РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.09.2016Справа №910/14166/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Техенергобуд"
до Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик"
простягнення 1 610 000,00 грн.
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Братищенко Ю.О. - представник за довіреністю від 20.07.16
від відповідача не з'явився

В судовому засіданні 21.09.2016 в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду міста Києва звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Техенергобуд» з позовом до Публічного акціонерного товариства «Науково-виробниче підприємство «Більшовик» про стягнення 1 610 000,00 грн. в якості відшкодування вартості поліпшення орендованого майна.

Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 23.07.2002 між сторонами було укладено договір оренди № ДО-08-2002 складського приміщення. Позивачем як орендарем було здійснено як внутрішні так і зовнішні поліпшення орендованого майна, які полягали у виготовленні проектів та виконанні позивачем робіт по створенню зовнішніх інженерних мереж з водопостачання та водовідведення, електропостачання, телефонних комунікацій, тимчасового залізничного переїзду до об'єкту оренди.

Позивач звертався до відповідача із заявами про зарахування вартості зовнішніх поліпшень об'єкта оренди в рахунок орендної плати, проте відповідач не зарахував вартість поліпшень в рахунок орендної плати, а звернувся до суду з позовом про виселення позивача. Рішенням господарського суду м. Києва від 21.07.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016, вирішено виселити позивача із займаного складського приміщення.

Позивач зазначає, що зовнішні поліпшення неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, оскільки у випадку відключення об'єкта оренди від інженерних мереж водопостачання, електропостачання, телефонних комунікацій, а також демонтажу залізничного переїзду об'єкту оренди буде завдана шкода. Враховуючи викладене, позивач просить стягнути з відповідача вартість зовнішніх поліпшень об'єкта оренди в сумі 1 610 000,00 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 08.06.2016 порушено провадження у справі № 910/14166/16, призначено її до розгляду в судовому засіданні на 07.09.2016 за участю представників сторін.

06.09.2016 через відділ діловодства суду позивач подав клопотання про призначення судової експертизи.

В судове засідання 07.09.2016 з'явились представники сторін, представник відповідача подав відзив на позовну заяву та клопотання про застосування строку позовної давності. У відзиві на позовну заяву відповідач проти позову заперечує в повному обсязі з тих підстав, що у відповідності до п.1.6 додаткової угоди до договору № ДО-08-2002 від 23.07.2002, пункт 7.2 договору оренди доповнено абзацом такого змісту : «здійснити капітальний ремонт об'єкта оренди на підставі окремої домовленості між сторонами», однак позивачем не надано жодного доказу такої домовленості, також не надано доказів узгодження вартості поліпшень. Крім того, позивачем не було надано на затвердження відповідачу кошторису витрат. Крім того, відповідач зазначає, що рішенням господарського суду м. Києва від 21.07.2015 у справі № 910/11562/15 про виселення із займаного приміщення, встановлено факт закінчення строку оренди саме 01.30.2014. Виходячи з наведеного, за твердженням відповідача, строк позовної давності щодо предмету позову у справі № 910/14166/16 сплив 02.03.2015.

В судовому засіданні 07.09.2016 за клопотанням представника позивача було оголошено перерву до 14.09.2016.

В судове засідання 14.09.2016 представники сторін з'явились, представник позивача надав додаткові пояснення по суті спору, в яких зазначив, що для проведення наймачем робіт з поліпшення речі вимагається саме згода орендодавця на проведення цих робіт, викладена в певній документальній формі, в якій орендодавець може як встановити граничну вартість цих робіт, так і зобов'язати орендаря подати відповідний кошторис витрат на затвердження або не робити цього. Листом № 103-1 від 14.01.2003 відповідач погодив обсяг робіт, зазначивши, що вартість вказаних робіт буде зарахована в рахунок орендної плати позивача. У випадку припинення дії договору оренди, відповідач відшкодує залишок вартості виконаних покращень об'єкту. Таким чином, у позивача не було обов'язку після письмового погодження відповідачем обсягу робіт подавати останньому на затвердження ще й кошторис витрат. Крім того, позивач заперечував проти тверджень відповідача про сплив позовної давності щодо вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі, та зазначив, що початок перебігу позовної давності за вказаними вимогами пов'язаний із моментом складання сторонами акту-прийому-передачі цього майна. Крім того, позивач зазначив, що навіть якщо припустити, що перебіг позовної давності за вимогами позивача сплив 02.03.2015, то причини пропуску позовної давності позивачем мають бути визнані судом поважними, оскільки питання закінчення строку дії договору оренди, припинення договору оренди, виселення орендаря та повернення орендованого приміщення за актом було предметом судового спору, рішення в якому набрало законної сили 17.02.2016.

