ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016 р. Справа № 917/1611/15

за первісним позовом Приватного сільськогосподарського підприємства "САД", вул. Кірова, 10, с. Гожули, Полтавський район, Полтавська область,38713

до 1. Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк", вул. Андріївська, 4, м. Київ 70,04070;

2. Приватно - орендного сільськогосподарського підприємства "Батьківщина", с. Попівка, Миргородський район, Полтавська область;

треті особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1) Товариство з обмеженою відповідальністю "Велес Трейдінг", вул. Червоноармійська, 3, кім. 621, м. Полтава, 36003;

2) Головне територіальне управління юстиції у Полтавській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби (вул. Тевелєва, 12, м. Полтава, 36014)

3) Товариство з обмеженою відповідальністю "Луксор-Арго", вул. Миру, 3, м. Полтава, 36022.

про 1. Визнання за Приватним сільськогосподарським підприємством "Сад" (38713, Полтавська область, Полтавський район, с.Гожули, вул. Кірова, 10, ) право власності на соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80522 кг та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241088 кг.;

2. Зняття арешту з майна, яке включене до актів опису та арешту майна складених державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 9 та 10 квітня 2015 року в межах здійснення виконавчого провадження №46637434, а саме: соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80522 кг та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241088 кг.

за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства "Перший Український міжнародний банк", вул. Андріївська, 4, м. Київ 70,04070

до 1) Приватного сільськогосподарського підприємства "САД", вул. Кірова, 10, с. Гожули, Полтавський район, Полтавська область,38713;

2) Товариство з обмеженою відповідальністю "Велес Трейдінг", вул. Червоноармійська, 3, кім. 621, м. Полтава, 36003

про визнання договору складського зберігання №290805 від 29.08.2014р., укладеного між Приватним сільськогосподарським підприємством "САД" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Велес Трейдінг", фіктивним

Суддя Киричук О.А.

Представники :

від позивача (за первісним позовом): не зявився

від відповідачів (за первісним позовом):1. ОСОБА_2, дов. № 11 від 05.01.16р. 2.не зявився;

від третіх осіб: 1. не з"явився; 2.не зявився; 3. не з"явився

Розглядається первісна позовна заява про визнання за Приватним сільськогосподарським підприємством "Сад" права власності на соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80522 кг та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241088 кг. і зняття арешту з майна, яке включене до актів опису та арешту майна складених державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 9 та 10 квітня 2015 року в межах здійснення виконавчого провадження №46637434, а саме: соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80522 кг та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241088 кг. (з урахуванням поданої заяви про зміну предмету позову т.1 а.с. 132,133).

Рішенням господарського суду Полтавської області від 24.12.15р., залишеним без змін постановою Харківського апеляційного господарського суду від 07.04.16р., у даній справі відмовлено в задоволенні позовних вимог та позовних вимог за зустрічним позовом.

Постановою Вищого господарського суду України від 26.07.16р. по справі № 917/1611/15 постанову Харківського апеляційного господарського суду від 07.04.16р. та рішення господарського суду Полтавської області від 24.12.15р. у справі № 917/1611/15 скасовано в частині відмови в первісному позові, справу в цій частині передано на новий розгляд.

Згідно протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями справу № 917/1611/15 передано на розгляд судді Киричук О.А.

Ухвалою господарського суду Полтавської області від 11.08.2016р. зобов"язано сторони надати письмові пояснення та відповідні докази на в обгрунтування своїх вимог та заперечень з врахуванням постанови касаційної інстанції.

29.08.2016р. від третьої особи - ГТУЮ у Полтавській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби - надійшов відзив на позов (вх. 3 10687 від 29.08.2016р.).

08.09.2016р. позивач надав письмові пояснення в обгрунтування своїх вимог з врахуванням постанови касаційної інстанції (вх. № 11119 від 08.09.2016р.).

Від відповідача 1 08.09.2016р. надійшло клопотання про призначення і проведення судової біологічної експертизи (вх. № 11120 від 08.09.2016р.).

Для надання можливості позивачу підготувати письмові заперечення на клопотання про призначення і проведення судової біологічної експертизи, відповідачам - письмові пояснення та відповідні докази в обгрунтування своїх заперечень з врахуванням постанови касаційної інстанції, суд ухвалою від 08.09.2016р. відклав розгляд справи.

Письмові заперечення на клопотання про призначення і проведення судової біологічної експертизи станом на 20.09.2016р. (дату прийняття рішення) позивачем не надані.

