ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2016 р. Справа № 902/703/16

Господарський суд Вінницької області в складі головуючого судді Тісецького С.С., при секретарі судового засідання Поцалюк Н.В., розглянувши в приміщенні суду справу

за позовом: Державного підприємства "Мурафський кар'єр" (, 22530, с. Мурафа, вул. Зарічна, 1, Шаргородський район, Вінницька область)

до: приватного підприємства "Адіс" (, 21034, с. Вінницькі Хутори, вул. Чехова, буд. 29, кім. 30, Вінницький район, Вінницька область)

про стягнення боргу 38 678,75 грн.

за участю представників :

від позивача : ОСОБА_1, за довіреністю

від відповідача : ОСОБА_2, ОСОБА_3, за довіреністю

ВСТАНОВИВ :

16.08.2016 року до господарського суду Вінницької області звернулось Державне підприємство "Мурафський кар'єр" з позовною заявою до приватного підприємства "Адіс" про стягнення боргу 38 678,75 грн..

Ухвалою від 19.08.2016 року суд порушив провадження у справі № 902/703/16 за вказаним вище позовом, та призначив судове засідання на 06.09.2016 року.

Зважаючи на неявку представників сторін та подане позивачем клопотання про відкладення слухання, ухвалою суду від 06.09.2016 року відкладено розгляд справи на 21.09.2016 року.

05.09.2016 року від відповідача до суду супровідним листом б/н від 05.09.2016 року надійшов відзив на позовну заяву слідуючого змісту.

08.10.2012 року між позивачем та відповідачем було укладено договір купівлі - продажу № 188 (далі договір), відповідно до якого, а саме п. 1.1, постачальник (позивач) зобов'язується передати у власність покупця (відповідача), а покупець зобов'язується прийняти та оплатити нафтопродукти.

Згідно з видатковими накладними: № РН-0001279 від 08.10.2012 р. на суму 23959,00 грн. та № РН-0001434 від 06.11.2012 р. на суму 25 511,00 грн. позивач передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 49 470,00 грн..

Відповідач за поставлений товар розрахувався частково, що стверджується банківськими виписками від 26.10.2012 р. на суму 10 000,00 грн. та від 05.11.2012 р. на суму 20 000,00 грн., на день розгляду справи заборгованість відповідача за договором складає 19470,00 грн., дана сума відповідачем в 2013 році визнана, що стверджується наявним в матеріалах справи актом звірки взаєморозрахунків станом на 24.01.2013 року який обопільно підписаний сторонами та скріплений печатками підприємств.

Крім того, позивачем для досудового врегулювання спору на адресу відповідача направлено 12.06.2013 року претензію № 1 та 06.07.2015 року претензію № 2 з вимогою перерахувати на його рахунок грошові кошти по заборгованості в семиденний строк з дня отримання цієї претензії, а також просив підписати акт взаєморозрахунків між ними станом на 12.06.2013 року.

Відповідач вказані претензії залишив без реагування, акт взаєморозрахунків не підписав за поставлений товар не розрахувався.

Дослідивши і оцінивши надані докази, суд дійшов висновку, позов задовольнити (рішення господарського суду Вінницької області від 02.09.2015 року справі №902/1133/15).

Таким чином, рішення суду від 02.09.2015 року у справі № 92/1133/15 є обґрунтованим та правовим, та підлягає негайному виконанню.

Окрім того, відповідач у відзиві вказує, що в графі платіжного доручення "призначення платежу" відсутні посилання на період, дату, номер договору, згідно якого здійснюється платіж, такий період має визначатись одержувачем відповідно до умов договору від 08.10.2012 року № 188 між платником та одержувачем коштів. У разі наявності заборгованості платежі мають відноситись на погашення заборгованості в хронологічному порядку, тобто, починаючи з такої, що виникла у найдавніший період, до повного її погашення.

Окрім того, відповідно до п. 3.7. укладеного договору купівлі-продажу № 188 від 08.10.2012 року між позивачем (покупець) та відповідачем (постачальник), "У разі наявності заборгованості по оплаті поставленого товару з боку покупця, постачальник зараховує одержані грошові кошти від покупця незалежно від призначення платежу в першу чергу на погашення наявності заборгованості, а залишок зараховується в рахунок оплати узгодженої між сторонами партії товару", тому зарахування однорідних зустрічних вимог в даному випадку є доречним та відповідає умовам п. 8.1. договору, де зазначено, що "в частині взаєморозрахунків - договір діє до повного розрахунку між сторонами".

З огляду на викладене, відповідач просить суд заявлені позовні вимоги залишити без задоволення.

На визначену дату 21.09.2016 року в судове засідання з'явилися представники позивача та відповідача.

В ході розгляду справи по суті, позивач підтримав позовні вимоги в повному обсязі з підстав та за обставин, вказаних в позові. Представники відповідача позов не визнали повністю з підстав викладених у відзиві.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, надавши юридичну оцінку поданих до справи доказів, суд встановив наступне.

Приватним підприємством "Адіс" виставлено державному підприємству "Мурафський кар'єр" рахунок - фактуру № СФ - 0000701 від 19.07.2016 року на оплату дизельного палива ДТ-Л-К5 сорт С в загальній сумі 38 678,75 грн..

В свою чергу, державним підприємством "Мурафський кар'єр" було перераховано приватному підприємству "Адіс" кошти в сумі 38 678,75 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 98 від 20.07.2016 року із призначенням платежу : оплата за паливо дизельне згідно рах. № 701 від 19.07.2016 року.