Представник позивача підтримав клопотання про призначення судової експертизи з питань можливості відокремити без заподіяння шкоди від складського приміщення та постового будинку поліпшень, які полягають у прокладенні зовнішніх інженерних мереж з водопостачання та водовідведення, електропостачання, телефонних комунікацій та облаштування тимчасового залізничного переїзду та визначення вартості таких поліпшень.

Представник відповідача проти призначення судової експертизи заперечував, у позові просив відмовити.

Відповідно до положень ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

Як зазначається в п. 2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування. Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Відповідно до п. 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року N 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи", питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Розглянувши клопотання Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергобуд» про призначення судової експертизи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, враховуючи, що заявником клопотання не наведено суду належних та обґрунтованих підстав необхідності призначення судової експертизи, а також з метою дотримання розумного строку вирішення спору, суд вважає за доцільне в задоволенні поданого клопотання відмовити.

За клопотанням представника позивача в судовому засіданні було оголошено перерву до 21.09.2016.

19.09.2016 через загальний відділ діловодства суду позивач повторно подав клопотання про призначення судової експертизи.

В судовому засіданні представник позивача підтримав повторне клопотання про призначення судової експертизи, в задоволенні якого суд відмовив.

Представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про причини неявки не повідомив, про час та місце судового засідання повідомлений належним чином.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Таким чином, незважаючи на те, що позивач не з'явився у судове засідання., справа може бути розглянута за наявними у ній документами у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаного учасника судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

23 липня 2002 року між Відкритим акціонерним товариством "Більшовик", що в подальшому змінило своє найменування на Публічне акціонерне товариство "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" (далі - відповідач, орендодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Техенергобуд" (далі - позивач. орендар) було укладено Договір оренди № ДО-08-2002 (далі - договір оренди), відповідно до умов якого орендодавець передає, а орендар приймає у тимчасове платне користування складське приміщення та постовий будинок загальною площею 776,1 кв. м., що розташовані за адресою: м. Київ, провулок Чугуєвський, 21 (стан об'єкта, що орендується на момент передачі в оренду - придатне для використання за п.2 договору).

Відповідно до п.2 договору оренди мета оренди - виробнича діяльність.

Відповідно до пункту 3.4 договору об'єкт, що орендується, повинен бути переданий Орендодавцем та прийнятий Орендарем не пізніше 10 днів з моменту початку роботи двосторонньої комісії.

Пунктом 3.5 сторонами встановлено, що при передачі об'єкта що орендується, складається акт приймання, який підписується членами двосторонньої комісії.

Об'єкт, що орендується, вважається переданим з моменту підписання акту здачі - приймання (п.3.6).

Відповідно до п. 4.1 договору оренди термін оренди складає 5 років з моменту прийняття об'єкта, що орендується, за актом здачі-приймання, у разі його відсутності - з моменту підписання договору.

Пунктом 4.2 договору встановлено, що якщо жодна сторона в термін 2 місяці до закінчення договору не заявить про намір його розірвати, договір пролонгується на один рік.

