РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016Справа №910/10148/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"

до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

про стягнення 24 499 236,63 грн.

Суддя Гумега О.В.

Представники

від позивача: Григор'єва Н.В. за довіреністю б/н від 14.01.2016

від відповідача: Становова Ю.В. за довіреністю б/н від 30.06.2016

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач) про стягнення 24 499 236,63 грн. штрафу на підставі Договору позики № 03/03-16 від 03.03.2016.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач несвоєчасно виконав взяте на себе зобов'язання щодо повернення позики у строк, встановлений Договором позики № 03/03-16 від 03.03.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.06.2016 порушено провадження у справі № 910/10148/16 та призначено розгляд справи на 13.06.2016 о 10:00 год.

Ухвалою Господарського суду міста Києві від 03.06.2016 виправлено описку, допущену в п. 2 резолютивної частини ухвали Господарського суду міста Києві від 03.06.2016 про порушення провадження у справі № 910/10148/16, щодо дати судового засідання.

13.06.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

В судове засідання, призначене на 13.06.2016, представники позивача та відповідача з'явилися.

Представник позивача в судовому засіданні 13.06.2016 подав письмове підтвердження про відсутність аналогічного спору. Підтвердження залучене судом до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Представник позивача в судовому засіданні, призначеному на 13.06.2016, надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав у повному обсязі.

Представник відповідача в судовому засіданні 13.06.2016 проти задоволення позову заперечував та просив суд відмовити позивачу в задоволенні позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, поданому 13.06.2016 через відділ діловодства суду.

Враховуючи положення ч. 3 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 13.06.2016, та оголосив перерву в судовому засіданні до 08.07.2016 о 10:30 год.

04.07.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просив суд відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, при винесенні рішення врахувати п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України. Зазначеним відзивом відповідач також просив суд вважати відкликаним відзив на позовну заяву, поданий 13.06.2016 через відділ діловодства суду.

06.07.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог, відповідно до якої позивач просив стягнути з відповідача 22 422 991,39 грн. штрафу. У наведеній заяві позивач також надав пояснення, які, на його думку, спростовують доводи відповідача, наведені у відзиві.

08.07.2016 через відділ діловодства суду від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/10148/16 до набрання чинності рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/12137/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" про визнання окремих пунктів Договору позики від 03.03.2016 № 03/03-16 недійсними.

В судове засідання, призначене на 08.07.2016, представники позивача та відповідача з'явилися.

Представник позивача в судовому засіданні 08.07.2016 подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи. Клопотання судом задоволене та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

В судовому засіданні 08.07.2016 здійснювався розгляд клопотання відповідача, поданого 08.07.2016 через відділ діловодства суду про зупинення провадження у справі № 910/10148/16 до набрання чинності рішенням Господарського суду міста Києва у справі № 910/12137/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" про визнання окремих пунктів Договору позики від 03.03.2016 № 03/03-16 недійсними.

Представник відповідача в судовому засіданні 08.07.2016 зазначене клопотання підтримав та надав усні пояснення стосовно підстав для задоволення такого клопотання.

Заслухавши пояснення представника відповідача та дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що відповідачем не подано доказів на підтвердження факту порушення Господарським судом міста Києва провадження у справі № 910/12137/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" про визнання окремих пунктів Договору позики від 03.03.2016 № 03/03-16 недійсними.

Враховуючи зазначене та положення ч. 1 ст. 79 ГПК України, суд дійшов висновку про відхилення як безпідставного клопотання відповідача, поданого 08.07.2016 через відділ діловодства суду про зупинення провадження у справі № 910/10148/16.

В судовому засіданні, призначеному на 08.07.2016, здійснювався розгляд заяви позивача, поданої 06.07.2016 через відділ діловодства суду, про зменшення розміру позовних вимог.

Представник позивача в судовому засіданні 08.07.2016 зазначену заяву підтримав, надав усні пояснення, відповідно до яких просив суд стягнути з відповідача 22 422 991,39 грн. штрафу, передбаченого п. 4.3. Договору позики № 03/03-16 від 03.03.2016, за невчасне повернення продукції.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд прийняв до розгляду заяву позивача про зменшення розміру позовних вимог, подану 06.07.2016 через відділ діловодства суду.

Як вбачається зі змісту п. 3.10 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. під зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Отже, оскільки зменшення позовних вимог, викладене позивачем у відповідній заяві, прийнято господарським судом, то новою ціною позову, виходячи з якої розглядається спір є 22 422 991,39 грн.

