КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2016 р. Справа№ 910/6931/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - Гаврилюк О.О.

від відповідача - Сащук Д.П., Биченко С.О.

від третьої особи - 1 не з`явився

від третьої особи - 2 не з`явився

від третьої особи - 3 Потапович А.В.

від третьої особи - 4 Перевозник П.М.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2016 (суддя Цюкало Ю.В.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк "Софійський"

до Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України

треті особи, що не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача

Товариство з обмеженою відповідальністю "Крокус К"

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЛК-Альянс"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Термінал"

Товариство з обмеженою відповідальністю "Мік Мега"

про визнання договору недійсним,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2016 позовні вимоги задоволено повністю. Визнано недійсним договір застави майнових прав, укладений між Публічним акціонерним товариством "Банк "Софійський" та Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України, який був посвідчений 05 червня 2014 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мельник Н.О. та зареєстрований в реєстрі за № 1660.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій зазначає, що рішення прийнято при неповному з`ясуванню обставин, що мають значення для справи, а тому просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2016 та постановити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями, апеляційну скаргу для розгляду було передано колегії суддів у складі: головуючий суддя: Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження і призначено до розгляду на 29.09.2016.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів до суду від представників позивача та третьої особи - 4 надійшли відзиви на апеляційну скаргу, в яких зазначено, що рішення суду є законним та обґрунтованим, а тому просили апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду без змін.

В судове засідання на вказану дату з`явилися представники позивача, відповідача, третьої особи 3,4 та надали усні пояснення стосовно предмету спору.

Представники третіх осіб 1,2 в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду спору повідомлялись належним чином, що підтверджується зворотними повідомленнями, наявними в матеріалах справи, причини неявки суду не повідомили.

Колегія суддів, встановивши, що наявні матеріали справи є достатніми для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, а неявка представників третіх осіб 1,2 не перешкоджає розгляду справи, вони не були позбавлені можливості, у випадку необхідності подати свої письмові заперечення стосовно поданої апеляційної скарги чи доводи на її підтримку, клопотань про відкладення розгляду спору ними не подавалось, вирішила розглянути апеляційну скаргу за відсутності представників третьої особи 1,2.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення з`явившихся представників сторін, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

06.05.2014 між позивачем (банк) та відповідачем (клієнт) був укладений договір банківського строкового вкладу № 222Д-3/3, відповідно до п 1.1 якого клієнт надає банку грошові кошти у тимчасове користування на умовах терміновості, оплатності та зворотності, а банк виплачує проценти і повертає вклад і нараховані на нього проценти, згідно з умовами договору.

В якості забезпечення виконання банком своїх зобов`язань перед клієнтом за вказаним вище договором банківського вкладу, 05.06.2014 між позивачем Публічним акціонерним товариством "Банк "Софійський" та відповідачем Корпоративним недержавним пенсійним фондом Національного банку України був укладений договір застави майнових прав.

Згідно п. 1.1. вказаного договору позивач (банк) передав в заставу відповідачу (недержавний пенсійний фонд) майнові права за кредитними договорами, укладеними між Позивачем (як банком і кредитором) та третіми особами (позичальниками банку).

Відповідно до п. 1.4. договору, заставою майнових прав забезпечувалось виконання позивачем зобов'язань перед відповідачем за укладеними між ними договорами банківського строкового вкладу (депозиту), а саме - повернення позивачем сум розміщених у нього депозитів Відповідача та нарахованих на них процентів.

Підпункт 3.1.2. п. 3.1. спірного договору передбачає право відповідача звертати стягнення на предмет застави (отримати право вимоги, що випливає з заставленого права), реалізовувати заставлені майнові права і задовольняти за їх рахунок свої грошові вимоги за кредитними договорами в повному обсязі до настання терміну виконання позивачем відповідних зобов'язань у разі неповернення ним, згідно з умовами депозитних договорів, простроченої заборгованості за депозитами, процентів за користування ними та пені, а також в інших випадках, передбачених законом України "Про заставу".