Листом від 14.01.2003 № 103-1 відповідач повідомив позивача, що за наявності фінансової можливості у ТОВ «Техенергобуд» орендодавець надає згоду на розроблення проектної документації і виконання наступних робіт:

1. розроблення проекту та виконання відповідних будівельних робіт по облаштуванню тимчасового переїзду до орендованого об'єкту (складське приміщення та постовий будинок по провул. Чугуєвський, 21);

2. виготовлення проекту і влаштування зовнішніх та внутрішніх інженерних мереж: водопостачання, водовідведення, електропостачання, телефонні комунікації, монтаж системи теплопостачання (опалення).;

3. перепланування та перебудова другого поверху з монтажем перегородок (без порушення несучих стін), ремонт даху, заміна підлоги, внутрішні оздоблювальні роботи, встановлення вікон та міжкімнатних дверей.

В листі від 14.01.2003 № 103-1 орендодавець також зазначив, що вартість виконаних ТОВ «Техенргобуд» робіт буде зарахована в рахунок орендної плати орендаря. У випадку припинення дії договору оренди, ВАТ «Більшовик» відшкодує залишок вартості виконаних покращень об'єкту та зазначених вище робіт.

28 травня 2003 року сторонами було укладено додаткову угоду до договору № ДО-08.2002 оренди від 23.07.2002, відповідно до якої дійшли згоди щодо звільнення орендаря від сплати орендної плати згідно з умовами договору до моменту закінчення ремонту об'єкта оренди та його підключення до інженерних мереж та систем енергопостачання.

Пунктом 7.1 договору (з урахуванням додаткової угоди від 28.05.2003) визначено обов'язки орендаря, зокрема, самостійно здійснювати поточний ремонт об'єкта, що орендується, протягом строку оренди, нести всі витрати з експлуатації об'єкта, що орендується, не здійснювати без письмової згоди орендодавця перебудову, добудову та перепланування об'єкта, що орендується, за власний рахунок усувати несправності та поломки комунікацій об'єкта, що орендується.

Відповідно до п.7.2 договору оренди орендар має право здійснити капітальний ремонт об'єкта оренди на підставі окремої домовленості між сторонами.

Пунктом 8.8 договору передбачено, що у випадку, коли орендар здійснив за власний рахунок покращення об'єкта оренди невіддільні без шкоди для об'єкта оренди, він має право в разі припинення дії даного договору на відшкодування вартості зроблених покращень та вартості оплачених робіт на здійснення покращень.

Звертаючись з позовом до суду, позивач зазначив, що в листі суб'єкта оціночної діяльності ОСОБА_2 «Стосовно незалежної оцінки нежитлової будівлі, що розташована за адресою: АДРЕСА_1» від 21.03.2013 № 5 вказано, що вартість робіт із внутрішніх поліпшень об'єкта оренди становить 820000,00 грн., що на той момент дорівнювало сумі боргу позивача з орендної плати, вартість робіт із зовнішніх поліпшень об'єкта оренди становить 1610000,00 грн. Відповідно до Висновку про вартість майна, зробленого суб'єктом оціночної діяльності ОСОБА_2 на замовлення відповідача вартість об'єкта оренди станом на 15.03.2013 становить 1 167 100,00 грн.

Позивач зазначає, що 28.10.2009 між сторонами було укладено мирову угоду, яка затверджена ухвалою Господарського суду м. Києва, пунктом 2.4 якої встановлено, що позивач після набрання мировою угодою законної сили не матиме жодних претензій до відповідача щодо відшкодування вартості здійснення ремонтних робіт, покращень та за підключення до інженерних мереж та систем водопостачання об'єкту оренди. Отже, на думку позивача, вказаною мировою угодою ТОВ «Техенргобуд» відмовилось від майнових претензій на внутрішні поліпшення об'єкта оренди.

Щодо зовнішніх поліпшень об'єкта оренди, то позивач звертався до відповідача з листами щодо зарахування їх вартості в рахунок орендної плати (лист № 12/107-28 від 29.10.2012).