В подальшому, позивач звернувся до відповідача із вимогою № 85 від 22.07.2016 року про повернення грошових коштів в розмірі 38 678,75 грн., що були сплачені ДП Мурафський кар'єр" згідно рахунку № 0000701 від 19.07.2016 року.

Листом № 15/08-16/1 від 15.08.2016 року відповідач повідомив позивача, що кошти в сумі 38 678,75 грн. зараховані в рахунок погашення заборгованості відповідно до договору купівлі - продажу № 188 від 08.10.2012 року та рішення господарського суду Вінницької області від 02.09.2015 року у справі № 902/1133/15.

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов таких висновків.

В силу п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Як вбачається з матеріалів справи, між позивачем та відповідачем виникли правовідносини щодо попередньої оплати та поставки товару.

Статтею 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Таке ж положення містить і ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ч.1, ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

В силу ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобовязання або одностороння заміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

За змістом ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 218 Господарського кодексу України, учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

В силу ч. 2 ст. 4-3 ГПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ч.1 ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За змістом статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. ст. 34, 43 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Як встановлено судом, приватним підприємством "Адіс" виставлено державному підприємству "Мурафський кар'єр" рахунок - фактуру № СФ - 0000701 від 19.07.2016 року на оплату дизельного палива ДТ-Л-К5 сорт С в загальній сумі 38 678,75 грн..

Згідно даного рахунку позивачем було перераховано відповідачу кошти в сумі 38678,75 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 98 від 20.07.2016 року.

Згідно ч. 1, ч. 2 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 538 Цивільного кодексу України, виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. Сторона, яка наперед знає, що вона не зможе виконати свого обов'язку, повинна своєчасно повідомити про це другу сторону.

В силу ч. 1, ч. 2 ст. 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу. Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Згідно п. 1.6, п. 1.7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17 грудня 2013 року, у господарських відносинах грошові зобов'язання найчастіше виникають з господарських договорів та інших угод, передбачених законом, або з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (стаття 174 ГК України). Однак оскільки господарський договір (угода) є не єдиною підставою виникнення відповідного зобов'язання, то сама лише відсутність між сторонами спірних правовідносин такого договору (угоди) або незазначення в останньому умов (пунктів) щодо відповідальності за порушення грошового зобов'язання не перешкоджає застосуванню даної відповідальності, але тільки у разі якщо підстави такого застосування і розмір відповідальності передбачено актами законодавства.

Якщо у договорі або законі не встановлено строку (терміну), у який повинно бути виконано грошове зобов'язання, судам необхідно виходити з приписів частини другої статті 530 ЦК України. Цією нормою передбачено, між іншим, і можливість виникнення обов'язку негайного виконання; такий обов'язок випливає, наприклад, з припису частини першої статті 692 ЦК України, якою визначено, що покупець за договором купівлі-продажу повинен оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього; відтак якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлено інший строк оплати товару, відповідна оплата має бути здійснена боржником негайно після такого прийняття, незалежно від того, чи пред'явив йому кредитор пов'язану з цим вимогу. При цьому передбачена законом відповідальність за невиконання грошового зобов'язання підлягає застосуванню починаючи з дня, наступного за днем прийняття товару, якщо інше не вбачається з укладеного сторонами договору. Відповідні висновки випливають зі змісту частини другої статті 530 ЦК України.

Днем пред'явлення вимоги кредитором слід вважати день, у який боржник одержав надіслану йому вимогу, а в разі якщо вимогу надіслано засобами поштового зв'язку і підприємством зв'язку здійснено повідомлення про неможливість вручення поштового відправлення, то днем пред'явлення вимоги є дата оформлення названим підприємством цього повідомлення.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача із вимогою №85 від 22.07.2016 року про повернення грошових коштів в розмірі 38 678,75 грн., що були сплачені ДП Мурафський кар'єр" згідно рахунку № 0000701 від 19.07.2016 року.

Листом № 15/08-16/1 від 15.08.2016 року відповідач повідомив позивача, що кошти в сумі 38 678,75 грн. зараховані в рахунок погашення заборгованості відповідно до договору купівлі - продажу № 188 від 08.10.2012 року та рішення господарського суду Вінницької області від 02.09.2015 року у справі № 902/1133/15.

Разом з тим, суд звертає увагу на те, що наявність рахунку - фактури на підставі якого здійснено платіж згідно платіжного доручення, є самостійними підставами для здійснення поставки товару.

Відповідачем доказів щодо повернення попередньої оплати товару суду не надано.

Зважаючи на наведені приписи законодавства та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі.

Обґрунтованість та правомірність заявлених вимог підтверджуються наданими та дослідженими судом письмовими доказами наявними у матеріалах справи.

Судові витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378,00 грн. підлягають покладенню на відповідача згідно вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 4-2 - 4-4, 32 - 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Приватного підприємства "Адіс" (, 21034, с.Вінницькі Хутори, вул. Чехова, буд. 29, кім. 30, Вінницький район, Вінницька область) на користь Державного підприємства "Мурафський кар'єр" (, 22530, с.Мурафа, вул. Зарічна, 1, Шаргородський район, Вінницька область) 38 678,75 грн. - основного боргу, 1 378,00 грн. відшкодування витрат повязаних зі сплатою судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26 вересня 2016 р.

Суддя Тісецький С.С.

віддрук. прим.:

1 - до справи.