В судовому засіданні 20.09.2016р. представник відповідача 1 клопотання підтримав.

20.09.2016р. суд відхилив клопотання про призначення і проведення судової біологічної експертизи за обгрунтуванням, наведеним у мотивувальній частині рішення.

20.09.2016р. відповідачем 1 надано відзив, в якому він проти позову заперечує (вх. № 11658).

Представник відповідача 1 в судовому засіданні підтримав позицію, викладену у відзиві.

Позивач, відповідач 2 та треті особи явку представників в судове засідання не забезпечили. Від третьої особи - ГТУЮ у Полтавській області в особі Відділу примусового виконання рішень управління Державної виконавчої служби - надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, оскільки уповноважений представник за довіреністю не може прибути в дане засідання (вх. № 11611).

Суд відхилив клопотання про відкладення розгляду справи за відсутністю підстав для відкладення розгляду справи, передбачених ст.77 ГПК України.

Згідно зі ст.77 ГПК України неявка представників сторін у судове засідання кваліфікується підставою для відкладення розгляду справи у випадку, якщо з-за такої неявки неможливо розглянути певну справу.

Неявка представника третьої особи у судове засідання 20.09.2016р. не унеможливлює розгляд справи № 917/1611/15, відтак не є підставою для відкладення розгляду справи за ст.77 ГПК України.

Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з ч.1-5 ст.28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Зважаючи на те, що судом справа № 917/116/15 прийнята до провадженя ще 11.08.2016р., суд вже відкладав розгляд справи, ВДВ вже поданий відзив на заяву, в якому викладена його позиція, представником ДВС в попередніх судових засіданнях повідомлялося про відсутність додаткових обгрунтувань власної позиції, на дату проведення судового засідання 20.09.2016р. у третьої особи були час та можливість в разі наявності заперечень на позов викласти їх письмово та надати суду чи уповноважити іншого представника на участь у засіданні.

За даних обставин, судом відхилене клопотання про відкладення розгляду справи.

При цьому, суд також не вбачає підстав для відкладення розгляду справи за ст.77 ГПК України у зв"язку з неявкою представників позивача, відповідача 2 та третіх осіб у судове засідання 20.09.2016р., які не повідомили про причини неявки, оскільки їх неявка не унеможливлює розгляд справи № 917/1611/15.

У п.3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

За даних обставин, враховуючи достатність у матеріалах справи доказів для розгляду спору по суті, приписи ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифікована Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР) щодо права кожного на розгляд його справи упродовж розумного строку, закінчення строку розгляду спору, встановленого ст..69 ГПК України, суд не оцінює вказану обставину як підставу для подальшого відкладення розгляду справи.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника відповідача 1, оцінивши надані докази, суд, встановив:

В обґрунтування своїх вимог за первісним позовом ПСП Сад зазначає, що 29 серпня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Велес Трейдінг та Приватним сільськогосподарським підприємством Сад укладено договір складського зберігання №290805. На виконання умов вказаного Договору складського зберігання ПСП Сад передано на зберігання ТОВ Велес Трейдінг соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80 522 кг (складська квитанція №354, серія АХ №693354 від 01.03.2015 року) та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241 088 кг (складська квитанція №35, серія АХ №693357 від 31.03.2015 року). Підпунктом 9.1 пункту 9 Договору складського зберігання №290805 від 29.08.2014 року сторони передбачили, що зерно, передане на зберігання, є власністю Поклажодавця, тобто є власністю ПСП Сад.

Як вказує позивач за первісним позовом, спірне рухоме майно є об'єктом права власності ПСП Сад, набутим у спосіб, який не суперечить закону. Дане майно обліковується ПСП Сад на балансі і використовується ним у господарській діяльності, однак 09.04.2015 року та 10.04.2015 року на території зерносховищ, що перебували в оренді ТОВ Велес Трейдінг та розташовані за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с Вирішальне, вул. 50-річчя Радянської влади, 1, заступником начальника ВПВР ОСОБА_1 проведено виконавчі дії, складено Акти опису та арешту майна, зокрема, зерна кукурудзи, соняшника, пшениці, вилучено вказане майно, та передано на зберігання представникам ПАТ ПУМБ.

