови КМУ № 217 від 18.06.2014. Реєстр від ___.___.20__року . За газ отриманий у 20___році".

У відповідь листом №26-3977/1.2-16 від 10.06.2016 року відповідач повідомив позивача про те, що внесені ПАТ «Київенерго» зміни є неприйнятними для компанії, та повернув додаткову угоду без підписання.

Відповідно до п. 1 ч. 2 статті 11 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків. Цивільні права і обов'язки виникають як з передбачених законом договорів, так і з договорів, не передбачених законом, але таких, що йому не суперечать.

Згідно ч. 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Також частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Зі змісту вказаної норми вбачається, що укладаючи договір сторони розраховують на його належне виконання і досягнення поставлених ним цілей. Проте, в ході виконання договору можуть виявлятися обставини, які не могли бути враховані сторонами при укладенні договору, але істотно впливають на інтереси однієї чи обох сторін.

При укладенні договору та визначенні його умов сторони повинні розумно оцінювати ті обставини, при яких він буде виконуватися.

Інтереси сторін можуть порушуватися будь - якою зміною обставин, що виникають у ході виконання договору, проте, лише істотна зміна обставин визнається підставою для вимоги про зміну чи розірвання договору. Зміна обставин вважається істотною, тільки якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Таким чином, закон пов'язує можливість внесення змін до договору безпосередньо не з наявністю істотної зміни обставин, а з наявністю чотирьох умов, визначених ч. 2 ст. 652 ЦК України, при істотній зміні обставин.

Вказаний висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 19 лютого 2014 року у справі №6-167цс13, від 21 лютого 2011 року у справі №3-10гс11 та постанові Вищого господарського суду України від 01.06.2010 у справі № 42/254-09.

Як на підставу внесення змін позивач вказує на прийняття Постанови Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 р., якою істотно змінено порядок розрахунків за газ.

Перевіряючи такі доводи позивача, суд виходив з наступного.

Відносини, що виникають у сфері виробництва, транспортування, постачання і використання теплової енергії регулюються Законом України „Про теплопостачання" та іншими нормативно-правовими актами, які є обов'язковими для виконання всіма суб'єктами відносин у сфері теплопостачання.

Згідно зі ст. 19-1 Закону України „Про теплопостачання" оплата теплової енергії, для виробництва якої повністю або частково постачається природний газ гарантованим постачальником, здійснюється споживачами теплової енергії та теплопостачальними організаціями, які купують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, шляхом перерахування коштів на рахунки із спеціальним режимом використання, які відкривають теплопостачальні та теплогенеруючі організації для зарахування коштів, у тому числі від теплопостачальних організацій, які отримують теплову енергію для її подальшого постачання споживачам, в уповноваженому банку. Оплата теплової енергії шляхом перерахування коштів на інші рахунки забороняється.

Відповідно до ст. 19-1 Закону України „Про теплопостачання" Кабінетом Міністрів України була прийнята постанова № 217 від 18.06.2014 „Про затвердження порядку розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з гарантованим постачальником природного газу" (далі - Постанова Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 р. № 217).

Вказаною постановою Кабінету Міністрів України (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 18 грудня 2015 р. № 1086) врегульовано механізм розподілу коштів, що надходять на поточні рахунки із спеціальним режимом використання для проведення розрахунків з постачальником природного газу, на якого покладено спеціальні обов'язки.

Згідно з п. 8 постанови № 217 від 18.06.2014 р. усі категорії споживачів, яким здійснюється продаж теплової енергії та/або надання комунальних послуг з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води, сплачують їх вартість шляхом перерахування коштів виключно на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями та їх структурними підрозділами в уповноваженому банку для відповідної категорії споживачів.

