ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2016 р. Справа № 922/1890/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О. , суддя Шевель О. В.;

при секретарі Марченко В.О.,

за участю представника:

позивача ОСОБА_1 (за довіреністю №01-16 юр/3219 від 25.04.2016 р.),

відповідача - ОСОБА_2 (за довіреністю №70/16-11938 від 21.07.2016р.),

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Акціонерної компанії Харківобленерго (вх.№2100Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 14.07.2016р. у справі № 922/1890/16

за позовом Акціонерної компанії Харківобленерго, м.Харків,

до Управління Служби безпеки України в Харківській області, м.Харків,

про стягнення 12669,80 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

Акціонерна компанія "Харківобленерго" (позивач) звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до Управління служби безпеки України в Харківській області (відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 11179,00 грн. - пені за листопад, грудень 2015 р., січень, лютий березень, квітень 2016 р.; 335,30 грн. - 3% річних за березень, квітень 2016 р.; 1155,50 грн. - індекс інфляції за березень 2016 р.

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.07.2016р. у справі №922/1890/16 (суддя Доленчук Д.О.) позов задоволено частково. Стягнуто з Управління Служби безпеки України в Харківській області на користь Акціонерної компанії "Харківобленерго" пеню за листопад, грудень 2015р., січень, лютий березень, квітень 2016р. у розмірі 994,71 грн. та суму сплаченого судового збору у розмірі 1081,73 грн. У решті позову відмовлено.

Акціонерна компанія Харківобленерго з рішенням суду першої інстанції не погодилася, звернулася до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм чинного законодавства, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 14.07.2016 року у справі №922/1890/16 у частині відмови у стягненні 90% пені у сумі 10185,23 грн., 3% річних у сумі 335,30 грн. та інфляційних втрат у сумі 1155,50 грн. та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю. Покласти на відповідача витрати з ведення справи відповідно до ст.49 ГПК України та стягнути на користь позивача суму судового збору.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що рішення господарського суду Харківської області в частині зменшення на 90% пені та стягнення 3% річних та інфляційних втрат прийнято з порушенням ст.233 Господарського кодексу України, ст.625 Цивільного кодексу України та норм процесуального права.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 04.08.2016р. апеляційну скаргу прийнято до провадження, її розгляд призначено на 14.09.2016р. об 11:00 год. у складі колегії суддів: головуючий суддя (доповідач) Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Тарасова І.В.

23.08.2016р. від позивача до суду надійшла заява (вх.№8294), в якій зазначає, що в позовній заяві позивачем допущені помилки, внаслідок чого просить суд вважати періодом заборгованості за позовом листопад 2015 року квітень 2016 року та суму заборгованості по пені у розмірі 11179,94 грн. за період з листопада по квітень 2016 року.

Відповідно до розпорядження від 13.09.2016р. у справі №922/1890/16, протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів у звязку з відпусткою судді Тарасової І.В. для розгляду даної справи визначено склад колегії суддів: головуючий суддя (суддя-доповідач) Пуль О.А., суддя Білоусова Я.О., суддя Шевель О.В.

14.09.2016р. від відповідача до суду надійшли заперечення (вх.№9044), в яких просить суд рішення господарського суду Харківської області залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судовому засіданні 14.09.2016р. оголошено перерву до 19.09.2016р. до 12:30 год.

У судовому засіданні 19.09.2016р. апелянт підтримав вимоги апеляційної скарги у повному обсязі.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, зазначених у запереченнях на апеляційну скаргу, та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, в межах вимог передбачених ст.101 ГПК України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів встановила наступне.

27.02.2009р. між АК "Харківобленерго" та Управлінням Служби безпеки України в Харківській області укладений договір про постачання електричної енергії №0312.01, відповідно до умов якого постачальник продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у додатку №3.1 «Перелік місць встановлення розрахункових приладів обліку та тарифів, що застосовуються при проведенні розрахунків за спожиту електричну енергію» до цього договору, а споживач оплачує постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору та додатками до договору, що є його невідємними частинами (а.с.11-а.с.25).