З посилання на ст. ст. 20, 133, 134, 139, 144, 145, 147 ГК ; України, ст. ст. 16, 317, 321, 328, 334, 387, 391 ЦК України, ст. ст. 6, 11,60 Закону України Про виконавче провадження позивач за первісним позовом просить суд задовольнити його вимоги, визнати за Приватним сільськогосподарським підприємством Сад (38713, Полтавська область, Полтавський район, с Гожули, вул. Кірова, 10, ) право власності на соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80 522 кг та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241 088 кг., а також зняти арешт з майна, яке включене до актів опису та арешту майна складених державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_1 9 та 10 квітня 2015 року в межах здійснення виконавчого провадження №46637434, а саме: соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80 522 кг та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241 088 кг.

Направляючи справу на новий розгляд, суд касаційної інстанції зазначив, що "судами попередніх інстанцій, в порушення приписів ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, не встановлювалося, щоб Підприємство передавало Товариству на зберігання за Договором і складськими квитанціями чуже, а не своє власне майно. При цьому в силу припису частини другої статті 328 Цивільного кодексу України правомірність набуття права власності презюмується, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття такого права не встановлена судом.

Попередні судові інстанції зазначених приписів Цивільного і Господарського кодексів України у розгляді справи не застосували, а відтак й не встановили належним чином обставин, пов'язаних з наявністю чи відсутністю права власності Підприємства на спірне майно, а, отже, й підстав для задоволення первісного позову.

До того ж в обґрунтування сумнівів у правильності виданих складських квитанцій суди послалися на те, що підписи в них головного бухгалтера "суттєво різняться"; однак встановлення справжності підписів на відповідних документах може бути здійснене лише за результатами судової експертизи (частина перша статті 41 ГПК України), яка в даній справі не призначалася.

Не враховано попередніми судовими інстанціями й того, що та обставина, згідно з якою Підприємство було не єдиним поклажодавцем на складі, сама по собі не свідчить про неналежність йому певної частини наявного на складі зерна соняшнику та кукурудзи, а саме частини, стосовно якої було заявлено вимоги за первісним позовом зі справи. У зв'язку з чим Підприємством обґрунтовано зазначається, що воно претендувало не на все зерно, на яке накладався арешт у порядку здійснення виконавчого провадження, а лише на ту його частину, яка належала власне Підприємству. З метою виокремлення зерна, належного, на думку Підприємства, саме йому із загальної кількості зерна, на яке накладався арешт, суд не позбавлений був можливості призначити, за необхідності, відповідну судову експертизу.

Не встановивши, таким чином, усього кола обставин, що входять до предмета доказування в даній справі, названі судові інстанції припустилися неправильного застосування вимог частини першої статті 47 ГПК України щодо прийняття судового рішення за результатами обговорення усіх обставин справи та частини першої статті 43 названого Кодексу стосовно всебічного, повного і об'єктивного розгляду господарським судом в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності. Відтак у Вищого господарського суду України відсутні й підстави для висновку про правильність застосування ними норм матеріального права, в тому числі Цивільного і Господарського кодексів України."

Суд касаційної інстанції вирішив, що прийняті по суті справи судові рішення підлягають скасуванню в частині розгляду первісного позову з передачею справи в цій частині на новий розгляд до суду першої інстанції. У такому розгляді суду необхідно врахувати викладене, встановити обставини, зазначені в цій постанові, дати їм та доводам учасників судового процесу належну правову оцінку і вирішити спір (за первісним позовом) відповідно до закону.

Частиною 1 статті 111-12 Господарського процесуального кодексу України, вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

При прийнятті рішення, враховуючи вказівки викладені в постанові Вищого господарського суду України від 26.07.16р., суд виходив з наступного.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню, у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентуються Законом України Про виконавче провадження (далі - Закон). Вказаний нормативний акт є спеціальним по відношенню до інших нормативних актів при вирішенні питання щодо оцінки дій державної виконавчої служби.

Зазначеним Законом регламентовано порядок та особливості проведення кожної стадії (дії) виконавчого провадження і відповідних дій державних виконавців.

В силу ст. 1 Закону, виконавче провадження - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно зі ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

При цьому, у відповідності до ч. 1 ст. 6 вказаного Закону України Про виконавче провадження визначено, що державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Згідно до ч. 1, 3 ст. 11 Закону Про виконавче провадження державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Державний виконавець: здійснює заходи, необхідні для своєчасного і в повному обсязі виконання рішення, зазначеного в документі на примусове виконання рішення, у спосіб та в порядку, встановленому виконавчим документом і цим Законом, зокрема, накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 57 Закону арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 60 Закону України Про виконавче провадження, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника.