Представник позивача в судовому засіданні 08.07.2016 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої 06.07.2016 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 08.07.2016 представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, поданому 04.07.2016 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 08.07.2016 представники позивача та відповідача подали спільне клопотання про продовження строку вирішення спору. Клопотання судом задоволене, залучене судом до матеріалів справи та передане до відділу діловодства суду для реєстрації.

Враховуючи спільне клопотання сторін про продовження строку вирішення спору та положення ч. 1 ст. 77 ГПК України, суд дійшов висновку про неможливість вирішення справи по суті в судовому засіданні, призначеному на 08.07.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.07.2016 продовжено строк вирішення спору та відкладено розгляд справи на 01.08.2016 о 14:10 год.

Розгляд справи, призначений на 01.08.2016, не відбувся, у зв'язку з надходженням апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016 у справі № 910/10148/16 та направленням матеріалів даної справи до Київського апеляційного господарського суду.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.07.2016 у справі № 910/10148/16, з урахуванням ухвали Київського апеляційного господарського суду від 25.07.2016 у справі № 910/10148/16 про виправлення описки, відмовлено Публічному акціонерному товариству "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" у прийнятті апеляційної скарги на ухвалу Господарського суду міста Києва від 01.08.2016, а матеріали справи № 910/10148/16 повернуто до Господарського суду міста Києва.

01.08.2016 через відділ діловодства суду від представника позивача надійшли додаткові пояснення до позову з урахуванням відзиву від 30.06.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.09.2016 розгляд справи призначено на 19.09.2016 об 15:00 год.

В судове засідання, призначене на 19.09.2016, представники позивача та відповідача з'явились.

Представник позивача в судовому засіданні 19.09.2016 надав усні пояснення по суті заявлених позовних вимог, позов підтримав з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог, поданої через відділ діловодства суду 06.07.2016, та додаткових пояснень до позову з урахуванням відзиву, поданих через відділ діловодства суду 01.08.2016.

Представник відповідача судовому засіданні 19.09.2016 проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві, поданому 04.07.2016 через відділ діловодства суду.

В судовому засіданні 19.09.2016 здійснювався розгляд справи по суті.

Після виходу суду з нарадчої кімнати, у судовому засіданні 19.09.2016 було проголошено вступну та резолютивну частину рішення та повідомлено, що повне рішення буде складено у термін, передбачений ч. 4 ст. 85 ГПК України.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні у матеріалах справи докази, оглянувши в судових засіданнях оригінали документів, копії яких знаходяться в матеріалах справи, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

03.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" (позивач, позикодавець) та Публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (відповідач, позичальник) було укладено Договір позики № 03/03-19 (далі - Договір), відповідно до умов якого позикодавець передає у позику позичальникові продукцію (паливо рідинне та газ, олив мастильних (дизельне паливо)) оціночна вартість однієї тони якої 19698,00 грн., включаючи ПДВ та акцизний збір, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої кількості та не нижчої якості (п.п. 1.1, 1.2, 1.3 Договору).

Згідно з пунктом 2.1 Договору сторони узгодили, що позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 10 000,00 тонн.

Пунктом 3.3 Договору встановлено, що передача продукції позичальнику здійснюється на умовах FCA на складі позикодавця, вказаному позикодавцем та/або залізничним транспортом загального користування на умовах FCA (Франко-перевізник) станція відправлення в межах України (відповідно до вимог "ІНКОТЕРМС", ред. 2010 року), пункт призначення за реквізитами, наданими позичальником додатково в заявці.

Пунктом 3.4 Договору встановлено, що повернення продукції позикодавцю здійснюється на умовах FCA в пункті, вказаному позичальником та узгодженому з позикодавцем або на умовах СРТ місце призначення, визначене позикодавцем додатково у заявці, або на умовах EXW позичальник здійснює повернення товару позикодавцю в його приміщеннях чи іншому погодженому місці, або інших умовах, визначених сторонами.

Згідно з п. 3.5 Договору приймання-передача продукції оформляється двосторонніми актами приймання-передачі продукції, які підписують уповноважені представники сторін.

У пункті 3.2 Договору сторони передбачили, що позичальник (відповідач) зобов'язується повернути позикодавцеві (позивачеві) продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного Договору, у строк до 31 березня 2016 року. Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній в актах приймання-передачі, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику.

