ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"15" вересня 2016 р. Справа № 911/2221/16

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Юридичний центр правового партнерства", м. Київ,

до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Спейс", м. Бориспіль,

про визнання недійсним пункту 5.5 Договору від 10.12.2014р. № 15/12/15-1

Суддя О.В. Конюх

за участю представників учасників судового процесу:

від позивача: ОСОБА_1, уповноважений, довіреність від 24.06.2016р.;

ОСОБА_2, керівник, витяг з ЄДР від 01.09.2016р.;

ОСОБА_3, уповноважена, довіреність від 14.09.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_4, уповноважений, довіреність від 12.09.2016р. №10;

ОСОБА_5, уповноважена, довіреність від 01.09.2016р. №9.

СУТЬ СПОРУ:

позивач товариство з обмеженою відповідальністю "Юридичний центр правового партнерства", м. Київ, звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 11.07.2016. №2016/07/11-1 до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Спейс", м. Бориспіль Київської області, в якому просить суд визнати недійсним пункт 5.5 договору №15/12/15-1 від 10.12.2014р., укладеного між ТОВ "Смарт Спейс" та ТОВ "Юридичний центр правового партнерства".

Позов обґрунтований тим, що між ТОВ "Смарт Спейс" та ТОВ "Юридичний центр правового партнерства" 11.07.2016р. було укладено договір №15/12/15-1, предметом якого було визначено обов'язок продавця розробити, виготовити, провести монтажні роботи та передати у власність покупця меблі, а обов'язок покупця прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору. Пунктом 5.5 договору було передбачено, що фактом поставки товару є видана та підписана покупцем довіреність на отримання товару. В якості підстав для визнання недійсним пункту п.5.5 договору позивач вказує:

- на його невідповідність ч.1 ст.203 ЦК України. Позивач твердить, що оскаржуваний пункт суперечить ст.ст. 1, 2, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні";

- на його невідповідність ч.5 ст.203 ЦК України, оскільки виконання умов даного пункту договору не призводить до настання правових наслідків.

- на ч.1 ст. 229 ЦК України. Позивач твердить про помилку особи, яка вчинила правочин, щодо обставин, які мають істотне значення.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.07.2016р. позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №911/2221/16 та призначено справу до розгляду на 05.09.2016р.

19.08.2016р. до господарського суду від відповідача надійшла заява від 19.08.2016р. про відкладення розгляду справи №911/2221/16.

01.09.2016р. до господарського суду відповідач подав відзив на позовну заяву від 31.08.2016р. №18, в якому просив суд в позові відмовити. У відзиві відповідач вказував, що положення оскаржуваного пункту 5.5 Договору жодним чином не впливають на необхідність ведення та дотримання позивачем та відповідачем норм бухгалтерського обліку та належного складення первинних документів. Крім того, пунктом 3.1 договору сторони обумовили два документи, на підставі яких відбувається передача товару, а саме довіреність та видаткову накладну, а тому враховуючи дане положення договору, позивачем та відповідачем не було порушено норми чинного законодавства у п.5.5 договору. Також відповідач посилався на те, що рішенням господарського суду міста Києва від 03.11.2015р. у справі № 910/25721/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 16.03.2016р. та постановою Вищого господарського суду України від 26.04.2016р., стягнуто заборгованість з позивача на користь відповідача за продукцію, поставлену згідно договору від 10.12.2014р. № 15/12-15-1, і жодна із судових інстанцій не виявила підстав вважати зазначений договір повністю чи частково недійсним. Також відповідач твердить про втрату чинності з 30.09.2014р. Наказом Мінфіну від 16.05.1996р. № 99 «Про затвердження інструкції про порядок реєстрації виданих, повернутих і використаних довіреностей на одержання цінностей», на який посилається позивач. Крім того, відповідач заперечує можливість укладення даного пункту у договорі під впливом помилки, оскільки позивач професійно здійснює діяльність у сфері права та бухгалтерського обліку. Також відповідач зазначає, що позов поданий не з метою реального захисту порушеного права, а з метою ухилення від виконання зобовязань за договором.

05.09.2016р. до господарського суду від позивача надійшло клопотання №2016/09/02-2 від 02.09.2016р. про здійснення фіксування судового процесу з допомогою звукозаписувального технічного засобу та супровідний лист №2016/09/02-3 від 02.09.2016р. з додатками на виконання вимог ухвали суду від 15.07.2016р. Крім того, 05.09.2016р. Товариством "Юридичний центр правового партнерства" подано до господарського суду письмові пояснення від 02.09.2016р., в яких позивач просить суд визнати недійсним п.5.5 договору, оскільки виконання умов даного пункту договору не призводить до настання правових наслідків, які передбачені цим пунктом договору (видача довіреності не підтверджує передачу товару, а лише уповноважує на його одержання згідно ЦК України), а також вказує, що цей пункт суперечить нормам чинного законодавства України, умовам договору та усталеній практиці ділового обороту.

