донецький апеляційний господарський суд

Постанова

Іменем України

26.09.2016 справа №913/590/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: суддівОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3
за участю представників сторін від позивача від відповідача ОСОБА_4, за довіреністю; не з'явився;
розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна", м. Дніпропетровськ
на рішення господарського судуЛуганської області
від04.07.2016 р. (підписано 11.07.2016 р.)
у справі№ 913/590/16 (суддя Василенко Т.А.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна", м. Дніпропетровськ
до Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського", м. Сєвєродонецьк, Луганська область
простягнення 15 675 090,23 грн.
В С Т А Н О В И В:

У квітні 2016 року до господарського суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна", м. Дніпропетровськ (Позивач) із позовом до Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського", м. Сєвєродонецьк, Луганська область (Відповідач) про стягнення заборгованості за договором поставки №5/14 від 02.01.2014р. в розмірі 14 336 229,63 грн., з яких: пеня в розмірі 2 148 753,33 грн., інфляційні нарахування в розмірі 11 260 066,25 грн. та 3% річних в розмірі 927 410,05 грн.

Позивачем у суді першої інстанції в порядку ст. 22 ГПК України було збільшено розмір позовних вимог, позивач остаточно просив стягнути 12 249 764,17 грн. втрат від інфляції, 1 085 305,88 грн. три відсотки річних та 2 340 020,18 грн. пені. Зазначені вимоги розглянуті господарським судом.

Рішенням господарського суду Луганської області від 04.07.2016 р. у задоволенні позовних вимог відмовлено в повному обсязі.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням, подав апеляційну скаргу в якій просить спірне рішення господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

В обґрунтування вимог скарги заявник посилається на те, що рішення судом першої інстанції винесено з порушенням норм матеріального права України, а висновки суду не відповідають обставинам справи.

Зокрема, заявник апеляційної скарги посилається на те, що Сертифікат (висновок) Луганської регіональної торгово-промислової палати від 30.09.2014 р. №25.11-799/17 не може бути належним доказом про настання форс-мажорних обставин, оскільки Луганська регіональна ТПП була наділена такими повноваженнями лише з 21.10.2014р.

Від позивача 05.09.2016р. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з тим, що між сторонами тривали переговори щодо врегулювання спору та підписання мирової угоди.

Від відповідача 07.09.2016р. надійшло клопотання про зупинення провадження по справі через порушення справи про банкрутство № 911/2119/16.

Також 12.09.2016р. до Донецького апеляційного господарського суду надійшло клопотання відповідача про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю прибуття уповноваженого представника.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 12.09.2016р. розгляд справи було відкладено на 26.09.2016р.

Представник позивача в судовому засіданні 26.09.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги, надав пояснення аналогійні, викладеним в апеляційній скарзі.

Представник відповідача в судове засідання 26.09.2016р. не з'явився, але через канцелярію суду надав заперечення на апеляційну скаргу позивача, якою просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Крім того відповідачем через канцелярію суду було надано клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю прибуття уповноваженого представника та про зупинення провадження у справі до розгляду в господарському суді Київської області справи про банкрутство № 911/2119/16.

Судова колегія відмовила в задоволенні клопотання відповідача про зупинення провадження по справі, оскільки рішення по даній справі було прийняте ще до відкриття провадження справи про банкрутство № 911/2119/16 та в даному судовому засіданні судова колегія перевіряє законність та обґрунтованість вже прийнятого рішення по даній справі.

У звязку з викладеним судова колегія вважає за можливе розглянути скаргу без участі представника відповідача, що не скористався правом на участь в судовому засіданні апеляційної інстанції.

Відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України здійснювалась фіксація судового засідання за допомогою технічних засобів.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи із наступного.

Рішенням господарського суду Харківської області від 27.04.2015 року у справі № 922/796/15, яке набрало законної сили в частині встановленого факту укладення між сторонами Договору поставки № 5/14 від 02.01.2014 року, згідно якого позивач зобовязався передати у власність відповідача, а відповідач прийняти та оплатити у відповідності з умовами цього договору продукцію.

Зазначеним судовим рішенням встановлений факт наявності у відповідача заборгованості в розмірі 18 497 522,78 грн. та неналежне виконання відповідачем умов Договору щодо своєчасної оплати за поставлену продукцію.

Згідно до вимог ст. 35 ГПК України зазначені факти є встановленими та не вимагають окремого підтвердження.

Як вбачається з матеріалів справи, зобовязання щодо сплати на користь позивача грошових коштів, стягнутих рішенням господарського суду Харківської області від 27.04.2015 р. у справі № 922/796/15 у вигляді суми 18 497 522,78 грн. основного боргу, відповідачем на момент розгляду даної справи не виконано.