Згідно п. 4.3 Договору сторони узгодили, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього Договору, позичальник (відповідач) сплачує позикодавцю (позивачу) штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 7.1 Договору встановлено, що даний Договір є укладеним з моменту передання продукції та діє до 30 квітня 2016 року.

Судом встановлено, що зазначений Договір є дійсним, оскільки відповідає приписам чинного законодавства і на момент вирішення даного спору недійсним у судовому порядку не визнавався, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

На виконання умов Договору позивачем було передано, а відповідачем прийнято дизельне паливо у кількості 10 040,612 тонн на суму 197 779 975,18 грн., що не заперечується відповідачем та підтверджується підписаними уповноваженими представниками та скріпленими печатками сторін актами прийому-передачі нафтопродуктів від 04.03.2016, від 05.03.2016, від 08.03.2016, від 09.03.2016, від 11.03.2016, від 13.03.2016, від 15.03.2016, від 16.03.2016 та від 17.03.2016, копії яких наявні в матеріалах справи.

Повернення продукції здійснювалося позичальником наступним чином:

04.04.2016 - 768,557 тонн дизельного палива на суму 15 139 035,79 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 1-2);

05.04.2016 - 3 444,79 тонн дизельного палива на суму 67 855 473,42 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 3-12);

06.04.2016 - 2 447,493 тонн дизельного палива на суму 48 210 717,11 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 14-19);

07.04.2016 - 1 755,252 тонн дизельного палива на суму 34 574 953,90 грн. (акти приймання-передачі палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 20-24);

08.04.2016 - 118,920 тонн дизельного палива на суму 2 342 486,16 грн. (акт приймання передачі- палива рідинного та газу; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 за № 25).

20.05.2016 - 1 474,500 тонн дизельного палива на суму 29 044 701,00 грн. (акт приймання-передачі паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) по договору позики 03/03-16 від 03.03.2016 № 26) (далі разом - Акти про повернення дизельного палива).

Копії вказаних Актів про повернення дизельного палива наявні в матеріалах справи.

Предметом спору у даній справі є вимога позивача про стягнення з відповідача 22 422 991,39 грн. штрафу (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог) на підставі п. 4.3 Договору, з огляду на прострочення відповідачем строку повернення продукції, встановленого п. 3.2 Договору.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечує, оскільки вважає, що:

- підписанням актів про повернення дизельного палива як під час дії Договору, так і після спливу строку дії Договору, позивач підтвердив, що він не заперечує на продовження строку дії Договору відносно повернення продукції;

- у пунктах 4 актів про повернення дизельного палива сторони дійшли згоди, що умови Договору позики № 03/03 від 03.06.2016 вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної;

- за угодою сторін, яку позивач та відповідач оформили в пунктах 4 актів про повернення дизельного палива, припинились зобов'язання відповідача щодо сплати штрафних санкцій за прострочення повернення продукції на підставі частини 2 статті 604 ЦК України;

- пунктом 4.3 Договору передбачено сплату штрафу у розмірі 1% від суми продукції, переданої у позичку, за кожний день повернення, тоді як сторонами укладено саме договір позики, а тому у позивача відсутні підстави для нарахування спірного штрафу.

Відповідач також просить суд врахувати при винесенні рішення норми п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, оскільки стягнення надмірно великого розміру штрафу з відповідача порушить стале функціонування підприємства та негативно позначиться на залізничних перевезеннях.

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають повному задоволенню з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 ч. 2 статті 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами фактично укладений договір позики, а тому саме умови укладеного сторонами Договору позики № 03/03-16 від 03.03.2016 та відповідні положення статей параграфу 1 глави 71 підрозділу 1 розділу III книги п'ятої ЦК України регулюють права та обов'язки сторін при одержанні та поверненні позики.

Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок (ч. 3 ст. 1049 ЦК України).

Згідно з частиною 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до умов пункту 3.2 Договору відповідач був зобов'язаний повернути позивачу продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного Договору, у строк до 31 березня 2016 року.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог -відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За приписами ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Як свідчать матеріали справи, відповідач не виконав взяті на себе зобов'язання по поверненню переданої в позику продукції у строк, обумовлений Договором. Так, відповідач повинен був повернути передану в позику продукцію у строк до 31.03.2016, тоді як фактично здійснив її часткове повернення 04.04.2016, 05.04.2016, 06.04.2016, 07.04.2016, 08.04.2016, 20.05.2016, т.т. з простроченням строку, встановленого п. 3.2 Договору, що не заперечувалось відповідачем.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до п. 4.3 Договору передбачено, що у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього Договору, позичальник (відповідач) сплачує позикодавцю (позивачу) штраф у розмірі 1 % від суми продукції, переданої в позичку, за кожен день прострочення.