У п. 5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України № 9 від 17.10.2012 р. (з наступними змінами та доповненнями) роз'яснено, що відповідно до статті 60 Закону України Про виконавче провадження особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про зняття з нього арешту. Відповідачами у справах за цими позовами є стягувач і боржник, а справи підлягають розглядові за правилами господарського судочинства, якщо вони виникають у цивільних чи господарських правовідносинах і суб'єктний склад сторін у них відповідає вимогам статті 1 ГПК України. Що ж до заперечень проти арешту (опису) майна, які не пов'язані зі спором про право на це майно, а стосуються порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, то їх слід розглядати за правилами статті 121-2 ГПК України.

Крім того, відповідно п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про виключення майна з опису № 6 від 27.08.1976 р. (з наступними змінами та доповненнями), за правилами, встановленими для розгляду позовів про виключення майна з опису, розглядаються вимоги громадян і організацій, що ґрунтуються на праві власності на описане майно або на праві володіння ним. Відповідачами в справі суд притягує боржника, особу, в інтересах якої накладено арешт на майно, і в необхідних випадках - особу, якій передано майно, якщо воно було реалізовано.

Згідно з п. 16 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження № 14 від 26.12.2003 р. вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними відповідно до правил підвідомчості (ст. 24 ЦПК України, ст. 12 ГПК України) позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту.

Судом встановлено, що ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області по справі № 904/10253/14 від 19.01.2015р., залишеною без змін постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 23.03.2015 року (розміщені в Єдиному державному реєстрі судових рішень за № 42408363 та № 43304172 ) частково задоволено заяву ПАТ Перший Український міжнародний банк про вжиття заходів до забезпечення позову та накладено арешт в межах суми позову у розмірі 5 069 399,13 доларів США та 1 934 437,05 грн. на рухоме майно, яке є предметом застави та належить Приватно-орендному сільськогосподарському підприємству Батьківщина (, 37633, Полтавська область Миргородський район с. Попівка) та передати його на відповідальне зберігання ПАТ Перший Український міжнародний банк (04070, м. Київ, вул. Андріївська, 4, ), зокрема:

-пшениця ДСТУ 3768:2010, у кількості 4 150,00 тон, яка знаходиться на складському приміщенні за адресою: Полтавська область, Миргородський район, с. Остапівка, вул. Шевченка, буд. 43, зерносховище (критий тік), або в будь-якому іншому місці, в якому буде виявлено рухоме майно під час виконання ухвали суду;

-соняшник сорту Ес Біба, Соняшник сорту PR63A86, Соняшник сорту LG-5550, у кількості 5 084,67 тон, який знаходиться за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с. Вирішальне вул. Жовтнева, 1 а, вул. Комарова, 1в, 1г, 1д, вул. 50 річчя Радянської влади, буд. 1; Полтавська область, Лохвицький район, с.Юсківці, вул. Лучанська, буд. 16; Полтавська область, Лохвицький район, с.Піски, вул.Чапаева, буд. 59а, або в будь-якому іншому місці, в якому буде виявлено рухоме майно під час виконання ухвали суду;

-кукурудза сорту Яровець-243, Кукурудза сорту ДК-291, Кукурудза сорту Збруч, у кількості 8 310,4 тон, яка знаходиться за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с Вирішальне, вул. Жовтнева, 1 а, вул. Комарова, 1в, 1г, 1д, вул. 50 річчя Радянської влади, буд. 1; Полтавська область, Лохвицький район, с.Юсківці, вул. Лучанська, буд. 16; Полтавська область, Лохвицький район, с.Піски, вул. Чапаєва, буд. 59а, або в будь-якому іншому місці, в якому буде виявлено рухоме майно під час виконання ухвали суду.

У рамках здійснення виконавчого провадження по примусовому виконанню вищезазначеної ухвали постановою ВДВС Лохвицького РУЮ відкрито виконавче провадження №46637434.

09.04.2015 року та 10.04.2015 року на території зерносховищ, що перебували в оренді ТОВ Велес Трейдінг та розташовані за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с Вирішальне, вул. 50-річчя Радянської влади, 1, заступником начальника ВПВР ОСОБА_1 проведено виконавчі дії, складено Акти опису та арешту майна, зокрема, зерна кукурудзи, соняшника, пшениці, вилучено вказане майно, та передано на зберігання представникам ПАТ ПУМБ.

ПСП Сад стверджує, що на виконання умов договору складського зберігання ПСП Сад передано на зберігання ТОВ Велес Трейдінг соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80 522 кг за складською квитанцією №354, серія АХ №693354 від 01.03.2015 року та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241 088 кг за складською квитанцією №357, серія АХ №693357 від 31.03.2015 року.

