РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016Справа № 910/11886/16

Господарський суд міста Києва у складі головуючого судді Головіної К.І., при секретарі судового засідання Шкоденко Ю.О., розглянувши матеріали справи

за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй"

до Державного житлово-комунального підприємства Національної академії наук України

про визнання пункту договору недійсним

за участю представників:

від позивача:Хомяк В.П.- представник за довіреністю б/н від 01.02.2016 р.
від відповідача:не з'явився

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду м. Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" (далі - ТОВ "ВБК "АТІС Строй") з позовом до Державного житлово-комунального підприємства Національної академії наук України (далі - ДЖКП НАН України) про визнання пункту 1.1 типового договору оренди нерухомого майна від 12.08.2013 р. недійсним.

Свої позовні вимоги ТОВ "ВБК "АТІС Строй" обґрунтовує тим, що об'єкт оренди, зазначений у п. 1.1 договору оренди від 12.08.2013 р., загальною площею 397,35 кв.м., не відповідає законодавству, яке регулює відносини у сфері оренди, оскільки сходові клітини, що є частиною об'єкту оренди, не є індивідуально визначеним майном у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

З цих підстав, посилаючись на ст.ст. 203, 215, 229 ЦК України, позивач просить суд визнати недійсним пункт 1.1 типового договору оренди нерухомого та/або іншого індивідуально визначеного майна, що знаходиться у віданні НАН України та обліковується на балансах установ, організацій та підприємств НАН України від 12.08.2013 р.

У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та обґрунтував, просив їх задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив, зазначив, що позивачем було погоджено об'єкт договору оренди у повному обсязі, про що свідчать оплачені ним рахунки за оренду. При цьому при укладенні спірного договору позивач погодився, що площа такого об'єкту становить саме 397,35 кв., вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку майна від 31.05.2013 р. Просив відмовити у задоволенні позову.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав.

У судовому засіданні встановлено, 12.08.2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" (орендар) та Державним житлово-комунальним підприємством Національної академії наук України (орендодавець) був укладений типовий договір оренди нерухомого та/або іншого індивідуально визначеного майна, що знаходиться у віданні НАН України та обліковується на балансах установ, організацій та підприємств НАН України.

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне майно нежитлове приміщення третього поверху загальною площею 397,35 кв.м., розміщене за адресою: м. Київ, пр. Науки, 42/1, що перебуває на балансі позивача, вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку майна (актом оцінки) від 31.05.2013р. і становить за незалежною оцінкою (залишковою вартістю) 1 775 397,00 грн.

Майно передається в оренду з метою використання для розміщення офісного приміщення (п. 1.2 договору).

Орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акту приймання-передачі майна (п. 2.1 договору).

Орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за державне майно та пропорції її розподілу, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.1995р. №786 зі змінами (далі - Методика розрахунку), або за результатами конкурсу на право оренди державного майна і становить без ПДВ за перший місяць оренди - серпень 2013 р. 31 956,48 грн. Крім орендної плати відповідач сплачує балансоутримувачу по розрахункам балансоутримувача відшкодування комунальних платежів, відшкодування податку на землю, витрати за договором про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна та надання комунальних послуг орендарю. (п. 3.1 договору).

Відповідно до п. 3.4 договору орендна плата перераховується відповідачем відповідно до вимог чинного законодавства за весь час фактичного користування приміщенням щомісячно не пізніше 20 числа поточного місяця.

Цей договір діє з 12.08.2013р. по 30.06.2016р. включно. (п. 10.1 договору).

Судом встановлено, що акт приймання-передачі нежитлового приміщення третього поверху, розміщеного за адресою: м. Київ, пр. Науки, 42/1а, сторонами підписаний не був, проте орендовані площі у розмірі 397,35 кв.м. відповідачем ТОВ "ВБК "АТІС Строй" були передані.

Позивач зазначає, що орендодавець фактично йому передав у користування площу приміщень в розмірі - 355,5 кв.м., тобто менше, ніж передбачено договором оренди (397,35 кв.м.), тому решта площі (сходові клітини) не є індивідуально визначеним майном у розумінні Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

З урахуванням цього, 17.03.2014 р. та 13.11.2014 р. позивач звернувся до відповідача з вимогами № 01-03, 01-11 (відповідно) щодо підписання акту прийому-передачі йому нежитлового приміщення, загальною площею 355,5 кв.м.

У відповідь на вказані вимоги відповідач листом № 5-155 від 13.05.2016 р. повідомив, що об'єкт оренди був ним погоджений та оплачувався за площею 397,35 кв.м., а тому підстав для встановлення меншої площі об'єкта оренди немає. Також з указаним листом орендодавець направив позивачу два примірники акта приймання-передачі об'єкту оренди площею 397,35 кв., один з яких просив повернути. Позивач вказані акти приймання-передачі не підписав та примірник відповідачу не повернув.