Оскільки, рішенням Господарського суду м. Києва від 21.07.2015, що залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016, вирішено виселити позивача з орендованих приміщень та передати об'єкт за актом прийому-передачі, позивач звернувся до суду з вимогою про відшкодування йому вартості зовнішніх поліпшень об'єкта оренди на суму 1 610 000,00 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Як визначено частинами 1, 2 статті 193 Господарського кодексу України (надалі - ГК України), суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч. 1 ст. 509 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Нормами частини 1 статті 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Пунктом 1 частини 2 зазначеної статті визначені підстави виникнення цивільних прав та обов'язків, якими зокрема є договори та інші правочини.

Оскільки між сторонами по справі склалися господарські правовідносини, то до них слід застосовувати положення Господарського кодексу України (далі ГК України) як спеціального акту законодавства, що регулює правовідносини у господарській сфері.

Ст. 175 ч.1 Господарського кодексу України встановлює, що майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються ЦКУ з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншими учасниками відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші ), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 ЦК України).

Зазначені вище норми Цивільного кодексу України кореспондуються з положеннями статті 193 ГК України.

За своєю правовою природою Договір оренди № ДО-08-2002 від 23.07.2002 є договором найму, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які також підпадають під правове регулювання Глави 63 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно ч. 6 ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору найму (оренди).

Відповідно до ч.2 ст.776 ЦК України, капітальний ремонт речі, переданої у найм, провадиться наймодавцем за його рахунок, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо наймодавець не провів капітального ремонту речі, що перешкоджає її використанню відповідно до призначення та умов договору, наймач має право: відремонтувати річ, зарахувавши вартість ремонту в рахунок плати за користування річчю, або вимагати відшкодування вартості ремонту; вимагати розірвання договору та відшкодування збитків.

Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю (ч 3 ст. 778 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи вбачається, що рішенням Господарського суду м. Києва від 21.07.2015, що залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.02.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 20.04.2016, у справі № 910/11562/15 за позовом Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергобуд" про виселення із займаного складського приміщення та постового будинку, що знаходяться за адресою: м.Київ, пров. Чугуївський, 21, позовні вимоги задоволено повністю. Вказаним рішенням суду вирішено виселити ТОВ "Техенергобуд" із займаного приміщення площею 776,1 кв.м, розміщеного за адресою: м. Київ, провулок Чугуєвський,21) та передати зазначене приміщення за актом прийому-передачі Публічному акціонерному товариству "Науково-виробниче підприємство "Більшовик", стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Техенергобуд" на користь Публічного акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" 1218 грн. 00 коп. судового збору.

Вказаними судовими рішеннями встановлено, що строк дії договору оренди від 23.07.2002 №ДО-08-2002 закінчився 01.03.2014.

Крім того, ухвалою суду від 28.10.2009 року у справі № 36/350 за позовом ТОВ "Техенергобуд" до Відкритого акціонерного товариства "Науково-виробниче підприємство "Більшовик" про визнання прав орендаря було затверджено мирову угоду б/н від 28.10.2009р., укладену між Товариством з обмеженою відповідальністю "Техенергобуд" та Відкритим акціонерним товариством НВП "Більшовик" та припинено провадження у справі № 36/350. Вказана ухвала суду оскаржена не була та набрала чинності 28.10.2009 року.

Суд відзначає, що мирова угода за своєю правовою природою є правочином у розумінні змісту ст.ст. 202, 203 Цивільного кодексу України і є підставою для виникнення прав та обов'язків сторін, що її уклали.

Аналогічні висновки містяться у постановах Вищого господарського суду України від 28.10.2010 р. у справі №28/130 та від 27.01.2014 р. у справі № 922/3651/13.

Відповідно до п.3.19 постанови Пленуму ВГСУ № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» одним із способів вирішення господарського спору є мирова угода сторін, яка може стосуватися лише прав і обов'язків сторін щодо предмета позову (частини перша і третя статті 78 ГПК). Мирова угода підписується особами, уповноваженими представляти сторони в господарському суді (стаття 28 ГПК). Мирова угода може бути укладена і стосовно певної частини позовних вимог. Умови мирової угоди мають бути викладені чітко й недвозначно з тим, щоб не виникало неясності і спорів з приводу її змісту під час виконання.

