ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

27.09.16 Справа № 904/6525/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "СІТІ ФОРЕСТ", м. Херсон

до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат", м. Жовті Води, Дніпропетровська область

про стягнення грошових коштів

Суддя Ярошенко В.І.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1 - представник за дов. б/н від 01.06.2016

від відповідача: ОСОБА_2 - представник за дов. 18/804 від 04.02.2016

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сіті Форест" звернулось до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" про стягнення заборгованості у розмірі 2744227, 72 грн., з яких: 2119981, 92 грн. - основний борг, 355252, 75 грн. - пеня, 148398, 73 - штраф, 91395, 48 грн. - сума інфляційних втрат, 29198, 84 грн. - три відсотки річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за договором на закупівлю товарів № 781/13 від 20.10.2015 та договором на закупівлю товарів № 805/13 від 0911.2015в частині повної та своєчасної оплати поставленого товару.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено на 12.09.2016.

12.09.2016 від відповідача надійшло клопотання про повернення позовної заяви без розгляду, у зв'язку з тим, що позивачем порушено ст. 58 ГПК України, а саме об'єднано в одній позовній заяві вимоги не зв'язані між собою підставою виникнення або поданими доказами.

12.09.2016 від позивача надійшла заява, в якій він просить суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 1710981, 92 грн., пеню у сумі 433842, 04 грн., штраф у сумі 148398, 73 грн., три відсотки річних у розмірі 35658, 24 грн. та інфляційні втрати у розмірі 91395, 48 грн.

По своїй суті подана позивачем заява є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Відповідності до ст. 22 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки позивачем не надано до суду доказів надсилання даної заяви відповідачеві, суд не приймає її до розгляду.

У судовому засіданні 12.09.2016, відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено перерву до 27.09.2016. Після перерви розгляд справи продовжено.

23.09.2016 від позивача надійшла заява, в якій він просить суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 1710981, 92 грн., пеню у сумі 433842, 04 грн., штраф у сумі 148398, 73 грн., три відсотки річних у розмірі 35658, 24 грн. та інфляційні втрати у розмірі 91395, 48 грн.

По своїй суті подана позивачем заява є заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Оскільки позивачем не надано до суду доказів надсилання даної заяви відповідачеві, суд не приймає її до розгляду.

23.09.2016 через канцелярію суду від позивача надійшла заява, в якій він просить суд стягнути з відповідача основний борг у розмірі 1710981, 92 грн., штраф у розмірі 148398, 73 грн., інфляційні втрати у сумі 91395, 48 грн., пеню у розмірі 452628, 84 грн. та три відсотки річних у розмірі 37205, 24 грн.

По своїй суті дана заява є заявою про зменшення розміру позовних вимог та, оскільки вона не порушує чиї-небудь права та інтереси, вона прийнята судом до розгляду.

27.06.2016 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому він просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що умовами договорів не встановлено строку оплати товару, а вимога позивача щодо сплати заборгованості не надходила. Також, відповідач надає у відзиві на позов контррозрахунок трьох відсотків річних, інфляційних втрат та зазначає, що умовами договору не встановлено відповідальності за невиконання зобов'язання у вигляді штрафу та пені, а посилання у договорі на ст. 231 ГК України не може розцінюватись як визначений сторонами розмір штрафних санкцій, оскільки положення даної статті застосовуються до не грошових зобов'язань.

У судовому засіданні 27.06.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

20.10.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Форест" (далі - позивач, постачальник) Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - відповідач, покупець) було укладено договір про закупівлю товарів № 781/13 (далі - договір № 781/13).

Відповідно до п. 1.1 договору № 781/13 постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в п. 1.2 договору, а покупець прийняти і оплатити такий товар.

Згідно п. 1.2 договору № 781/13, постачальник зобов'язується поставити інструменти, інші (пластини твердого сплаву) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною договору (арк. с. 20).

30.03.2016 сторонами було підписано додаткову угоду № 2 до договору № 781/13, якою сторони погодили, що специфікація № 1 втратила чинність та погоджено специфікації № 2, 3 (арк. с. 21).