Позивач, звертаючись із даним позовом до суду, обґрунтував свої вимоги тим, що вказаний договір застави підпадає під дію ст. 38 ЗУ «Проо систему гарантування вкладів фізичних осіб", та не відповідає приписам норм чинного ЦК України.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, мотивує це тим, що при укладанні спірного договору сторони дійшли згоди з усіх істотних умов договору, що визначені чинними нормами ЦК України, знали та розуміли значення своїх дій при його підписанні, а отже підстави для визнання його недійсним відсутні.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Недодержання вказаного положення в момент вчинення правочину, а також частин другої, третьої, п'ятої, шостої ст.203 Цивільного кодексу України є підставою для недійсності правочину (ст.215 Цивільного кодексу України). Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У такому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його недійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними» вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Як зазначалось вище, між позивачем та відповідачем був укладений договір застави майнових прав, за умовами якого, банк в рахунок забезпечення виконання своїх зобов`язань за договором банківського вкладу перед відповідачем, передав останньому майнові права за кредитним договором № 32/1-1-2-16/3 від 02.04.2014 та кредитним договором № 32/1-1-2-16/2 від 05.09.2012.

Підпункт 3.1.2. п. 3.1. спірного договору передбачає право відповідача звертати стягнення на предмет застави (отримати право вимоги, що випливає з заставленого права), реалізовувати заставлені майнові права і задовольняти за їх рахунок свої грошові вимоги за кредитними договорами в повному обсязі до настання терміну виконання позивачем відповідних зобов'язань у разі неповернення ним, згідно з умовами депозитних договорів, простроченої заборгованості за депозитами, процентів за користування ними та пені, а також в інших випадках, передбачених законом України "Про заставу".

Відповідно до ст. 49 ЗУ «Про заставу» заставодавець може укласти договір застави як належних йому на момент укладення договору прав вимоги по зобов'язаннях, в яких він є кредитором, так і тих, що можуть виникнути в майбутньому.

У договорі застави прав повинна бути вказана особа, яка є боржником по відношенню до заставодавця. Заставодавець зобов'язаний повідомити свого боржника про здійснену заставу прав.

Строкове право вимоги, яке належить заставодавцю-кредитору може бути предметом застави тільки до закінчення строку його дії.

У договорі застави прав, які не мають грошової оцінки, вартість предмета застави визначається угодою сторін.

В обґрунтування заявлених вимог, позивач, зокрема вказує на те, що оспорюваний договір застави підпадає під дію ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Згідно п. 4 ч. 2, ч. 3 ст. 38 вказаного Закону (в редакції чинній на дату укладення спірного договору застави) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку є нікчемними.

Отже, на думку позивача, укладання оспорюваного договору застави з відповідачем, надає останньому переваги, перед іншими кредиторами банку, в результаті не виконання банком своїх зобов`язань за договором банківського вкладу, на задоволення своїх вимог, шляхом звернення стягнення на заставне майно, а з урахуванням введення в банку тимчасової адміністрації 22.12.2015, відповідач матиме переважне право на задоволення своїх вимог за рахунок заставлених майнових прав, які хоча й входять до ліквідаційної маси, але йдуть на задоволення кредитних вимог саме заставодержателя.

Апелянт, заперечуючи проти заявлених вимог та оскаржуючи постановлене місцевим судом рішення, зазначає, що кожна юридична особа має право вимагати у банку, при укладанні договорів банківського вкладу, тощо, забезпечення виконання його зобов`язання, зокрема шляхом укладання договорів застави.

Проте, колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, з огляду на наступне.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Як вірно було встановлено місцевим судом, норми ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» не містять в своєму переліку визначення поняття «пільги».

В той же час, відповідно до українського юридичного термінологічного словника, «пільга» - це встановлені законодавством або іншими нормативними актами переваги, що надаються особі (або групі осіб) порівняно з іншими громадянами або переваги, додаткові права, що надаються певним категоріям громадян або організаціям, підприємствам, регіонам (наприклад, часткове чи повне звільнення від обов'язкових платежів, податків, зборів).

Відповідно до ч. 1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

Згідно вимог ч. 1 ст. 58 вказаного Закону Банк відповідає за своїми зобов'язаннями всім своїм майном відповідно до законодавства.

Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" метою цього Закону є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Згідно вимог ч. 2 ст. 50 вказаного Закону до ліквідаційної маси банку включаються будь-яке нерухоме та рухоме майно, кошти, майнові права та інші активи банку. До ліквідаційної маси банку не включається майно у випадках, прямо передбачених законом.

