ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
У Х В А Л А

29.09.2016 Справа № 917/2168/15

за заявою Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» про видачу дублікату наказу від 22.10.2015 року про примусове виконання ухвали господарського суду Полтавської області від 22.10.2015р. у справі № 917/2168/15 та рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22.09.2015р. у третейській справі № 2/458

за позовом Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк», вул. Паризької Комуни, 40а, м. Полтава, 36020

до 1. Приватного виробничого підприємства «Оміс», пров. Перспективний, 1а, м. Полтава, 36007

2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Сімо», пров. Перспективний, 1а, м. Полтава, 36007

про стягнення 935 086,00 грн.,

Суддя Мацко О.С.,

Представники сторін:

Від позивача (заявника) ОСОБА_1, дов. № 560/1 від 06.10.2014 року

Від відповідачів - не з'явились

Обставини справи: ухвалою господарського суду Полтавської області від 22.10.2015 року у справі № 917/2168/15 задоволено заяву ПАТ «Полтава-банк» та вирішено видати судовий наказ на примусове виконання рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22.09.2015р. у третейській справі № 2/458.

22.10.2015 року господарським судом Полтавської області було видано наказ про примусове виконання ухвали від 22.10.2015 року у справі № 917/2168/15 та рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» у справі № 2/458.

14.09.2016 року позивач звернувся до господарського суду Полтавської області із заявою про видачу дублікату наказу про примусове виконання ухвали від 22.10.2015 року у справі № 917/2168/15 та рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» у справі № 2/458 посилаючись на втрату наказу суду від 22.10.2015 року. За ухвалою від 19.09.2016 року вказана заява прийнята до провадження.

В судовому засіданні 29.09.2016 року представник заявника підтримав свою заяву та просив суд задовольнити її.

Відповідачі представництво в судове засідання не забезпечили, за ухвалою від 19.09.2016 року явка сторін не визнавалась обовязковою.

При розгляді заяви суд виходить з наступного.

Імперативною нормою ст. 124 Основного Закону України передбачено, що судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України закріплено імперативний припис щодо обов'язковості рішень, ухвал, постанов господарського суду, що набрали законної сили. Вони є обов'язковими на всій території України. Ця норма є відтворенням норми ст. 124 Конституції України, згідно з якою судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Також, принцип обов'язковості виконання судових рішень передбачає Закон України "Про судоустрій і статус суддів", згідно ч. 2 ст. 13 якого судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України.

Рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Згідно положень ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

Крім того, суд зазначає, що Конституційний Суд України, розглядаючи справу № 1-7/2013 у рішенні від 26.06.2013 року звернув увагу, що вже неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року N 18-рп/2012); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року N 11-рп/2012).

Конституційний Суд України бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, який, зокрема, в рішенні у справі "Шмалько проти України" від 20.07.2004 року вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду (пункт 43).

Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Статтею 120 ГПК України визначено, що у разі втрати наказу господарський суд може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання; до заяви про видачу дубліката наказу мають бути додані: довідка установи банку, державного виконавця чи органу зв'язку про втрату наказу; при втраті наказу стягувачем - довідка стягувача, підписана керівником чи заступником керівника та головним (старшим) бухгалтером підприємства, організації, що наказ втрачено і до виконання не пред'явлено.

ГПК України не покладено обов'язку на стягувача наводити причини втрати наказу. Підставою для видачі дубліката наказу є подана заява з документами на підтвердження факту його втрати. Водночас, у видачі дубліката наказу може бути відмовлено, якщо до заяви про видачу дубліката не додано доказів, передбачених ч. 3 ст. 120 ГПК України, якою визначено перелік документів, що додаються до заяви про видачу дубліката наказу на підтвердження факту його втрати.

Обов'язок доведення вказаних обставин належним та допустимими доказами покладається на сторони відповідно до положень статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Норми ГПК України не ставлять видачу дубліката втраченого наказу в залежність як від причин його втрати, так і від того, ким втрачений наказ.

В якості доказу втрати наказу стягувачем подано суду довідку про втрату наказу № 917/2168/15 від 22.10.2015 року ( арк. справи 9, том 2), що відповідає вимогам статті 120 ГПК України.

Враховуючи наведене суд задовольняє заяву позивача.

Керуючись ст.ст. 86, 120 Господарського процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В :

1. Заяву Публічного акціонерного товариства «Полтава-банк» про видачу дублікату наказу від 22.10.2015 року про примусове виконання ухвали господарського суду Полтавської області від 22.10.2015р. у справі № 917/2168/15 та рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22.09.2015р. у третейській справі № 2/458 задовольнити.

2. Видати дублікат наказу господарського суду Полтавської області від 22.10.2015 року про примусове виконання ухвали господарського суду Полтавської області від 22.10.2015р. у справі № 917/2168/15 та рішення Постійно діючого третейського суду при Всеукраїнській громадській організації «Український правовий союз» від 22.09.2015р. у третейській справі № 2/458.

3. Копії ухвали направити сторонам, дублікат наказу - стягувачу.

Суддя О.С.Мацко