Звертаючись з даним позовом, позивач стверджує, що оспорюваний пункт договору оренди (п. 1.1) має бути визнаний недійсним у порядку ст. 215 ЦК України, оскільки сходові клітини, є допоміжними приміщеннями, а не індивідуально визначеним майном, що суперечить ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Приписами ст.ст. 203, 215 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. ч. 1 - 3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Необхідно зазначити, що вирішуючи спір про визнання договору або його частини недійсним, господарський суд має встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання договору (його частини) недійсним і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту договору вимогам закону, додержання встановленої форми договору; правоздатність сторін за договором; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

При цьому, суперечність договору актам законодавства як підстава його недійсності, повинна ґрунтуватися на повно та достовірно встановлених судами обставинах справи про порушення певним договором (чи його частиною) імперативного припису законодавства чи укладення певного договору всупереч змісту чи суті правовідносин сторін.

Згідно з ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Відповідно до статті 3 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди майна, що перебуває комунальній власності регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Згідно зі ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Згідно з частиною 2 статті 1 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" відносини оренди рухомого та нерухомого майна, об'єктів майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук регулюються цим Законом з урахуванням особливостей, передбачених Законом України "Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук".

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про особливості правового режиму майнового комплексу Національної академії наук України та галузевих академій наук" об'єкти майнового комплексу Національної академії наук України та національних галузевих академій наук використовуються відповідно до законодавства України, а також статуту Національної академії наук України та статутів національних галузевих академій наук, а також статутів організацій, що віднесені до їх відання.

Згідно зі ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" нерухомими майном є будівлі, споруди, нежитлові приміщення та інше окреме індивідуально визначене майно підприємств.

Індивідуально визначене майно - інвентарні об'єкти або групи інвентарних об'єктів та інше окреме майно, що може реалізуватися способами, визначеними законодавством, як окремий самостійний об'єкт.

Слід зазначити, що з умов договору вбачається, що позивачеві передано нежитлове приміщення третього поверху площею 397,35 кв.м., яке знаходиться за адресою: м. Київ, пр. Науки, 42/1а та перебуває на балансі ДЖКП НАН України.

Отже, суд вважає, що вказане майно є індивідуально визначеним у розумінні ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а тому доводи позивача в цій частині є необгрунтованими.

Також судом встановлено, що під час укладення договору оренди позивач, окрім індивідуального визначення майна, також погодив його вартість, визначену згідно зі звітом про незалежну оцінку майна (актом оцінки) від 31.05.2013 р., що становить 1 775 397 грн. станом на 17.06.2013 р.

Так, звітом про оцінку майна - нежитлового приміщення третього поверху, розміщеного за адресою: м. Київ, пр. Науки, 42/1а, складеного суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 від 31.05.2013 р. на замовлення ТОВ «ВБК «Атіс Строй», який є невід'ємною частиною договору оренди (п. 11.1), встановлено, що площа об'єкта оренди, що передається ТОВ "ВБК "АТІС Строй" становить 397,35 кв.м., а її вартість - 1 775 397, 00 грн.

Указане також свідчить про погодження сторонами індивідуально визначеного майна, що передається в оренду, та його вартості.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" під час розгляду справ про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Під час розгляду даної справи суд прийшов до висновку, що позивач не надав доказів того, що майно, яке є предметом оренди, не відповідає ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" чи іншим законодавчим актам, що регулюють спірні відносини.

Також у обґрунтування позову ТОВ "ВБК "АТІС Строй" вказує на те, що товариство помилилося в укладенні спірного договору, оскільки у нього була відсутня інформація, що сходові клітини не входять до об'єкту оренди переданого йому за договором оренди від 12.08.2013 р.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин, вчинений під впливом помилки (ст. 229 ЦК України), є оспорюваним правочином. Позов про визнання такого правочину недійсним може бути задоволений лише на вимогу сторони, яка діяла під впливом помилки.

Так, частиною 1 ст. 229 ЦК України передбачено, що якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення

З матеріалів справи вбачається, що відповідач після підписання договору оренди, орендну плату сплачував із розрахунку орендної площі саме у розмірі 397,35 кв.м. на підставі виставлених рахунків відповідача та відповідно до п. 3.1 договору оренди виконував умови договору. Отже, своїми діями (сплатою рахунків) позивач фактично виконав умови договору в частині погодженої площі у розмірі 397,35 кв.м., з огляду на що укладення п. 1.1 договору під впливом помилки не підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на викладене та встановлені обставини, суд вважає, що пункт 1.1 типового договору оренди від 12.08.2013 щодо передачі площі об'єкта оренди саме у розмірі 397,35 кв.м. є дійсним, а відтак - доводи позивача про наявність підстав для визнання спірного пункту недійсним є необгрунтованими та безпідставними, у зв'язку з чим суд відмовляє у задоволенні позову.

Згідно статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 49, 32 - 35, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити у задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо будівельна компанія "АТІС Строй" до Державного житлово-комунального підприємства Національної академії наук України про визнання пункту договору недійсним.

Рішення ухвалено в нарадчій кімнаті та проголошено його вступну та резолютивну частини в судовому засіданні 19 вересня 2016 року.

Повний текст рішення підписаний 26 вересня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду через господарський суд міста Києва шляхом подачі апеляційної скарги в 10-денний строк з дня підписання повного тексту рішення.

Суддя Головіна К.І.