Відповідно до вимог частин 1, 3, 4, 5 ст. 52 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" кошти, одержані в результаті ліквідації та реалізації майна банку, спрямовуються уповноваженою особою Фонду на задоволення вимог кредиторів у такій черговості:

1) зобов'язання, що виникли внаслідок заподіяння шкоди життю та здоров'ю громадян;

2) грошові вимоги щодо заробітної плати, що виникли із зобов'язань банку перед працівниками до прийняття рішення про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію банку;

3) вимоги Фонду, що виникли у випадках, визначених цим Законом, у тому числі щодо повернення цільової позики банку, наданої протягом здійснення тимчасової адміністрації з метою забезпечення виплат відповідно до пункту 1 частини шостої статті 36 цього Закону, та щодо покриття витрат Фонду, передбачених у пункті 17 частини п'ятої статті 12 цього Закону;

4) вимоги вкладників - фізичних осіб у частині, що перевищує суму, виплачену Фондом;

5) вимоги Національного банку України, що виникли в результаті зниження вартості застави, наданої для забезпечення кредитів рефінансування;

6) вимоги фізичних осіб, платежі яких або платежі на ім'я яких заблоковано (крім фізичних осіб - суб'єктів підприємницької діяльності);

7) інші вимоги, крім вимог за субординованим боргом;

8) вимоги за субординованим боргом.

Майно банку, що є предметом застави, включається до складу ліквідаційної маси, але використовується виключно для позачергового задоволення вимог заставодержателя. Заставодержатель має право за погодженням з уповноваженою особою Фонду звернути стягнення на заставлене майно у порядку, встановленому чинним законодавством або договором застави, та отримати задоволення своїх вимог за рахунок заставленого майна. У разі якщо обсяг коштів від реалізації заставленого майна недостатній для задоволення вимог заставодержателя, незадоволені вимоги підлягають задоволенню в порядку черговості, встановленої цим Законом.

Вимоги кожної наступної черги задовольняються в міру надходження коштів від реалізації майна банку після повного задоволення вимог попередньої черги. У разі якщо обсяг коштів, одержаних від реалізації майна, недостатній для повного задоволення всіх вимог однієї черги, вимоги задовольняються пропорційно сумі вимог, що належать кожному кредиторові однієї черги. У разі відмови кредитора від задоволення визнаної в установленому порядку вимоги уповноважена особа Фонду не враховує суму грошових вимог цього кредитора.

Із наведеного, зокрема, випливає, що здійснення банком діяльності із масового залучення у вклади коштів від юридичних і фізичних осіб обов'язково має здійснюватись на засадах рівноправності вкладників (кредиторів за депозитними договорами) з метою, зокрема, забезпечення для кожного з них рівних умов та реальних можливостей повернення розміщених у банку коштів, у тому числі, у випадку ліквідації банку, у встановленому законом порядку.

У протилежному випадку, надання переваг одному вкладнику шляхом наділення його правом на задоволення своїх кредиторських вимог за рахунок заставленого банком майна призведе до порушення прав всіх інших вкладників на одержання пропорційних виплат за рахунок ліквідаційної маси банку в порядку встановленої законом черговості або навіть позбавить можливості повернути кошти взагалі (залежно від співвідношення вартості переданої у заставу частки майна банку та суми забезпеченого даною заставою зобов'язання з загальною вартістю ліквідаційної маси банку).

При цьому, необмеженість кількості вкладників банку зумовлює також те, що право на забезпечення свого вкладу заставою з боку банку не може бути безумовно гарантованим кожному вкладнику, що також свідчить про порушення у відповідному випадку принципу рівності прав вкладників банку щодо можливості повернення розміщених у банку коштів, у тому числі, у разі ліквідації банку.

Таким чином, обмежене та вибіркове забезпечення зобов'язань банку за депозитними договорами шляхом передачі майна банку у заставу очевидно надає пільги відповідному вкладнику по відношенню до інших вкладників, оскільки надає йому право повернути кошти у випадку ліквідації банку поза встановленою законом черговістю погашення вимог кредиторів, і саме по собі таке право являється виключним відносно загальних прав інших вкладників та не є безумовно доступним для них всіх, не зважаючи на наявність у них рівнозначних правовідносин з банком.