Також, між сторонами укладена додаткова угода №4 від 21.02.2011р. до договору про постачання електричної енергії у звязку з внесенням змін до Правил користування електричною енергією, та внесенням змін до договору про постачання електричної енергії, сторони домовились: « 1. Додаток №2 «Порядок розрахунків» викласти в новій редакції. 2.Договір про постачання електричної енергії №0312,01 від 27.02.2009р. доповнити додатками №№16 «Акт контрольного огляду розрахункових приладів обліку»; №17 «Акт технічної перевірки розрахункових приладів обліку»; №19 «Акт про відновлення показів засобів обліку»; №20 «Акт про використану електричну енергію» (а.с.29).

09.03.2016р. між Акціонерною компанією «Харківобленерго» та Управлінням Служби безпеки України в Харківській області укладений договір про закупівлю послуги з постачання електроенергії № 1010-16 (далі - договір).

Пунктом 1.1. договору сторони передбачили, що позивач надає послугу з постачання електроенергії (код за ДК 016:2010 35.12.1 - передавання електричної енергії (код за ДК 021:20-6 - розподіл електричної енергії та супутні послуги) (постачання електричної енергії)) для забезпечення потреб відповідача, а відповідач оплачує позивачу вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами договорів про постачання електричної енергії, в т.ч. й за договором № 0312.01 від 27.02.2009 р. (а.с.85-а.с.88).

Відповідно до п. 2.2 договору постачальник електричної енергії (позивач) зобовязувався постачати електричну енергію в обсягах, визначених в розділі 5 договору, з урахуванням розділів 6, 7 договору.

Згідно з п. 2.3.3 договору споживач (відповідач) зобовязувався своєчасно сплачувати постачальнику вартість спожитої електроенергії та інші нарахування.

Пунктом 4.2.1 договору встановлено, що при порушенні термінів розрахунку за спожиту електричну енергію споживач сплачує постачальнику суму боргу з урахуванням пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ за кожний день прострочення платежу, 3% річних та індексу інфляції.

Позивач зазначає, що станом на 01.05.2016р. за період з квітня 2014р. по лютий 2016 р. у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість на підставі договору про постачання електричної енергії № 0312.01 від 27.02.2009р., який, як стверджує позивач, був пролонгований на 2016 рік.

За неналежне виконання відповідачем зобовязань за договором про постачання електричної енергії № 0312.01 позивач заявив до стягнення з відповідача пеню, 3% річних, індексу інфляції за квітень 2016 р., березень 2016 р., лютий 2016 р., січень 2016 р., грудень 2015р., листопад 2015р. та за використану електроенергію та за перетікання реактивної електроенергії за договором про постачання електричної енергії № 0312.01 за квітень 2016 р., березень 2016 р., лютий 2016 р., січень 2016 р., грудень 2015 р., листопад 2015 р., жовтень 2015 р. та вересень 2015 р.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позов, зазначив, що матеріали справи не містять належних та допустимих доказів в підтвердження заявлених позивачем до стягнення 335,30 грн. - 3% річних за березень, квітень 2016р., 1155,50 грн. - індексу інфляції за березень 2016р. та 1231,88 грн. пені за січень 2016р.

Згідно із статтею 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Згідно із ч.1 статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (стаття 525 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Частина 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до ч.3 ст.549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями є господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.4 ст.231 Господарського кодексу України у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст.232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

У відповідності до ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

У частині 2 статті 343 Господарського кодексу України встановлено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 335,30 грн. 3% річних за березень, квітень 2016 р., 1155,50 грн. індексу інфляції за березень 2016р. та пені за січень 2016р. в розмірі 1231,88 грн., оскільки матеріали справи не містять платіжні доручення, які підтверджують факт оплати заборгованості позивачем саме з дати, з якої відповідачем нараховані позивачу пеня, 3% річних та інфляційні витрати.

Щодо зменшення судом першої інстанції суми пені на 90% колегія суддів виходить з наступного.

Як свідчать матеріали справи, відповідач у відзиві на позовну заяву просив суд зменшити розмір пені на 90%.

В обґрунтування заявленого клопотання про зменшення розміру пені відповідач посилався на те, що Управління Служби безпеки України в Харківській області це установа, що у повному обсязі фінансується за рахунок коштів Державного бюджету України, а кошторисом не передбачена виплата штрафних санкцій. Відповідач зазначив, що причиною неналежного виконання Управлінням своїх зобовязань за договором є недостатнє та несвоєчасне фінансування з Державного бюджету України. Оскільки Управляння є бюджетною установою, виплата заявлених до стягнення штрафних санкцій призведе до можливого зменшення фінансування Управління СБУ в Харківській області, що в свою чергу створить передумови до неефективного виконання ним завдань, які відповідно до чинного законодавства покладається на органи Служби безпеки України.