З урахуванням встановленого факту прострочення відповідачем зобов'язання щодо повернення продукції відповідно до п. 3.2 Договору, суд дійшов висновку, що позивач вправі вимагати стягнення з відповідача штрафу, передбаченого умовами п. 4.3 Договору.

Доводи відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву, поданому 04.07.2016 через відділ діловодства суду, на підставі яких відповідач заперечує проти задоволення позову про стягнення з нього суми штрафу за Договором, суд відхиляє як безпідставні з огляду на таке.

Відповідач стверджує, що за угодою, яку сторони оформили в пунктах 4 актів про повернення дизельного палива, припинились зобов'язання відповідача щодо сплати штрафних санкцій за прострочення повернення продукції на підставі частини 2 статті 604 ЦК України.

За приписами частини 2 статті 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація).

З аналізу вказаної норми вбачається, що новація має наступні характерні ознаки, які в сукупності дають можливість застосовувати її поняття, а саме: наявність первісного та нового зобов'язання; сторони первісного та нового зобов'язання мають бути тими ж самими; між зобов'язанням, яке змінюється, та новим зобов'язанням має існувати певний зв'язок, інакше сторони будуть відповідати за двома самостійними угодами; новація має відповідати положенням ЦК України щодо належної форми, сторін та чинності правочинів (гл. 16 ЦК України).

Отже, обов'язковою умовою новації має бути наявність нового зобов'язання, що замінює первісне, укладеного в належній формі між тими сторонами.

Проте відповідач безпідставно застосовує поняття новації до відносин, які жодним чином не підпадають під її умови, оскільки акт про повернення продукції за договором позики не є двостороннім правочином між сторонами, на підставі якого виникає нове зобов'язання, яке заміняє первісне, а є документом, який лише підтверджує факт повернення продукції за договором позики. Таким чином, у відповідача відсутні жодні підстави стверджувати про припинення зобов'язань відповідача щодо сплати штрафних санкцій за прострочення повернення продукції з посиланням на пункти 4 актів про повернення дизельного палива.

Суд також відхиляє доводи відповідача стосовно того, що підписанням актів про повернення дизельного палива як під час дії Договору, так і після спливу строку дії Договору, позивач підтвердив, що він не заперечує на продовження строку дії Договору відносно повернення продукції.

Акт приймання-передачі засвідчує факт повернення продукції певної кількості та визначеної якості, однак такий акт не є двостороннім правочином, що змінює умови договору.

У п. 3.2. Договору сторони визначили строк повернення продукції до 01.03.2016, а у п. 4.3 Договору - погодили сплату штрафу за порушення строків повернення продукції. Змін до Договору в частині вказаних пунктів сторони не вносили, докази протилежного в матеріалах справи відсутні.

Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Отже, пункт 3.2 Договору щодо строку повернення продукції та пункт 4.3. Договору щодо сплати штрафу за порушення строків повернення продукції, - сторонами не змінювались та діють в початковій редакції, визначеній у Договорі.

Крім того, відповідач вважає вимоги позивача необґрунтованими у зв'язку з тим, що у пунктах 4 актів про повернення дизельного палива сторони підтвердили, що умови Договору позики № 03/03 від 03.06.2016 вважаються виконаними своєчасно та у повному обсязі, у зв'язку з чим сторони не мають будь-яких претензій одна до одної.

Проте, відсутність претензій сторін одна до одної, закріплена в пунктах 4 актів про повернення дизельного палива, свідчить про прийняття позивачем продукції належної якості, у відповідній кількості та в строки, що зазначені в актах, тобто стосується виключно певної партії продукції, що була повернута за певним актом.

При цьому судом враховано, що згідно умов п. 2.2, 3.2. Договору якість продукції має відповідати певним технічним регламентам, продукція повертається не нижчої якості, як це вказано в п. 2.2 Договору. Судом встановлено, продукція поверталася партіями і сторони кожного разу підписували акти повернення на певну партію. Підписуючи акти про повернення дизельного палива, зокрема, в пункті 4 сторони кожного разу підтверджували відсутність претензій одна до одної лише в частині поверненої продукції за відповідним актом, а рівно, не могли засвідчувати відсутність претензій одна до одної відносно всієї продукції, що була передана в позику.