Ухвалою суду від 05.09.2016р. в судовому засіданні оголошено перерву до 15.09.2016р.

15.09.2016р. до господарського суду позивачем подано додаткові письмові пояснення №2016/09/14-1 від 14.09.2016р., в яких позивач вказує, що п.5.5 договору суперечить загальним вимогам дійсності правочину, які встановлені ч.1,5 ст.203 ЦК України, при цьому, посилання на помилку особи, яка вчинила правочин, щодо обставин, які мають істотне значення (спеціальна підстава згідно ст. 229 ЦК України), в якості підстави визнання правочину недійсним пункту 5.5 договору просить суд не розглядати.

В судове засідання 15.09.2016р. з'явилися представники позивача та відповідача. Представники позивача в усних поясненнях позов підтримали повністю та просили суд позовні вимоги задовольнити. В судовому засіданні 15.09.2016р. представники відповідача надали свої пояснення, у яких заперечували проти задоволення позову.

Розглянувши позов товариства з обмеженою відповідальністю "Юридичний центр правового партнерства", м. Київ (далі по тексту - ТОВ "Юридичний центр правового партнерства") до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Смарт Спейс", м. Бориспіль Київської області (далі по тексту ТОВ "Смарт Спейс"), вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, всебічно та повно вивчивши зібрані у справі докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

10.12.2014р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Смарт Спейс" та товариством з обмеженою відповідальністю "Юридичний центр правового партнерства" було укладено договір №15/12/15-1, відповідно до умов якого:

- продавець зобов'язується розробити, виготовити, провести монтажні роботи та передати у власність покупця меблі (далі - товар), а покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору (пункт 1.1 договору);

- обов'язок продавця: передати товар покупцю по кількості, якості, асортименту та комплектності згідно умов даного договору, що визначені в додатках до даного договору, відповідно до довіреності та видаткової накладної, яка підписується працівниками покупця та продавця в день поставки товару (пункт 3.1. підпункт с );

- фактом поставки товару - є видана та підписана покупцем довіреність на отримання товару (пунктом 5.5 договору);

Позивач зазначає, що п.5.5 договору суперечить ч.1 ст. 203 ЦК України, а саме суперечить нормам ст.ст. 1, 2, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", які містять вимоги до змісту та форми первинних документів, які фіксують факт здійснення господарських операцій (у тому числі поставки товару). Тобто довіреність не являється документом, що підтверджує факт господарської операції по передачі товару, при цьому саме видаткова накладна, яка відповідає вимогам ст.9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність" є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції з поставки товару і є підставою для його оплати. Крім того, позивач вказує, що оспорюваний п.5.5 договору порушує його права, як покупця на виконання з боку відповідача як продавця зобов'язання належним чином у відповідності до умов договору та вимог законодавства, встановлених ст. 526 ЦК України, а саме право позивача на отримання товару по кількості, якості, асортименту та комплектності відповідно до додатку №2 до Договору, а також право позивача на отримання у власність товару, визначеного договором, встановлене ч.1 ст.712, ч.1 ст.655, ч.1 ст.622 ЦК України.

Дослідивши надані докази у сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦК України, ч.1 ст.215 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, а недодержання стороною (сторонами) правочину в момент його вчинення цих вимог є підставою недійсності відповідного правочину.

Згідно з частинами другою та третьою статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України в постанові 6-849цс15 від 09.12.2015р.

Отже, у спорах про визнання договорів недійсними позивач (незалежно від того, чи є він стороною правочину або ж іншою заінтересованою особою) повинен довести, а суд встановити наявність факту порушення суб'єктивного матеріального права або законного інтересу, на захист якого подано позов.

При цьому інтерес такої особи має бути законним, не суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загальноправовим засадам, а також відповідати критеріям охоронюваного законом інтересу, офіційне тлумачення якого надане в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 01.12.04 № 18-рп/2004 (справа № 1-10/2004).

Так, позивач зазначає, що між ним і відповідачем в межах договору було укладено додаток №2 до договору на суму 283 034,78 грн. на товар (меблі), який відповідно до умов договору відповідач зобов'язався розробити, виготовити, провести монтажні роботи та передати у власність позивача. Позивачем була видана довіреність №13 на свого представника для отримання товару та надана відповідачу, оскільки позивач мав намір перевірити поставлений товар по комплектності, кількості та якості. Але враховуючі виявлені позивачем дефекти та невідповідність розміру товару, товар прийнятий позивачем не був. Відповідно, у продавця виникла можливість, отримавши довіреність на отримання товару (яка підтверджує згідно п.5.5 договору факт його поставки) не поставляти товар покупцю, зазначаючи, що він вже отриманий покупцем.