В ухвалі про затвердження мирової угоди у резолютивній частині докладно й чітко викладаються її умови і зазначається про припинення провадження у справі (пункт 7 частини першої статті 80 ГПК), а також вирішуються питання, пов'язані з судовими витратами у справі. Затвердження судом мирової угоди з одночасним припиненням провадження у справі є одноактною (нерозривною) процесуальною дією і не може розглядатися як два самостійних акти - окремо щодо затвердження мирової угоди і щодо припинення провадження.

Господарський суд не затверджує мирову угоду, якщо вона не відповідає закону, або за своїм змістом вона є такою, що не може бути виконана у відповідності з її умовами, або якщо така угода остаточно не вирішує спору чи може призвести до виникнення нового спору. Мирова угода не може вирішувати питання про права і обов'язки сторін, які можуть виникнути у майбутньому, а також стосуватися прав і обов'язків інших юридичних чи фізичних осіб, які не беруть участі у справі або, хоча й беруть таку участь, але не є учасниками мирової угоди. Укладення мирової угоди неможливе і в тих випадках, коли ті чи інші відносини однозначно врегульовані законом і не можуть змінюватись волевиявленням сторін.

Судом досліджено текст мирової угоди від 28.10.2009, зокрема, пункт 2.4 угоди, в якому зазначено, що ТОВ "Техенергобуд" після набрання мирової угоди законної сили не матиме жодних майнових претензій до ВАТ НВП "Більшовик" щодо відшкодування вартості здійснення ремонтних робіт, покращень та за підключення до інженерних мереж та систем водопостачання складського приміщення та постового будинку за адресою: м. Київ, пров. Чугуївський, 21. В пунктах 3.1 - 3.3 Мирової угоди від 28.10.2009 сторони дійшли згоди про наступне:

- сторони погоджуються з тим, що відповідно до умов цієї Угоди вони дійшли згоди щодо повного та остаточного врегулювання будь-яких зустрічних претензій, не мають і не матимуть ніяких інших вимог;

- сторони мають належне уявлення про сутність цієї Угоди і всіх її елементів. Не існує ніяких факторів, які могли б вплинути на їх уявлення про мету цієї Угоди;

- сторони підтверджують, що вищевикладені умови відповідають їх волевиявленню і породжують настання бажаних наслідків, які відповідають їх дійсним інтересам.

Відповідно до частини 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме фактам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), але не правовій оцінці таких фактів, здійсненій іншим судом чи іншим органом, який вирішує господарський спір (п. 26. постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 р. № 18).

Таким чином, факти встановлені в рішенні Господарського суду м. Києва від 21.07.2015 у справі № 910/11562/15 стосовно закінчення 01.03.2014. строку дії договору оренди від 23.07.2002 №ДО-08-2002 мають преюдиційне значення та не підлягають повторному доведенню при розгляді даної справи.

Відповідно до абзацу 9 підпункту 3.19 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» наказ господарського суду про примусове виконання мирової угоди не може бути видано, оскільки провадження зі справи припинено. У разі ж ухилення однієї зі сторін від виконання мирової угоди після закінчення строку (настання терміну) виконання нею своїх обов'язків за цією угодою:

- якщо ухвала господарського суду про затвердження мирової угоди відповідає вимогам статті 18 Закону України "Про виконавче провадження", то вона є виконавчим документом у розумінні пункту 2 частини другої статті 17 названого Закону і підлягає виконанню державною виконавчою службою; тому за наявності зазначеної умови позовна заява про спонукання до виконання мирової угоди не підлягає розгляду в господарських судах;

- якщо ж ухвала суду про затвердження мирової угоди не містить усіх даних, зазначених у статті 18 названого Закону, то така ухвала не має статусу виконавчого документа, і інша сторона у справі не позбавлена права звернутися з позовом про спонукання до виконання мирової угоди, у випадку задоволення якого господарський суд видає наказ. Відповідний позов може мати як майновий, так і немайновий характер у залежності від змісту умов мирової угоди.