Отже, твердження відповідача про відсутність будь-яких претензій сторін одна до одної не відповідають дійсності, оскільки фактично стосуються певної партії продукції, що була повернута за певним актом.

Крім того, відповідач вказує на відсутність у позивача підстав для нарахування спірного штрафу, оскільки пунктом 4.3 Договору передбачено сплату штрафу у розмірі 1% від суми продукції, переданої у позичку, за кожний день повернення, тоді як сторонами укладено договір позики.

Судом встановлено, що укладений між сторонами спірний договір за своєю правовою природою є договором позики. Оцінюючи у сукупності умови даного договору та зміст пункту 4.3 цього договору, підставним є висновок про те, що наведеним пунктом договору сторони встановили відповідальність за порушення зобов'язань саме за договором позики, у зв'язку з чим вищенаведені доводи відповідача судом не приймаються до уваги.

Таким чином, оскільки судом встановлено, що відповідач не виконав взятого на себе обов'язку щодо своєчасного повернення спірної продукції за Договором позики № 03/03-16 від 03.03.2016, і розмір штрафу, нарахованого позивачем, відповідає вищезазначеним приписам законодавства, положенням вказаного договору та є арифметично вірним, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача 22 422 991,39 грн. штрафу підлягають задоволенню повністю.

Водночас суд дійшов висновку про відсутність підстав для застосування в спірному випадку норм п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України, як про те просив відповідач у відзиві на позовну заяву, поданому 04.07.2016 через відділ діловодства суду. При цьому суд виходив з наступного.

Розмір неустойки (зокрема, штрафу) може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, статті 233 ГК України, пункт один частини першої статті 83 ГПК України).

Як зазначено в абз. 2 п. 2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду від 17.12.2013 № 14, у вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене, зокрема, в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами).

У підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 вищенаведеної постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 зазначено, що вирішуючи питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Обгрунтовуючи наявність підстав для зменшення розміру неустойки, відповідач послався на повернення ним продукції за Договором позики в повному обсязі, а також на те, що 100% акцій підприємства відповідача знаходяться в державній власності, у зв'язку з чим стягнення штрафних санкцій може порушити економічні інтереси держави та у подальшому може унеможливити належне функціонування залізниць, відповідач також вказав, що права та інтереси третіх сторін порушені не були.

Наразі, судом встановлено, що відповідач повинен був повернути передану в позику продукцію у строк до 31.03.2016, тоді як фактично повертав її частковими партіями в період з 04.04.2016 по 08.04.2016, 20.05.2016, при цьому поважні причини прострочення відповідачем строків повернення продукції та докази їх наявності останнім не названі та до матеріалів справи не залучені, рівно як і докази вжиття відповідачем заходів до своєчасного виконання спірного зобов'язання. Водночас суд взяв до уваги, що спірний договір є безвідсотковим (п. 1.4 Договору), а сторонами було погоджено саме такий вид відповідальності за несвоєчасне повернення продукції, враховуючи значну кількість та вартість цієї продукції, переданої позивачем у безвідсоткову позику відповідачу.

З огляду на наведене, а також враховуючи фінансовий стан та інтереси позивача як кредитора за Договором, умовами якого сторони узгодили відповідний строк повернення продукції (до 31.03.2016) та відповідальність за порушення строку повернення продукції (п. 4.3 Договору), підстави для застосування в спірному випадку норм п. 3 ч. 1 ст. 83 ГПК України відсутні.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

З огляду на повне задоволення позову, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 206 700,00 грн. повністю покладається на відповідача.

Керуючись ст.ст. 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 66, 67, 82-85, 116 ГПК України, Господарський суд міста Києва

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03680, місто Київ, вулиця Тверська, будинок 5, ідентифікаційний код 40075815) в особі Філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (03049, місто Київ, проспект Повітрофлотський, будинок 11/15, ідентифікаційний код 40081347) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" (04080, місто Київ, вулиця Новокостянтинівська, будинок 18, ідентифікаційний код 38092255) 22 422 991 (двадцять два мільйони чотириста двадцять дві тисячі дев'ятсот дев'яносто одну) грн. 39 коп. штрафу, 206 700 (двісті шість тисяч сімсот) грн. 00 коп. судового збору.

3. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Відповідно до ч. 5 ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги (ч. 1 ст. 93 ГПК України), якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 28.09.2016

Суддя Гумега О.В.