За таких обставин, судом встановлено, що спір між позивачем та відповідачем фактично існує не щодо дійсності пункту 5.5 Договору, а з приводу виконання сторонами своїх зобовязань, обумовлених у Додатку №2 до договору, що додатково підтверджується наявними в матеріалах справи копіями судових рішень у справі №910/25721/15 про стягнення з ТОВ «Юридичний центр правового партнерства» на користь ТОВ «Смарт Спейс» заборгованості за продукцію, поставлену згідно вказаного Додатку №2 до договору. Подання позову у справі №911/25721/15 спрямоване не на захист порушеного пунктом 5.5 Договору права позивача, а на створення нововиявлених обставин для перегляду рішення у справі № 910/25721/15.

Суд відхиляє посилання позивача на порушення оскаржуваним пунктом 5.5 його права, як покупця на отримання товару по кількості, якості, асортименту та комплектності відповідно до додатку №2 договору, з огляду на наступне.

По-перше, умовами договору №15/12/15-1 від 10.12.2014р. передбачено обов'язок продавця передати товар покупцю, та відповідний обовязок покупця прийняти товар по кількості, якості, асортименту та комплектності згідно умов даного договору, що визначені в додатках до договору, відповідно до довіреності та видаткової накладної, яка підписується працівниками покупця та продавця в день поставки (пункти 3.1 та 3.2).

Права позивача відмовитися від прийняття товару неналежної кількості (ст. 670 ЦК України), неналежного асортименту (ст. 672 ЦК України) передбачені нормами закону та пунктом 5.5 Договору жодним чином не обмежуються.

По-друге, умовами договору №15/12/15-1 від 10.12.2014р. регламентовано дії його сторін у випадку виявлення дефектів, а саме складення акту, обовязкове надіслання продавцю поштою повідомлення із зазначенням найменування продукції, номеру та дати рахунку-фактури, основні недоліки визначені в продукції, кількість продукції неналежної якості, а також час на який призначена прийомка товару по якості; підписання Дефектного акту повноважними представниками сторін за договором (пункт 4.2). Також, пунктом 5.12 договору сторони передбачили, що покупець у разі виявлення недоліків поставленого товару за якістю має право пред'явити вимоги до виготовлювача даного товару за умови, що ці недоліки були виявлені в розумний строк (7 днів).

Право позивача у випадку постачання товару неналежної якості за своїм вибором вимагати пропорційного зменшення ціни, безоплатного усунення недоліків або відшкодування витрат на усунення недоліків, або вимагати заміни товару або відмовитися від договору і вимагати повернення сплаченої суми передбачені ст. 678 ЦК України та пунктом 5.5 Договору жодним чином не обмежуються.

Додатково, суд звертає увагу позивача на те, що згідно чинного на момент укладення договору законодавства, довіреність дійсно не підтверджує факт господарської операції та видається уповноваженій особі на отримання матеріальних цінностей. Однак фактично викладення у оспорюваному пункті 5.5 норми, згідно якої фактом поставки є видана покупцем довіреність на отримання товару, жодним чином не впливає на зміст зобовязань сторін за договором та на зміст договору в цілому, не порушує прав та законних інтересів позивача та не обмежує його можливостей діяти відповідно до закону та алгоритму, передбаченому договором, у випадку виникнення між ним та постачальником спору в процесі виконання договору. Визнання судом даного пункту недійсним жодним чином не призведе до відновлення суб'єктивного права позивача, оскільки спір сторін у справі виник на етапі виконання ними додатку №2 до Договору, а не щодо визнання недійсним оспорюваного пункту 5.5.

Невиконання чи неналежне виконання правочину не тягне за собою правових наслідків у вигляді визнання правочину недійсним. У такому разі заінтересована сторона має право вимагати розірвання договору або застосування інших передбачених законом наслідків, а не визнання правочину недійсним (пункт 2.2 Постанови Пленуму ВГСУ від 29 травня 2013 року N 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Також, суд звертає увагу, що відповідно до ч.1 ст.6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Водночас відповідно до ч.3 ст.6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 3 ЦК України свобода договору та свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, віднесені до основних засад цивільного законодавства.

Зокрема, суд приходить до висновку про те, що будь-якого відступу сторін від положень актів цивільного законодавства недостатньо для визнання правочину недійсним (адже на це сторони мають право відповідно до абз.1 ст.6 ЦК). Необхідно також встановити, щоб такий відступ був прямо заборонений законодавством та порушував об'єктивне право позивача. Таким чином, не будь-яка суперечність змісту правочину законодавству може бути підставою для визнання його недійсним. Виходячи із ст. ст. 6, 203 ЦК України такою підставою є лише така суперечність, яка порушує абз.2 ч.3 ст.6 ЦК України, відповідно до якої сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обовязковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

За встановлених господарським судом обставин, приймаючи до уваги загальні засади цивільного законодавства, зокрема, свободу договору, господарський суд вважає, що позовні вимоги ТОВ "Юридичний центр правового партнерства" про визнання недійсним п.5.5 договору №15/12/15-1 є недоведеними, необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог ТОВ "Юридичний центр правового партнерства", судові витрати, згідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на позивача.

З огляду на вищевикладене, керуючись статтями 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 27.09.2016.

Суддя О.В. Конюх