Представниками відповідача, в судах обох інстанції не було надано належних та допустимих доказів того, що укладання договорів застави майнових прав, в якості забезпечення виконання банком своїх зобов`язань за договорами банківського вкладу є звичайною практикою банку, або що такі договори застави обов`язково укладаються з усіма вкладниками банку, що в свою чергу підтверджує рівноправність відповідача з іншими вкладниками даного банку та, в подальшому, (введення тимчасової адміністрації) надасть іншим кредиторам банку рівних можливостей із відповідачем на задоволення своїх вимог в порядку черговості та з наявної ліквідаційної маси.

З урахуванням зазначеного, місцевим судом вірно було визначено про наявність підстав, у світлі викладеного, для визнання оспорюваного правочину застави майнових прав недійсним.

Крім того, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне також зазначити, що за умовами договору застави майнових прав, позивач передав відповідачу свої права вимоги до боржників за кредитними договорами, зокрема: № 32/1-1-2-16/3 від 02.04.2014 та кредитним договором № 32/1-1-2-16/2 від 05.09.2012.

Відповідно до ст. 23 ЗУ «Про заставу» при заставі майнових прав реалізація предмета застави провадиться шляхом уступки заставодавцем заставодержателю вимоги, що випливає із заставленого права.

Тобто, фактично, у випадку настання певних умов, позивач переуступив відповідачу свої права вимоги до третіх осіб, що випливають, в даному конкретному випадку, з кредитних договорів, укладених між банком та позичальниками.

Згідно із ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, у випадку не виконання банком своїх зобов`язань перед Корпоративним недержаним пенсійним фондом за договором банківського вкладу, останній набуває прав кредитора, згідно із оспорюваним правочином, з повернення кредитних коштів (нарахування процентів) позичальниками, відповідно до умов укладених кредитних договорі із позивачем.

Згідно із положень статті 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом.

В той же час, ст. 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Відповідач не є банківською чи іншою фінансовою установою, яка має відповідну ліцензію право на вчинення банківських операції, зокрема, надання кредиту, що не заперечувалось представником відповідача в суді апеляційної інстанції.

Статтею 515 ЦК України визначено, що заміна кредитора не допускається у зобов`язаннях, нерозривно пов`язаних із особою кредитора.

Отже, зважаючи на все вище зазначене, а також з урахуванням того, що відповідач не є фінансовою установою, яка має право на видачу (повернення) кредитних коштів, для даної операції банком можуть бути переуступлені права лише рівнозначній юридичній особі (банк, фінансова установа, що має відповідну ліцензію), колегія суддів приходить до висновку, що укладений між сторонами договір застави майнових прав, не відповідає положенням ЦК України, зокрема ст. 203 та підлягає визнанню недійсним.

Згідно з ч. 3 ст. 92 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на встановлені обставини справи та враховуючи положення чинного законодавства, суд вірно дійшов висновку про наявність правових підстав для визнання спірного договору недійсним, у зв'язку з чим позовні вимоги обґрунтовано було задоволені

Щодо посилання позивача на те, що ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» а також ЗУ «Про банки та банківську діяльність», який містить вичерпний перелік фінансових послуг та видів діяльності, яку може здійснювати (надавати) зокрема, банк не передбачено права останнього на укладання договорів застави майнових прав, колегія суддів не приймає його до уваги, оскільки представником позивача не було вказано чіткої правової норми, яка б забороняла фінансовим установам, в даному конкретному випадку банку, в забезпечення виконання своїх зобов`язань перед іншими юридичними особами, укладати такого роду правочини.

Крім того, колегія суддів не приймає до уваги твердження апелянта стосовно неповного те невсебічного розгляду справи місцевим судом, з огляду на не встановлення обставин неповідомлення уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб відповідача про нікчемність договорів та винесення відповідної постанови, з огляду на те, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, яка була призначена при введені тимчасової адміністрації позивача стосовно спірного договору не приймалось будь-яке рішення щодо його нікчемності, що виключає обов`язок повідомлення відповідача про те, та необхідність направлення певної постанови, як то передбачено положеннями ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Враховуючи все вище зазначене, а також докази надані представниками сторін як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції, колегія суддів приходить до висновку, що позивач надав всі належні та допустимі докази на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність правочинів відносно оспорюваної угоди, судом під час розгляду справи такі обставин були підтверджені та встановлені, а отже Господарським судом міста Києва повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно задоволенні позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Банк "Софійський", а тому апеляційна скарга Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Корпоративного недержавного пенсійного фонду Національного банку України залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі № 910/6931/16- без змін.

Матеріали справи № 910/6931/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко