донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

26.09.2016 справа №905/1333/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддів при секретарі:Будко Н.В. Дучал Н.М., М'ясищев А.М. Рудик Т.С.
за участю представників сторін:
від позивача (прокурор):не з'явився;
від відповідача-1 (скаржника): від відповідача-2:Кучеренко О.Ю. - довіреність № 01.01-12/626 від 06.05.2016р.; ОСОБА_6 - довіреність №1729 від 29.05.2016 р., ОСОБА_7 - особисто
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Слов'янської міської ради м.Слов"янськ, Донецька область
на рішення господарського суду Донецької області
від31.05.2016 р.
у справі№ 905/1333/16
за позовомСлов'янської місцевої прокуратури м.Слов'янськ, Донецька область
до 1.Слов'янської міської ради м.Слов'янськ, Донецька область; 2.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 м.Слов'янськ, Донецька область
провизнання незаконним п.1 рішення Слов'янської міської ради №11-LIV-6 від 13.12.2016 р. "Про укладання договорів особистого строкового сервітуту" та додатку до рішення у п.10; визнання недійсним Договору особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладеного 15.02.2014 р.

В С Т А Н О В И В:

Слов?янська місцева прокуратура Донецької області м.Слов?янськ, Донецької області звернулася до господарського суду Донецької області з позовною заявою до відповідачів: 1. Слов?янської міської ради м.Слов?янськ, Донецької області, 2.Фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 м.Слов?янськ, Донецької області, в якій просила визнати незаконним п. 1 рішення Слов?янської міської ради № 11-LIV-6 від 13.12.2013 р. «Про укладання договорів особистого строкового сервітуту» та додатку до рішення у пункті 10, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту на платне користування земельними ділянками для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов?янської міської ради з ФОП ОСОБА_8; визнати недійсним договір особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладеного 15.02.2014 р. між Слов?янською міською радою та ФОП ОСОБА_8

Рішенням господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. позовні вимоги Слов?янської місцевої прокуратури Донецької області задоволено частково; визнано незаконним п. 1 рішення Слов'янської міської ради від 13.12.2013 р. № 11-LIV-6 в частині укладення договору особистого строкового сервітуту на строк дії паспорта прив?язки на платне користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_2, загальною площею 0,0141 га, для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8; визнано недійсним договір строкового особистого сервітуту від 15.02.2014 р. на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_8.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач 1, Слов?янська міська рада м.Слов?янськ, Донецької області, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. скасувати; прийняти нове рішення, яким у задоволенні позовної заяви керівника Слов?янської місцевої прокуратури відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги заявник посилається на те, що неповне з?ясування судом обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального та процесуального права призвело до неправильного вирішення справи.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.07.2016 р. сформовано судову колегію у складі: Будко Н.В. - головуючий суддя, судді Дучал Н.М., Сгара Е.В.

Розпорядженням керівника апарату Донецького апеляційного господарського суду №920 від 04.08.2016 р., у зв'язку перебуванням у відпустці судді Сгари Е.В., призначено повторний автоматизований розподіл справи №905/1333/16.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 04.08.2016 р. визначено наступний склад колегії суддів: Будко Н.В. - головуючий суддя, судді Дучал Н.М., М'ясищев А.М.

Розпорядженням керівника апарату Донецького апеляційного господарського суду №1028 від 17.08.2016 р., у зв'язку перебуванням у відпустці судді Дучал Н.М. на дату слухання справи, призначено повторний автоматизований розподіл справи №905/1333/16.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 17.08.2016 р. визначено колегію суддів у складі: Будко Н.В. - головуючий суддя, судді Склярук О.І, Мясищев А.М.

Розпорядженням керівника апарату Донецького апеляційного господарського суду №1249 від 21.09.2016 р., у зв'язку перебуванням у відпустці судді Склярук О.І на дату слухання справи, призначено повторний автоматизований розподіл справи №905/1333/16.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 21.09.2016 р. визначено колегію суддів у складі: Будко Н.В. - головуючий суддя, судді Дучал Н.М., М'ясищев А.М.

Відповідно до п. 9-2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" у разі зміни складу суду апеляційної інстанції розгляд ним справи починається заново, а отже, спочатку починається й визначений статтею 102 ГПК строк розгляду апеляційної скарги.

Представник позивача у судове засідання не з'явився. Про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Представники відповідача 1 (скаржника) та відповідача 2 у судовому засіданні підтримали вимоги апеляційної скарги.

Судовий процес в апеляційний інстанції фіксувався за допомогою технічних засобів фіксації в порядку, передбаченому ст.81-1 ГПК України.

Відповідно до ст.101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього; апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Заслухавши пояснення представників відповідача-1 (скаржника) та відповідача-2, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

Згідно ст.1 Закону України "Про прокуратуру" Прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Однак, як встановлено ст.121 Конституції України, Прокуратура України становить єдину систему, на яку покладаються: 1) підтримання державного обвинувачення в суді; 2) представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених законом; 3) нагляд за додержанням законів органами, які проводять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; 4) нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов'язаних з обмеженням особистої свободи громадян; 5) нагляд за додержанням прав і свобод людини і громадянина, додержанням законів з цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами.

Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб?єкт повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Стаття 2 Господарського процесуального кодексу України, рішення Конституційного суду України від 08.04.1999 р. № 3-рп/99 та постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 р. № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» також передбачають, що прокурор звертається до господарського суду в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Відповідно до ч. 2 ст. 2, ч. 2 ст. 29 Господарського процесуального кодексу України прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

Статтею 2 «Про державний контроль за використанням та охороною земель» визначено, що основними завданнями державного контролю за використанням та охороною земель є: забезпечення додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, фізичними та юридичними особами земельного законодавства України; забезпечення реалізації державної політики у сфері охорони та раціонального використання земель; запобігання порушенням законодавства України у сфері використання та охорони земель, своєчасне виявлення таких порушень і вжиття відповідних заходів щодо їх усунення.

Державний контроль за використанням та охороною земель усіх категорій та форм власності здійснює центральний орган виконавчої влади, який забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі (ст. 5 Закону).

Указом Президента України 13 квітня 2011 року N 459/2011 затверджено положення "Про Державну інспекцію сільського господарства України", відповідно до п. 1 якого державна інспекція сільського господарства України (Держсільгоспінспекція України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері нагляду (контролю) в агропромисловому комплексі.

Відповідно до ч. 4 ст.10 Закону України "Про державний контроль за використанням та охороною земель" державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право складати акти перевірок чи протоколи про адміністративні правопорушення у сфері використання та охорони земель і дотримання вимог законодавства про охорону земель та розглядати відповідно до законодавства справи про адміністративні правопорушення, а також подавати в установленому законодавством України порядку до відповідних органів матеріали перевірок щодо притягнення винних осіб до відповідальності.

Частиною 7 наведеної статті цього Закону передбачено, що державні інспектори у сфері державного контролю за використанням та охороною земель і дотриманням вимог законодавства України про охорону земель мають право передавати до органів прокуратури, органів досудового розслідування акти перевірок та інші матеріали про діяння, в яких вбачаються ознаки кримінального правопорушення.

Статтею 29 Господарського процесуального кодексу України визначено повноваження прокурора як учасника судового процесу у позовному провадженні.

Судова колегія зазначає, що Законом України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» та Положенням «Про Державну інспекцію сільського господарства України», затвердженим Указом Президента України 13.04.2011 р. № 459/2011 не передбачено повноважень щодо звернення Держсільгоспінспекції з позовами до суду.

Відповідно до правової позиції, викладеної у ч. 11 п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 7 від 23.03.2012 р. «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам», право прокурора на подання позову до господарського суду не ставиться законом у залежність від наявності у прокурора матеріалів прокурорської перевірки з того питання, з якого подано позов.

23.02.2016 р. Слов?янська місцева прокуратура звернулася до Слов?янської місцевої ради з листом № 83-1673вих16 від 22.02.2016 р., в якому повідомила, що укладені з фізичними особами договори на встановлення строкового сервітуту, суперечать вимогам законодавства та підлягають розірванню.

Слов?янська міська рада у листі № 01.01-07/571 від 25.02.2016 р. надала відповідь, в якій зазначила, що всі вказані в листі договори строкового особистого сервітуту не суперечать вимогам діючого законодавства України.

У зв?язку з тим, що рішення, на думку прокурора, прийнято з порушенням вимог чинного законодавства, порушує інтереси держави, а тому підлягає скасуванню, водночас з боку Слов?янської міської ради не вживається жодних заходів по їх усуненню, Слов?янська місцева прокуратура вирішила звернутися до суду з метою захисту інтересів держави.

Таким чином, посилання скаржника на незаконність звернення прокурора з даним позовом є безпідставним.

Як вбачається з матеріалів справи, 27.11.2013 р. Управлінням архітектури та містобудування Слов?янської міської ради на замовлення фізичної особи - підприємця ОСОБА_8 було видано паспорт прив?язки розміщення групи тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності по АДРЕСА_1. Зазначений паспорт дійсний до 27.11.2018 р.

Рішенням Слов?янської міської ради № 11-LIV-6 від 13.12.2013 р. «Про укладення договорів особистого строкового сервітуту» (виписка з якого міститься в матеріалах справи) було вирішено укласти договори особистого строкового сервітуту на строк дії паспорта прив?язки на платне користування земельними ділянками загальною площею 0,0905 га для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов?янської міської ради згідно списку, що додається до рішення; управлінню архітектури та містобудування Слов?янської міської ради (Кіяшко) забезпечити підготовку проектів договорів особистого строкового сервітуту згідно списку, що додається до договору; фізичним особам-підприємцям: провести державну реєстрацію права користування (сервітут) земельними ділянками в установленому законодавством порядку, після державної реєстрації права строкового особистого сервітуту у п?ятиденний строк надати копію договору відповідному органу доходів і зборів.

До списку фізичних осіб - підприємців України, щодо укладення договорів особистого строкового сервітуту на платне користування земельними ділянками для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов?янської міської ради входить ФОП ОСОБА_8, ідентифікаційний номер НОМЕР_1, із зазначенням даних про земельну ділянку: адреса - АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_2, площа - 0,0141 га.

На виконання рішення Слов?янської міської ради № 11-LIV-6 від 13.12.2013 р. 15.02.2014 р. між Слов?янською міською радою та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8 (землекористувач) було укладено договір строкового особистого сервітуту, відповідно до п. 1 якого міська рада надає, а землекористувач приймає в платне користування на праві особистого строкового сервітуту земельну ділянку за кадастровим номером НОМЕР_2 площею 0,0141 га за адресою: АДРЕСА_1.

Пунктом 2 договору визначено, що вид права земельного сервітуту: розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності.

Відповідно до п. 4 договору зазначений договір укладено строком до 27.11.2018 р. Строк дії договору відповідає строку дії паспорту прив?язки.

Земельна ділянка передається для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності (п. 10 договору).

Згідно з п. 12 договору передача земельної ділянки здійснюється після державної реєстрації цього договору за актом її приймання-передачі.

15.02.2014 р. земельна ділянка загальною площею 0,0141 га за адресою: АДРЕСА_1, була передана фізичній особі - підприємцю ОСОБА_8 за актом приймання-передачі земельної ділянки.

Цей договір набуває чинності після державної реєстрації (п. 28 договору).

Договір зареєстрований у Реєстраційній службі Слов?янського міськрайонного управління юстиції Донецької області за № 4685407 від 15.02.2014 р.

Статтею 395 Цивільного кодексу України передбачені види речових прав на чуже майно, зокрема, право користування (сервітут).

Згідно ст. 401 Цивільного кодексу України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також інший, конкретно визначеній особі (особистий сервітут).

Відповідно до ст. 402 Цивільного кодексу України сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

У відповідності до ст. 404 Цивільного кодексу України право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв'язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту.

Згідно статті 98 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, право земельного сервітуту - це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками); земельні сервітути можуть бути постійними і строковими; встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею.

Відповідно до ст. 99 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, власники або землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а)право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв?язку, трубопроводів, інших лінійних комунікацій; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути.

Згідно ст. 100 Земельного кодексу України в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин, земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки; земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно.

З аналізу вищенаведених норм вбачається, що земельний сервітут може бути встановлений лише для власника або землекористувача сусідньої земельної ділянки для проходу, проїзду через чужу земельну ділянку тощо, у разі, якщо потреби такого власника чи землекористувача не можуть бути задоволені в інший спосіб, ніж встановлення сервітуту.

У даному випадку земельна ділянка надавалась ФОП ОСОБА_8 не для задоволення потреб, які не можуть бути задоволені в інший спосіб, а для розміщення тимчасової споруди з метою здійснення підприємницької діяльності.

Матеріалами справи не підтверджено, що здійснення підприємницької діяльності другим відповідачем шляхом розміщення тимчасової споруди не могло бути задоволено іншим способом, ніж розміщення її на спірній земельній ділянці, як цього вимагають наведені приписи ст. 401 Цивільного кодексу України.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 235 Цивільного кодексу України, якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Відповідно до Закону України «Про оренду землі», оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

З матеріалів справи вбачається, що оформивши 15.02.2014 р. договір строкового особистого сервітуту щодо земельної ділянки під розміщення тимчасової споруди для провадження підприємницької діяльності, ФОП ОСОБА_8 та Слов?янська міська рада, фактично, вчинили договір про оренду земельної ділянки, оскільки на час укладання цього договору ст. 99 Земельного кодексу України не передбачала такого виду права земельного сервітуту, як «право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм)».

Статтями 13, 14, 19 Конституції України визначено, що земля та інші природні ресурси є об'єктами права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюються органами державної влади та місцевого самоврядування в межах, в порядку та у спосіб, визначених цією Конституцією та законами України. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону.

Статтею 16 Закону України "Про оренду землі" встановлено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Статтею 12 Земельного кодексу України та п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що сільська, селищна, міська рада здійснює передачу у власність або надання у користування земельних ділянок виключно відповідно до закону та в порядку, передбаченому Земельним кодексом України.

Відповідно до ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Положеннями ст. ст. 123, 124, 134, 135 Земельного кодексу України визначено порядок передачі в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній чи комунальній власності, права на які підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах).

Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_579/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1"УкраїHYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/an_579/ed_2015_07_01/pravo1/T012768.html?pravo=1"ни та ст. 1 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

Приймаючи до уваги вищенаведене, судова колегія зауважує, що уклавши з ФОП ОСОБА_8 договір строкового особистого сервітуту від 15.02.2014 р., Слов?янська міська рада фактично надала ділянку у користування на умовах оренди.

Положеннями ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Згідно зі ст.ст. 4, 10 та 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України та іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції HYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2014_03_02/pravo1/Z960254K.html?pravo=1"України та ЦиHYPERLINK "http://search.ligazakon.ua/l_doc2.nsf/link1/ed_2015_09_03/pravo1/T030435.html?pravo=1"вільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до п.п. 1.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, суди, залежно від предмета і підстав позову, повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Судам необхідно враховувати, що відповідно до статей 4, 10, 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках, в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства.

Відповідно до ст. 393 Цивільного кодексу України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.

Статтею 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (п. 10 ст. 59 Закону України «Про місцеве самоврядування»).

Враховуючи вищенаведені норми, судова колегія апеляційної інстанції дійшла висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню у повному обсязі.

Колегія суддів вважає, що в загальному судом першої інстанції зроблені правильні висновки про спірні правовідносини та норми права, які їх регулюють.

В той же час, у рішенні господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. не точно вказано предмет позову (абз.1 а.с.123). Як вбачається з матеріалів справи позовними вимогами прокурора є визнання незаконним п. 1 рішення Слов?янської міської ради № 11-LIV-6 від 13.12.2013 р. «Про укладання договорів особистого строкового сервітуту» та додатку до рішення у пункті 10, яким передбачено укладення договору особистого строкового сервітуту на платне користування земельними ділянками для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності на території Слов?янської міської ради з ФОП ОСОБА_8; визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності, укладеного 15.02.2014 р. між Слов?янською міською радою та ФОП ОСОБА_8 Тобто, позивач просив визнати незаконним п. 1 рішення Слов?янської міської ради № 11-LIV-6 від 13.12.2013 р. та п. 10 додатку саме в частині укладення зазначеного договору із ФОП ОСОБА_8

Таким чином, судом першої інстанції помилково упущено частину позовної вимоги в частині п.10 додатку до рішення № 11-LIV-6 від 13.12.2013 р., у зв'язку з чим у мотивувальній частині оскаржуваного рішення містяться висновки про часткове задоволення позову (абз. 14 а.с.123-зв.) через відсутність підстав скасування п. 1 рішення Слов?янської міської ради № 11-LIV-6 від 13.12.2013р., оскільки зазначений пункт стосується і інших осіб, з якими укладено відповідні договори. Втім, суд першої інстанції вказує також на те, що позовні вимоги прокурора підлягають задоволенню у повному обсязі (абз.8 а.с. 126).

В резолютивній частині рішення вказано: позовні вимоги Слов'янської місцевої прокуратури задовольнити частково. Однак фактично позов задоволено повністю: визнати незаконним п. 1 рішення Слов'янської міської ради від 13.12.2013 р. № 11-LIV-6 в частині укладення договору особистого строкового сервітуту на строк дії паспорта прив?язки на платне користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_2, загальною площею 0,0141 га, для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем ОСОБА_8; визнати недійсним договір строкового особистого сервітуту від 15.02.2014 р. на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця ОСОБА_8.

Приймаючи до уваги зазначені обставини, а також враховуючи, що вказані неточності не вплинули на обґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення, судова колегія вважає за необхідне частково змінити рішення господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р., з урахуванням вищевикладеного. В іншому дане рішення є законним та обґрунтованим та підлягає залишенню без змін.

Доводи заявника, викладені в апеляційній скарзі не обґрунтовані, не доведені належними та допустимими доказами в розумінні ст.33, ст.34 Господарського процесуального кодексу України.

Приймаючи до уваги викладене, керуючись ст. ст.ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Слов?янської міської ради м.Слов?янськ, Донецької області на рішення господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. у справі № 905/1333/16 - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 31.05.2016 р. у справі №905/1333/16 змінити.

Позовні вимоги Слов'янської місцевої прокуратури Донецької області, до 1.Слов'янської міської ради м. Слов'янськ, Донецька область, 2.Фізичної особи-підприємця ОСОБА_7 м.Слов'янськ, Донецька область про визнання незаконним п.1 рішення Слов'янської міської ради від 13.12.2013р. №11-LIV-6 та додатку до рішення у пункті 10, а також визнання недійсним договору особистого строкового сервітуту на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності укладеного 15.02.2014р. - задовольнити повністю.

Визнати незаконним п.1 Рішення Слов'янської міської ради від 13.12.2013р. №11-LIV-6 та додатку до рішення у пункті 10 в частині укладення договору особистого строкового сервітуту на строк дії паспорта прив'язки на платне користування земельною ділянкою, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, кадастровий номер - НОМЕР_2, загальною площею 0,0141 га, для розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності фізичною особою- підприємецем ОСОБА_7

Визнати недійсним Договір строкового особистого сервітуту від 15.02.2014р. на розміщення тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності фізичної особи- підприємця ОСОБА_7.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя : Н.В. Будко

Судді: Н.М. Дучал

А.М. Мясищев