Пунктом 4.2 договору № 781/13 встановлено, що покупець здійснює оплату отриманої партії товару по факту його поставки з відстрочкою платежу не менше ніж 5-ть банківських днів.

Поставка товару здійснюється на умовах СРТ (склад покупця, м. Жовті Води, Дніпропетровська область) відповідно до ІНКОТЕРМС 2010 (п. 5.2 договору № 781/13).

09.11.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сіті Форест" (далі - постачальник) Державним підприємством "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (далі - покупець) було укладено договір про закупівлю товарів № 781/13 (далі - договір № 805/13).

Відповідно до п. 1.1 договору № 805/13 постачальник зобов'язується поставити покупцеві товар, зазначений в п. 1.2 договору, а покупець прийняти і оплатити такий товар.

Згідно п. 1.2 договору № 805/13, постачальник зобов'язується поставити деталі змінні до ручних інструментів з механічним приводом або до верстатів (металоріжучий інструмент) за найменуванням, кількістю та ціною відповідно до специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною договору (арк. с. 27-32).

Пунктом 4.2 договору № 805/13 встановлено, що покупець здійснює оплату отриманої партії товару по факту його поставки з відстрочкою платежу не менше ніж 10-ть банківських днів.

Поставка товару здійснюється на умовах СРТ (склад покупця, м. Жовті Води, Дніпропетровська область) відповідно до ІНКОТЕРМС 2010 (п. 5.2 договору № 805/13).

На виконання умов договору № 781/13, позивач поставив, а відповідач, на підставі довіреностей (арк. с. 34, 36), прийняв товар на суму 2280854, 08 грн., що підтверджується видатковими накладними № Ю-00000051 від 27.11.2015 на суму 1008914, 16 грн. та № Ю-00000013 від 30.03.2016 на суму 1271939, 92 грн., підписаними обома сторонами (арк. с. 33, 35).

На виконання умов договору № 805/13, позивач поставив, а відповідач, на підставі довіреностей (арк. с. 38, 40), прийняв товар на суму 39042 грн., що підтверджується видатковими накладними № Ю-00000056 від 27.11.2015 на суму 12671, 64 грн. та № Ю-00000056 від 19.11.2015 на суму 26370, 36 грн., підписаними обома сторонами (арк. с. 37, 39).

Всього позивач за спірними договорами поставив відповідачу товар на суму 2319896, 08 грн.

На момент звернення позивача із позовом до суду, відповідач здійснив часткову оплату поставленого товару 199914, 16 грн., у звязку з чим у відповідача виникла заборгованість перед позивачем у розмірі 2080939, 92 грн.

Під час розгляду справи, відповідач здійснив оплату вартості поставленого товару у розмірі 409000 грн., у зв'язку з чим позивач звернувся до суду із заявою про зменшення розміру позовних вимог.

Таким чином, заборгованість позивача перед позивачем складає 1710981, 92 грн.

Згідно ст. 173 Господарського кодексу України (далі ГК України), господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 175 ГК України, майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 ст. 265 ГК України встановлено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст. 712 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з приписами ст. 193 ГК України та ст. ст. 525, 526 ЦК України цивільні та господарські зобовязання мають бути виконані належним чином відповідно до закону та договору. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На час розгляду спору у господарському суді відповідачем не заперечено факт отримання товару за представленими видатковими накладними та не надано доказів повної його оплати на суму 1710981, 92 грн., а відтак, позовна вимога про стягнення з відповідача суми основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі у розмірі 1710981, 92 грн.

Господарський суд не приймає до уваги твердження відповідача щодо того, що умовами пунктів 4.2 спірних договорів не встановлено строк оплати поставленого товару, а тому оплата повинна проводитись згідно ст. 530 ЦК України за наявності відповідної вимоги, з огляду на наступне.

Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Загальні положення частини другої статті 530 Цивільного кодексу України не можуть бути застосовані до спірних правовідносин сторін, оскільки термін виконання зобов'язання, що випливає з правовідносин поставки (купівлі-продажу), чітко встановлений зазначеною спеціальною нормою права (ст. 692 ЦК україни) - покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Також, слід відзначити, що відповідно до частини 1 статті 222 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Господарський суд не приймає до уваги клопотання відповідача про повернення позовної заяви без розгляду у зв'язку із порушенням позивачем положень статті 58 ГПК України щодо об'єднання позовних вимог з нижченаведених підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 Господарського процесуального кодексу України в одній позовній заяві може бути об'єднано кілька вимог, зв'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами.

Пунктом 3.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що позивач має право об'єднати в одній позовній заяві кілька вимог, пов'язаних між собою підставою виникнення або поданими доказами (зокрема, про стягнення неповернутого кредиту, відсотків за користування кредитом і неустойки; про визнання недійсним акта і про відшкодування заподіяної у зв'язку з його виданням шкоди; про стягнення вартості недостачі товару, одержаного за кількома транспортними документами і оформленої одним актом приймання або коли такий товар сплачено за одним розрахунковим документом; про спонукання до виконання зобов'язань за господарським договором і про застосування заходів майнової відповідальності за його невиконання тощо). Право об'єднати кілька однорідних позовних заяв або справ, у яких беруть участь ті ж самі сторони, надане також судді. При цьому останній вправі вирішувати питання про об'єднання лише тих заяв (справ), які перебувають в його провадженні.

Однорідними можуть вважатися позовні заяви, які, пов'язані з однорідними позовними вимогами і водночас подані одним і тим же позивачем до одного й того самого відповідача (чи відповідачів) або хоча й різними позивачами, але до одного й того ж відповідача. Однорідними ж позовними вимогами є такі, що виникають з одних і тих самих або з аналогічних підстав і водночас пов'язані між собою одним і тим самим способом захисту прав і законних інтересів.

Якщо позивач порушив правила об'єднання вимог або об'єднання цих вимог перешкоджатиме з'ясуванню прав і взаємовідносин сторін чи суттєво утруднить вирішення спору, суддя має право повернути позовну заяву (стаття 58 та пункт 5 частини першої статті 63 ГПК). Наприклад, господарський суд повинен повернути позовну заяву без розгляду, якщо: позов поданий одночасно до залізниці та вантажовідправника (вантажоодержувача), і в цій позовній заяві об'єднані вимоги, що ґрунтуються на комерційному акті, з вимогами, які обґрунтовані іншими документами; об'єднано вимоги про стягнення сум боргу, який виник з різних договорів або інших правочинів, і т. п.

З огляду на предмет та підставу позовних вимог, суд не вбачає порушення об'єднання позовних вимог, які б ускладнили розгляд даної справи.

У зв'язку з несвоєчасним виконанням відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати поставленого згідно договору товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 7191, 58 грн. за період з 10.10.2013 по 16.04.2014.

Також, у зв'язку з несвоєчасним виконання відповідачем своїх зобов'язань щодо сплати товару, позивач нарахував відповідачу пеню у розмірі 452662, 84 грн. за період з 04.12.2015 по 21.09.2016 та 7% штрафу у сумі 148398, 73 грн.

За приписами ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Згідно з частиною першою ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно до положень ч. 2 ст. 551 ЦК України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Отже, ЦК України передбачено обов'язкове встановлення правочину щодо забезпечення виконання зобов'язання у письмовій формі.

Сторонами у спірному договорі розмір санкцій, зокрема пені та штрафу, що підлягає стягненню у разі порушення грошового зобов'язання покупцем, не визначено.

Пунктом 7.2 спірних договорів визначено, що за кожний день прострочення виконання зобов'язань винна сторона повинна сплатити штрафні санкції у розмірі, передбаченому ст. 231 ГК України, від обсягу невиконаних зобов'язань.

Посилання позивача на п. 7.2 договорів та на ст. 231 Господарського кодексу України як на підставу стягнення з відповідача пені та штрафу за порушення строків оплати поставленого товару є безпідставним з огляду на наступне.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 ГК України є штрафні санкції, до яких віднесено штраф та пеню (частина перша статті 230 ГК України).