Вказуючи, що належне йому майно на праві власності включено заступником начальника ВПВР ОСОБА_1 до актів опису та арешту майна, складених 9 та 10 квітня 2015 року в межах здійснення виконавчого провадження №46637434, позивач просить визнати за ним право власності на соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80522 кг та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241088 кг.

Відповідно до ст.16 Цивільного кодексу України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Главою 24 Цивільного кодексу України встановлені способи набуття права власності. Частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні.

Стаття 316 Цивільного кодексу України визначає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги котрого звернені до суду який повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Доказами, що підтверджують право власності можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази щодо приналежності позивачеві спірного майна.

Виходячи зі змісту даної правової норми право на звернення до суду з позовом про захист речових прав на майно встановлюється за позивачем, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, та створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів на майно.

Позивач в підтвердження належності йому описаного державним виконавцем майна зазначає у позові, що спірне рухоме майно є об'єктом права власності ПСП Сад, набутим у спосіб, який не суперечить закону. Дане майно обліковується ПСП Сад на балансі і використовується ним у господарській діяльності.

У своїх поясненнях ПСП САД також стверджує, що є власником спірного зерна, що підтверджується складськими квитанціями, копії яких містяться в матеріалах справи. Це зерно є власною продукцією ПСП САД, що вирощена ним.

З матеріалів справи вбачається, що 29 серпня 2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Велес Трейдінг та Приватним сільськогосподарським підприємством Сад укладено договір складського зберігання №290805.

Згідно умов вказаного договору ПСП Сад (поклажодавець) передає, а ТОВ Велес Трейдінг (зерновий склад) приймає на зберігання продукцію, на умовах визначених договором. Місцем зберігання, зокрема, визначено елеватор в с. Вирішальне Лохвицького району Полтавської області, який перебуває у власності ТОВ Луксор-Агро ( попереднє найменування - ТОВ Полтав-Агро ).

В матеріалах справи є копія договору оренди майна №140815 від 14.08.2014р. з додатками та змінами укладеного між ТОВ Велес Трейдінг та ТОВ Полтав-Агро, згідно якого останній передав в оренду ТОВ Велес Трейдінг нерухоме майно у складі виробничо-промислових будівель, споруд, що знаходиться за адресою: Україна, Полтавська обл., Лохвицький р-н., с. Вирішальне, вул. 50-річчя Радянської влади, 1. Оригінал вказаного договору на вимогу суду не було подано.

Підпунктом 2.1. пункту 2 договору складського зберігання №290805 від 29.08.2014 року передбачено, що на зберігання зерновому складу поклажодавцем може бути передано кукурудзу у кількості 1000 тонн та соняшник у кількості 1000 тонн.

Правовідносини зберігання зернової продукції регламентуються главою 66 Цивільного Кодексу України, ст.294 Господарського кодексу України, Законом України "Про зерно та ринок зерна в Україні", як спеціальним нормативно-правовим актом, та іншими нормативними актами.

За приписами ст. 1 Закону України Про зерно та ринок зерна в Україні зерновий склад - суб'єкт підприємництва, що є власником зерносховища і надає фізичним та юридичним особам послуги із зберігання зерна з видачею складських документів на зерно та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов'язань за складськими документами на зерно.

Доказів, що ТОВ Велес Трейдінг є зерновим складом у розумінні положень ст. 1 Закону України Про зерно та ринок зерна в Україні (є власником зерносховища та в передбаченому законом порядку отримав право на здійснення такої діяльності шляхом участі в Гарантійному фонді виконання зобов'язань за складськими документами на зерно) суду не надано.

Таким чином, суд враховує, що спірні правовідносини у справі не підпадають під дію Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" (з огляду, зокрема, на те, що Товариство не підпадає під ознаки зернового складу в розумінні названого Закону, а складські квитанції - під ознаки, визначені Положенням про обіг складських документів на зерно, затвердженого наказом Міністерства аграрної політики України від 27.06.2003 № 198).

За даних обставин, при аналізі спірних правовідносин, судом застосовуються положення Цивільного кодексу України про зберігання, в тому числі статей 936-966 названого Кодексу про договір зберігання, статті 294 Господарського кодексу України.

На виконання вказівок, які викладені в постанові Вищого господарського суду України від 26.07.16р. щодо встановлення обставин, повязаних з наявністю чи відсутністю права власності позивача на спірне майно, суд приймає до уваги наступне.