Викладене підтверджується належним чином засвідченими копіями довідки №07-31/75-546 від 21.01.2016р. (а.с.93), рішення №48 від 08.08.2012р. (а.с.94), установчих документів тощо (а.с.89-а.с.92).

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Дані норми кореспондуються з пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якого, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання. Наявність обставин, що мають істотне значення, при застосуванні зазначених правових норм, вирішується на підставі аналізу судом усіх матеріалів справи. Істотне значення можуть мати обставини, які стосуються ступеня виконання зобов'язання, причин невиконання або неналежного виконання, незначного прострочення у виконанні зобов'язання, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків тощо, при цьому, господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру штрафу таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

З огляду на зазначені обставини справи, враховуючи інтереси позивача, а також, зважаючи на те, що сплата відповідачем пені зачіпає не лише його майнові інтереси, а й держави, оскільки відповідач фінансується за рахунок Державного бюджету, господарський суд Харківської області дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру пені на 90%.

Пунктом 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (п. 3 ст. 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо. У зазначеній нормі ГПК йдеться про можливість зменшення розміру саме неустойки (штрафу, пені). Крім того, ця процесуальна норма може застосовуватись виключно у взаємозв'язку (сукупності) з нормою права матеріального, яка передбачає можливість зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), а саме частиною третьою статті 551 ЦК України і статтею 223 Господарського кодексу України.

Суд першої інстанції, зменшуючи розмір заявленої до стягнення суми пені, на підставі повного та об'єктивного розгляду усіх матеріалів справи, встановив наявність обставин, за яких визнав можливим зменшити розмір санкцій. При цьому господарським судом Харківської області було враховано та надано належну оцінку майновим інтересам сторін та, зокрема, враховано, що відповідач Управління Служби безпеки України в Харківській області є установою, яка фінансується з Державного бюджету України. При вирішенні спору інтереси позивача також були враховані, зокрема, боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань, в даному випадку йдеться лише про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню.

Відтак, висновок суду першої інстанції про зменшення розміру пені є законним та обґрунтованим.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про часткове задоволення позовних вимог у частині стягнення з відповідача на користь позивача суми пені за листопад, грудень 2015р., січень, лютий березень, квітень 2016р. у розмірі 994,71 грн.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги апелянт посилається на те, що оспорюване рішення прийнято господарським судом Харківської області у першому судовому засіданні, відзив на позовну заяву позивачу не було надано, у звязку з чим суд, на думку апелянта, суд позбавив позивача будь-якої можливості надати заперечення щодо правової позиції відповідача, чим порушив ст.4-2 ГПК України щодо рівності учасників процесу перед судом.

Колегія суддів не погоджується з такими твердженнями апелянта, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Враховуючи, що у відповідності до приписів ст.59 ГПК України надання відзиву на позовну заяву є правом, а не обовязком сторони у справі, а також, зважаючи на те, що позивач згідно з приписами ст.22 ГПК України не був позбавлений права ознайомитись з матеріалами справи, зокрема, з відзивом відповідача на позовну заяву, та надати свої заперечення на відзив до судового засідання 14.07.2016р., крім того, враховуючи те, що позивачем при поданні позовної заяви надано суду докази в підтвердження заявлених позовних вимог та позивачем не заявлялося клопотання про відкладення розгляду справи, тому суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду позовної заяви по суті.

Згідно зі ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Колегія суддів дійшла висновку про те, що доводи апелянта, викладені ним в апеляційній скарзі, не знайшли підтвердження в ході судового розгляду, тоді як господарським судом першої інстанції в повній мірі зясовані та правильно оцінені обставини у справі та прийняте ним рішення є законним та обґрунтованим, у звязку з чим підстав для його скасування та задоволення апеляційної скарги колегія суддів не вбачає. Колегія суддів також зазначає, що судом першої інстанції не допущено порушень норм процесуального права, які є безумовною підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п.1 ст.103, ст.105 ГПК України, - колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Акціонерної компанії Харківобленерго залишити без задоволення.

Рішення господарського Харківської області від 14.07.2016р. у справі №922/1890/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 21.09.2016 року.

Головуючий суддя О.А.Пуль

Суддя Я.О.Білоусова

Суддя О.В.Шевель