З матеріалів справи та пояснень представників сторін вбачається, що жодна зі сторін у справі № 36/350 ухвалу від 28.10.2009 про затвердження мирової угоди не оскаржувала та до суду з позовом про спонукання до виконання вказаної мирової угоди не зверталась. Таким чином, станом на момент вирішення даного спору умови мирової угоди від 28.10.2009 є чинними та обов'язковими для ТОВ «Техенергобуд» та ПАТ НВП «Більшовик».

Частиною 1 статті 778 ЦК України визначено, що наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця.

Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення (ч. 2 ст. 778 ЦК України).

Якщо поліпшення речі зроблено за згодою наймодавця, наймач має право на відшкодування вартості необхідних витрат або на зарахування їх вартості в рахунок плати за користування річчю (ч. 3 ст. 778 ЦК України).

Відповідно до статей 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).

Суд не погоджується з твердженнями позивача про те, що умовами мирової угоди від 28.10.2009 ТОВ «Техенергобуд» відмовилось від майнових претензій щодо відшкодування вартості внутрішніх поліпшень об'єкта оренди. Як вбачається з тексту самої мирової угоди з моменту її затвердження судом ТОВ «Техенергобуд» відмовляється від будь-яких майнових претензій до орендодавця щодо відшкодування вартості здійснених ремонтних робіт, покращень та підключення до інженерних мереж та систем водопостачання об'єкта оренди, тобто щодо всіх поліпшень орендованого майна, а не лише внутрішніх як стверджує позивач.

Крім того, суд зауважує, що чинне законодавство не містить таких понять як внутрішні або зовнішні поліпшення орендованого майна, якими оперує позивач. В п.2 Постанови КМ України від 10.12.2003 № 1891 "Про затвердження Методики оцінки майна" міститься визначення поняття невід'ємного поліпшення орендованого майна - здійснені орендарем заходи, спрямовані на покращення фізичного (технічного) стану орендованого майна та (або) його споживчих якостей, відокремлення яких призведе до зменшення його ринкової вартості. Таким чином, суд приходить до висновку, що п.2.4 мирової угоди стосується вартості всіх поліпшень об'єкта оренди, які були здійснені орендарем станом на момент затвердження судом даної мирової угоди.

Приписами статей 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно із ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Таким чином, проаналізувавши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд дійшов до висновку про відсутність у позивача належних та достатніх обґрунтувань своїх вимог, а тому в задоволенні позову про стягнення з відповідача на користь позивача вартості здійснених невід'ємних поліпшень нерухомого майна (складського приміщення та постового будинку), що знаходиться за адресою: м.Київ, пров. Чугуївський, 21, в сумі 1610000,00 грн., належить відмовити повністю.

Відповідач подав заяву про застосування строку позовної давності, в якій зазначив, що строк позовної давності позивачем пропущений, оскільки рішенням Господарського суду м. Києва від 21.07.2015 у справі № 910/11562/15 встановлено факт закінчення строку договору оренди 01.03.2014, а відповідно до ст.. 786 ЦК України до вимог про відшкодування витрат на поліпшення речі застосовується позовна давність в один рік. Перебіг позовної давності щодо вимог наймача починається з моменту припинення договору найму.

Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно із п. 28 постанови пленуму Верховного суд України від 06 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" до окремих видів вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, встановлено спеціальну позовну давність (частини третя, четверта статті 258 ЦК). Перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В той же час, суд зазначає, що заява відповідача про застосування позовної давності не підлягає задоволенню, оскільки за змістом частини першої ст. 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє у позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів").

Оскільки суд відмовляє в позові по суті в зв'язку з відсутністю порушеного права або охоронюваного інтересу позивача, тому питання порушення строку позовної давності (за даних обставин) не впливає на суть винесеного рішення.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Отже, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 ГПК України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 23.09.2016.

Суддя Пукшин Л.Г.