Згідно до статті 526 ЦК України, статті 193 ГК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Предметом позовних вимог у даній справі є стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн. за період з 29.07.2014р. по 03.06.2016р. та збитків від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн. за період з липня 2014 року по листопад квітень 2016 року за неналежне виконання зобовязань за Договором поставки № 5/14 від 02.01.2014 року.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн. за період з 29.07.2014р. по 03.06.2016р. та збитків від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн. за період з липня 2014 року по листопад квітень 2016 року, суд першої інстанції посилався на п. 8.1 Договору, яким сторони передбачили можливість збільшення строків виконання зобовязань за спірним Договором на термін дії форс-мажорних обставин, які засвідчені Сертифікатом Луганської регіональної торгово-промислової палати № 25.11-799/17 від 30.09.2014р.

Таким чином, суд першої інстанції відмовив у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн. та збитків від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн., оскільки для відповідача на теперішній час діють обставини непереборної сили, які унеможливлюють виконання останнім зобовязань за спірним Договором.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання.

Боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє зобовязальних правовідносин сторін за Договором, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

Виходячи із положень зазначеної норми, відповідальність за прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Оскільки чинне законодавство не повязує наявність або відсутність вини боржника в порушенні грошового зобовязання із настанням наслідків, що передбачені ст. 625 ЦК України, висновок суду першої інстанції про відсутність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України на період дії для відповідача форс-мажорних обставин (проведення АТО) є необґрунтованим.

Перевіривши наявний розрахунок позовних вимог 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн. за період з 29.07.2014р. по 03.06.2016р. та збитків від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн. за період з липня 2014 року по квітень 2016 року, судова колегія вважає його вірним, отже з відповідача на користь позивача зазначені суми підлягають стягненню.

Також позивач просив стягнути з відповідача пеню в розмірі 2 340 020,18 грн. за період з 29.07.2014 р. по 19.02.2015 р., обґрунтовуючи її вимогами п. 7.2 Договору.

Відповідно до п. 7.2 договору сторони узгодили, що у випадку здійснення несвоєчасного розрахунку покупець сплачує продавцю пеню в розмірі 0,5 % від вартості неоплаченого товару за кожен день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який вона сплачується. Пеня нараховується на за весь час прострочення.

Згідно п.п. 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною 4 ст. 219 ГК України визначено, що сторони зобовязання можуть передбачити певні обставини, які через надзвичайний характер є підставою для звільнення їх від господарської відповідальності у випадку порушення зобовязання через дані обставини, а також порядок засвідчення факту виникнення таких обставин.

Згідно зі ст. 218 ГК України встановлено, що у разі якщо інше не передбачено законом або договором, субєкт господарювання за порушення господарського зобовязання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобовязань виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 617 ЦК України особа, яка порушила зобовязання, звільняється від відповідальності за порушення зобовязання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили.

Відповідно до п. 8.1 Договору сторони погодили, що у випадку виникнення обставин, які становлять перепони для повного або часткового виконання договору, зокрема: паводків, землетрусів, непередбачених обставин, що тягнуть за собою порушення виробничого процесу, війн, військових дій, блокад, зменшення обсягів енергоносіїв або сировини з причин, що є незалежними від сторін, час, визначений для виконання зобовязань за договором повинен бути збільшений на строк дії форс мажорних обставин. У разі, коли дія зазначених обставин триває більше одного місяця продавець і покупець мають право розірвати договір без будь-яких наслідків або суду і без розповсюдження відповідальності на сторону, у якої виникли такі обставини.

Сторона, що заявила про настання форс-мажорних обставин повинна надати відповідний сертифікат Торгово-промислової палати або іншого компетентного органу, в якому повинно бути вказано про характер форс-мажорних обставин і його строк.

Відповідно до ст. ст. 14, 14-1 Закону України "Про торгово-промислові палати" з урахуванням змін внесених за пунктом 4 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" зазначено, що Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини та видають сертифікат про відповідні обставини.

Відповідач звернувся за підтвердженням настання форс-мажорних обставин до уповноваженого органу, у звязку з чим Луганською регіональною торгово-промисловою палатою відповідно до Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого Рішенням президії ТПП України 15.07.2014 № 40(3), видано Сертифікат (висновок) про настання обставин непереборної сили від 25.11-799/17 від 30.09.2014р.

Зазначеним сертифікатом встановлений факт наявності з 01.06.2014р. для ПрАТ "Лугцентрокуз ім. С.С.Монятовського" обставин непереборної сили, що унеможливлюють виконання зобовязань товариства за договором № 5/14 від 02.01.2014 року, а саме: обставини непереборної сили, що виникли внаслідок проведення на території Луганської області та Донецької області антитерористичної операції. Також в сертифікаті було зазначено про неможливість встановлення строку закінчення дій обставин непереборної сили на момент видачі сертифікату.

Як вбачається зі змісту Сертифікату під час здійснення відповідних висновків, палатою був здійснений аналіз норм чинного законодавства, відомостей що публікуються в засобах масової інформації на офіційних інтернет-сайтах, тощо, які підтверджують факт проведення антитерористичної операції на території Луганської та Донецької областей, яка на цей час триває.

При цьому, між відповідачем та Луганською регіональною торгово-промисловою палатою було складено акт №110 прийому виконаних робіт-послуг від 30.09.2014 р. та факт видачі сертифікату посвідчено записом в Журналі реєстрації вихідної кореспонденції.