Уповноважений банк здійснює перерахування коштів, що надходять на спеціальні рахунки, відкриті теплопостачальними і теплогенеруючими організаціями, згідно з реєстром нормативів перерахування коштів, що надходять як плата за теплову енергію та/або надані комунальні послуги з централізованого опалення, централізованого постачання гарячої води від усіх категорій споживачів та як плата теплопостачальних організацій за вироблену теплогенеруючими організаціями теплову енергію (далі - реєстр нормативів), що затверджується Комісією (п. 9 Постанови від 18.06.2014 р. № 217).

Позивач зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 р. та порядком проведення оплати теплової енергії, затвердженим постановою НКРЕКП від 30.10.2014р. №211 і введенням її в дію змінено порядок проведення розрахунків за спожитий за договором природний газ, що не відповідає умовам, передбаченим пунктом 6.1 договору.

Як встановлено судом, договірні відносини між сторонами на час укладення договору купівлі-продажу природного газу регулювались Законом України "Про засади функціонування ринку природного газу", а порядок розрахунків за поставлений газ - постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2008 р. № 1082 "Про питання удосконалення схем розрахунків за використану електроенергію та природний газ", якою затверджено порядок відкриття поточних рахунків із спеціальним режимом використання для зарахування коштів, що надходять як плата за послуги з теплопостачання, та проведення розрахунків за спожитий природний газ. Даний порядок регулював також і порядок встановлення нормативів відрахування коштів.

У подальшому постанова Кабінету Міністрів України № 1082 від 3 грудня 2008 р. втратила чинність, у зв'язку із прийняттям Кабінетом Міністрів України постанови № 217 від 18.06.2014 року, на яку посилається позивач.

Тобто, позивач, укладаючи договір купівлі-продажу ще в 2013 р., був обізнаний про особливий порядок розрахунків між сторонами із застосуванням рахунків із спеціальним режимом, а тому його твердження щодо настання істотної зміни обставин у вигляді особливого порядку розрахунків, визначеного постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 року, є необгрунтованими.

При цьому суд зазначає, що постановою Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 року лише частково змінено порядок та умови відкриття та здійснення розрахунків за теплову енергію з використанням рахунків із спеціальним режимом, які використовувалися сторонами на моменту укладання договору купівлі-продажу 1245/14-БО-41 від 09.12.2013 року.

Також, суд зазначає, що постанова Кабінету Міністрів України № 217 від 18.06.2014 року неодноразово перевірялась адміністративними судами на предмет її законності та відповідності правовим актам вищої юридичної сили, зокрема, у справах № 826/14745/14, № 826/19691/14, які знаходились у провадженні Окружного адміністративного суду м. Києва та Київського апеляційного адміністративного суду. Але, на час розгляду даної справи Постанова Кабінету Міністрів України від 18.06.2014 року № 217 є чинною та не скасована.

Щодо умови статті 652 ЦК України про необхідність встановити наявність порушення співвідношення майнових інтересів сторін внаслідок виконання договору та позбавлення заінтересованої сторони того, на що вона розраховувала при укладенні такого договору, слід зазначити, що прийняття постанови № 217 не спричинило зміни вартості природного газу або зменшення цінності отримуваного позивачем газу за договором, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, які були підписані сторонами без зауважень. Отже, порушення співвідношення майнових інтересів сторін не відбулося.

З приводу умови, передбаченої ст. 652 ЦК України, про те, що із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик вини обставин несе заінтересована сторона, суд зазначає, що зміни обставин у договірних відносинах між сторонами не відбулось, що було встановлено раніше, отже, не може бути ризиків вини настання цих обставин. У даному випадку ризик ускладнення розрахунків по договору несе саме позивач, як залежна від дій її контрагентів та державних органів сторона договору, який за договором купівлі-продажу зобов'язаний оплатити природний газ поставлений йому відповідачем.

Враховуючи вищезазначене та беручи до уваги встановлені обставини справи та положення чинного законодавства, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для внесення змін до п.6.1 розділу 6 договору №1245/14-БО-41 купівлі-продажу природного газу від 09.12.2013 року, а тому вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 04.10.2016 року.

Суддя С.М. Мудрий