У відповідності до статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.

Статті 179, 181 ЦК дають визначення речі, нерухомих та рухомих речей: річчю є предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки. До нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Відповідно до ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною.

Згідно із статтею ст.190 ЦК України, майном як особливим об'єктом вважається окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов'язки. Річчю визначається предмет матеріального світу, щодо якого можуть виникати цивільні права та обов'язки (ст.179 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 957 Цивільного кодексу України за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Договір складського зберігання укладається у письмовій формі. Письмова форма договору складського зберігання вважається дотриманою, якщо прийняття товару на товарний склад посвідчене складським документом, яким є складська квитанція.

Відповідно до ст. 958 Цивільного кодексу України якщо товарний склад має право розпоряджатися речами, визначеними родовими ознаками, до відносин сторін застосовуються положення про договір позики, а час та місце повернення товарів визначаються загальними положеннями про зберігання.

Відповідно до ст. 941 Цивільного кодексу України за згодою поклажодавця зберігач має право змішати речі одного роду та однієї якості, які передані на зберігання.

Суд приймає до уваги, що спірне майно (соняшник та кукурудза) відноситься до речей, що визначені родовими ознаками.

Згідно актів опису від 09.04.2015 року та 10.04.2015 року на території зерносховищ, що перебували в оренді ТОВ Велес Трейдінг та розташовані за адресою: Полтавська область, Лохвицький район, с Вирішальне, вул. 50-річчя Радянської влади, 1, заступником начальника ВПВР ОСОБА_1 проведено виконавчі дії, до складу описаного, арештованого майна, включено, зокрема, соняшник та кукурудза із визначенням їх загальної ваги, проте без визначення класу та показників якості.

Судом встановлено, що відповідно до п. 2.2. договору складського зберігання зерна №290805 від 29.08.2014р. укладеного між ТОВ Велес Трейдінг та ПСП САД індивідуальне зберігання продукції в окремому сховищі не передбачено.

Відповідно до складських квитанцій №357 від 31.03.2015р. та №354 від 01.03.2015р., на які посилається позивач в обґрунтування визнання за ним права власності, зберігання зерна здійснюється знеособлено, про що зазначено в самих складських квитанціях.

Будь-яких доказів, які б свідчили про індивідуалізацію зерна переданого за складськими квитанціями №357 від 31.03.2015р. та №354 від 01.03.2015р. суду не надано.

За даних обставин, з огляду на те, що позивач не є єдиним поклажодавцем на складі, можливість виокремити із загальної маси зерна, на яке накладено арешт, конкретне зерно передане на зберігання саме ПСП САД, відсутня.

Заявлене відповідачем 1 клопотання про призначення судової біологічної експертизи, метою якої є встановлення факту щодо відповідності зразків зерна кукурудзи врожаю 2014 року вимогам ДСТУ 4525:2006 за показниками: вологість %, зернова домішка %, смітна домішка %, крупність %, схожість %, зараженість шкідниками % характеристикам і нормам для зерна кукурудзи 3 класу на кормові за групами та класами, відхилене судом, оскільки встановлення зазначених фактів не вплине на можливість індивідуалізації зерна переданого за вказаними складськими квитанціями.

При цьому, суд приймає до уваги, що відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Саме позивач повинен довести можливість індивідуалізації зерна переданого відповідно до складських квитанцій №357 від 31.03.2015р. та №354 від 01.03.2015р.

Клопотання про призначення експертизи, результати якої б, на думку позивача, могли довести факт можливості виокремлення зерна переданого за вказаними складськими квитанціями, позивачем не заявлялось.

Таким чином, позивач не довів факт індивідуалізації зерна переданого за вказаними складськими квитанціями, в звязку з чим заявлений позов про визнання права власності на спірне майно, яке визначене родовими ознаками, задоволенню не підлягає.

Оскільки вимоги про зняття арешту з майна, яке включене до актів опису та арешту майна складених державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Полтавській області ОСОБА_3 9 та 10 квітня 2015 року в межах здійснення виконавчого провадження №46637434, а саме: соняшник, врожаю 2014 року, загальною вагою 80522 кг та кукурудзу, врожаю 2014 року, загальною вагою 241088 кг, є похідними від вимог про визнання права власності, вони також задоволенню не підлягають.

Сплата судового збору за подання позову покладається на позивача у відповідності до ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

В И Р І Ш И В :

У задоволенні первісного позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 26.09.2016р.

Суддя Киричук О.А.