Відповідно до ч. 1 ст. 141 Закону України "Про торгово-промислові палати в Україні", Торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення субєкта господарської діяльності за собівартістю.

Виробничі потужності відповідача залишилися на території проведення антитерористичної операції

Доводи позивача про те, що Сертифікат (висновок) Луганської регіональної торгово-промислової палати від 30.09.2014 р. №25.11-799/17 не може бути належним доказом про настання форс-мажорних обставин, оскільки Луганська регіональна ТПП була наділена такими повноваженнями лише з 21.10.2014р., судовою колегією до уваги не приймаються, оскільки спірні правовідносини сторін у даній справі регулюються не наслідками, що зазначені в законі "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції", а вищезазначеними нормами господарського, цивільного законодавства та випливають з умов Договору, Сертифікат був виданий позивачу ще до набрання вищенаведеним Законом чинної сили.

Крім того, наведені відповідачем обставини неможливості належного виконання договірних обовязків через бойові дії у м. Луганську в спірний період та відсутності забезпечення правового режиму на зазначеній території в спірний період є загальновідомими та не потребують додаткового доказування.

Судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції про неможливість виконання відповідачем зобовязання згідно умов договору через настання обставин непереборної сили.

Також, факт того, що виробничі потужності відповідача знаходяться на території, окупованій бойовими угрупуваннями підтверджується матеріалами справи.

За таких підстав судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені в розмірі в розмірі 2 340 020,18 грн. за період з 29.07.2014 р. по 19.02.2015 р.

З урахуванням вищевикладеного, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку, що відповідно до вимог п. 4 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України рішення господарського суду Луганської області від 04.07.2016 року у справі № 913/590/16 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн. за період з 29.07.2014р. по 03.06.2016р. та збитків від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн. за період з липня 2014 року по листопад квітень 2016 року за неналежне виконання зобовязань за Договором поставки № 5/14 від 02.01.2014 року, через невірне застосування норм матеріального права, а також в частині розподілу судових витрат.

В скасованій частині слід прийняти нове рішення, яким позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн. та збитків від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн. задовольнити, стягнути відповідні суми на користь останнього.

В іншій частині рішення господарського суду Луганської області від 04.07.2016 року у справі № 913/590/16 слід залишити без змін.

Будь-яких порушень норм процесуального права в діях суду першої інстанції при розгляді ним зазначеної справи судовою колегією не встановлено.

Відповідно до вимог ст.49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати слід покласти на сторони пропорційно задоволених позовних вимог.

З урахуванням того, що судовий збір при поданні відповідачем апеляційної скарги сплачений ним не на рахунок Донецького апеляційного господарського суду 2002), а на невідомий 0002), судова колегія вважає відсутніми докази належної оплати позивачем судового збору, отже з урахуванням результату розгляду справи, фактично проведених оплат, судова колегія вважає за необхідне стягнути до Державного бюджету України суму судового збору за подання апеляційної скарги зі сторін пропорціонально задоволеним вимогам, розяснивши позивачу право звернутися з заявою про повернення помилково сплаченого судового збору.

Отже з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 175 843,26 грн. судового збору за подання позовної заяви, на користь Державного бюджету України за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 193 427,59 грн. та з позивача на користь Державного бюджету України за подання апеляційної скарги судовий збір в розмірі 33 942,41 грн.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна", м. Дніпропетровськ задовольнити частково.

Рішення господарського суду Луганської області від 04.07.2016 року у справі № 913/590/16 скасувати в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення з Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського", м. Сєвєродонецьк, Луганська область на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна", м. Дніпропетровськ 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн. та збитків від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн., а також в частині розподілу судових витрат.

В скасованій частині прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна", м. Дніпропетровськ до Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського", м. Сєвєродонецьк, Луганська область про стягнення 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн. та збитків від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн. задовольнити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського" (83400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Гвардійський, 30/1, офіс 101, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" (49005, м. Дніпропетровськ, вул. Пісаржевського, 1-а, ) 3% річних в розмірі 1 085 3053,88 грн., збитки від інфляції в розмірі 12 093 874,20 грн., судовий збір за подання позовної заяви у сумі 175 843,26 грн.

В іншій частині рішення господарського суду анської області від 04.07.2016 року у справі № 913/590/16 залишити без змін.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Лугцентрокуз ім. С.С. Монятовського" (83400, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, пр-т Гвардійський, 30/1, офіс 101, ) на користь Державного бюджету України (р/р 2002, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030101, отримувач УДКСУ у м. Харкові, ) судовий збір за подання апеляційної скарги сумі 193 427,59 грн.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерпайп Україна" (49005, м. Дніпропетровськ, вул. Пісаржевського, 1-а, ) на користь Державного бюджету України (р/р 2002, МФО 851011, код бюджетної класифікації 22030101, отримувач УДКСУ у м. Харкові, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в сумі 33 942,41 грн.

Доручити господарському суду Луганської області видати відповідні накази.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий О.В. Стойка

Судді О.О. Радіонова

ОСОБА_3

Надр.5 прим.

1. позивачу

2. відповідачу

3. до справи

4. ДАГС

5. ГС