Частиною 2 ст. 231 ГК України, на підставі якої позивачем здійснено розрахунок штрафних санкцій, передбачено, що у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафної санкції передбаченої абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України допускається за сукупності таких умов: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки; якщо допущено прострочення виконання не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір пені.

Аналогічна правова позиція викладена в постановах Верховного суду України від 20.12.2010 у справі № 06/113-38 та від 06.12.2010 у справі № 42/562 та постановах Вищого господарського суду України від 06.02.2013 у справі № 5011-19/10975-2012 та від 23.07.2013 у справі № 5006/11/235/2012.

Таким чином, наявність прострочення виконання не грошового зобов'язання є однією з умов застосування абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України при визначенні розміру штрафних санкцій.

Однак, оскільки у спірних правовідносинах має місце порушення саме грошового зобов'язання (порушення відповідачем строків оплати отриманих послуг), то підстави для застосування вказаної норми щодо визначення розміру санкцій відсутні, а договором конкретного виду відповідальності у вигляді пені та штрафу у певному розмірі за порушення грошового зобов'язання не передбачено.

Отже, відсутні правові підстави для стягнення з відповідача штрафних санкцій, а саме пені та штрафу.

За порушення відповідачем виконання грошового зобов'язання позивачем нараховано три відсотки річних за період з 04.12.2015 по 21.09.2016 у розмірі 37205, 24 грн. та інфляційні втрати за період грудень 2015 червень 2016 у сумі 91395, 48 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобов'язань на вимогу кредитора, зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 відсотка річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з рахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов'язання виникають нові додаткові зобов'язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України, а три відсотки річних є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов'язання, і за своєю правовою природою вони є самостійними способами захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов'язань.

Відповідно до п. 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.2013 № 14 (далі Постанова Пленуму Вищого господарського суду України № 14) індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до ст. 55 Господарського процесуального кодексу України, суд, перевіривши правильність нарахування трьох відсотків річних, задовольняє дану вимогу частково у розмірі 36911, 90 грн., оскільки позивачем під час нарахування трьох відсотків річних невірно визначено початок строку нарахування та не враховано, що 2016 рік має 366 днів.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача інфляційних втрат, господарський суд задовольняє дану вимогу частково у сумі 40692, 14 грн., оскільки позивачем при нарахуванні інфляційних втрат не було враховано положення пункту 3.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14, відповідно до якого індекс інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця помноженої на індекс інфляції з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Витрати зі сплати судового збору, відповідно до ст. 49 ГПК України, стягуються з відповідача на користь позивача пропорційно задоволеним вимогам, а саме у розмірі 26828, 79 грн.

Щодо заяви позивача про забезпечення позову, викладеної у позовній заяві. суд зазначає наступне.

У прохальній частині позовної заяви позивач просить суд накласти арешт на майно та грошові суми, що належать Державному підприємству "Східний гірничо-збагачувальний комбінат". Дану заяву позивач обґрунтовує тим, що невжиття заходів щодо накладення арешту на майно та кошти відповідача може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Згідно зі статтею 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Відповідно до ч. 1 ст. 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Частиною 2 п. 3 Постанови пленуму Вищого господарського суд України "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" № 16 від 26.12.2011 визначено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Зі змісту заяви про вжиття заходів забезпечення позову, що позивачем в обґрунтування даної заяви не надано жодних доказів. З огляду на вищевикладене, заява про вжиття заходів забезпечення позову не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 22, 44, 49, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Східний гірничо-збагачувальний комбінат" (52210, Дніпропетровська область, м. Жовті Води, вул. Горького, буд. 2; ідентифікаційний код 14309787) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Форест" (73000, АДРЕСА_1; ідентифікаційний код 35568103) основний борг у сумі 1710981, 92 грн., три відсотки річних у сумі 36911, 90 грн., інфляційні втрати у розмірі 40692, 14 грн. та 26828, 79 грн. витрат зі сплати судового збору.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 03.10.2016

Суддя ОСОБА_3