КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа№ 910/6094/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Коротун О.М.

суддів: Майданевича А.Г.

Суліма В.В.

при секретарі судового засідання - Куценко К.Л.

за участю представників сторін:

від позивача: Громніцький Ю.П. - представник за довіреністю № 14-132 від 13.05.2014;

від відповідача 1: Корчагін М.П. - представник за довіреністю б/н від 10.02.2016;

від відповідача 2: не з'явились;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016

у справі № 910/6094/16 (суддя - Пукшин Л.Г.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення"

2. Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар"

про визнання договору недійсним,

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (надалі - позивач) звернулося до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тутковський Інтегровані Рішення" (надалі - відповідач 1) та Товариства з обмеженою відповідальністю "Володар" (надалі - відповідач 2) про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 16.05.2015, укладеного між відповідачами за договором про закупівлю послуг № 40-36 від 03.05.2012.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що договір про відступлення права вимоги від 16.05.2016 був укладений із порушенням вимог чинного законодавства, а саме: у відсутності законних підстав для продажу первісним кредитором майнових прав, недосягненні згоди щодо встановлення у договорі моменту виконання обов'язку продавця передати товар, неузгодження ціни договору та відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності директора ТОВ "Володар".

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 (повне рішення складено 20.05.2016) в позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач 30.05.2016 (згідно відтиску штемпеля відділення поштового зв'язку на конверті) звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить повністю скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.06.2016 апеляційну скаргу Національного медичного університету ім. О.О. Богомольця на рішення Господарського суду міста Києва від 25.05.2016 у справі № 910/6094/16 прийнято до провадження.

Розгляд справи неодноразово відкладався.

Справа розглядалась різними складами суду.

У зв'язку з припиненням повноважень судді Лобаня О.І., відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 20.09.2016, для розгляду апеляційної скарги у даній справі визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя - Коротун О.М., судді: Майданевич А.Г., Сулім В.В., вказана судова колегія розпочала розгляд апеляційної скарги спочатку і ухвалила постанову у даній справі.

Через загальний відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду від ТОВ "Тутковський Інтегровані Рішення" надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач 1 просить відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а оскаржуване рішення залишити без змін.

В судовому засіданні 20.09.2016 представник позивача апеляційну скаргу підтримав, просив рішення суду першої інстанції скасувати з прийняттям нового про задоволення позову в повному обсязі.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні 20.09.2016 проти апеляційної скарги заперечила, просила залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Представник відповідача 2 в судове засідання 20.09.2016 не з'явився, при цьому, ухвала Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 повернута відділенням поштового зв'язку з відміткою причини такого повернення: «за закінченням встановленого строку зберігання».

Враховуючи те, що відповідач 2 впродовж усього розгляду справи в як в суді першої , так і в суді апеляційної інстанцій жодного разу не з'являвся в судові засідання, кореспонденція за наявною в матеріалах справи адресою товариством не отримується, а також з огляду на доводи позивача про відсутність відповідача 2 за його місцезнаходженням, судом апеляційної інстанції було здійснено розміщення повідомлення про час та місце наступного судового засідання на веб-порталі "Судова влада України". З урахуванням того, що явка представників учасників апеляційного провадження судом апеляційної інстанції обов'язковою не визнавалась, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статтею 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про можливість здійснення перевірки рішення Господарського суду міста Києва в апеляційному порядку за відсутності представника відповідача 2, який був належним чином повідомлений про час та місце судового засідання, за наявними матеріалами справи.

Дослідивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на неї, заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши надані оригінали, Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

Як вірно з'ясовано судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 03.05.2012 між Національною компанією "Нафтогаз України" (як замовником) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Володар" (як виконавцем) укладено договір № 40-36 про закупівлю послуг, умовами якого передбачено, що виконавець зобов'язується у 2012 році - надати замовнику послуги, зазначені в пункті 1.2. договору, а замовник - прийняти і оплатити послуги на умовах, передбачених даним договором.

Найменування послуг: консультативні послуги в наукових і технічних галузях, суміжних з будівництвом; проведення першочергових геологорозвідувальних робіт на нафту і газ (прогнозування нафтогазоперспективних структур в центральній частині Дніпровсько-Донецької западини).

Послуги мають бути надані у кількості, необхідній для виконання даного договору.

Детальний перелік та обсяг послуг зазначені у Геологічному завданні на надання послуг додаток № 1 та календарному плані на надання послуг додаток № 2 (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 3.1. договору, ціна даного договору становить 9 994 000, 00 грн., крім того ПДВ 1 998 800, 00 грн., всього 11 992 800, 00 грн.

Згідно п. 4.1. договору, після укладення даного договору замовник може перерахувати на рахунок виконавця авансовий платіж у розмірі 70 (сімдесят) відсотків від суми зазначеної у п. 3.1. договору, що становить 6 995 800, 00 грн., крім того ПДВ 1 399 160, 00 грн.

Пунктом 4.2. договору передбачено, що далі розрахунки за послуги проводяться шляхом поетапної оплати замовником наданих послуг, після отримання замовником рахунку на оплату, якісно підготовленої відповідно до вимог Геологічного завдання та Календарного плану звітної документації, та після підписання замовником акту здачі-приймання наданих послуг по кожному виконаному етапу. При цьому із суми, яка повинна бути сплачена, вираховується питома частка авансового платежу.

Розрахунки проводяться протягом 5 (п'яти) банківських днів від дати підписання замовником без зауважень до наданих послуг акту здачі-приймання наданих послуг та отримання документів, передбачених цим пунктом.

Умовами п.п. 6.1.1.-6.1.3 договору визначено, що замовник зобов'язаний, зокрема своєчасно та в повному обсязі сплачувати за надані послуги; приймати надані послуги згідно з актом здачі-приймання наданих послуг (якщо результати наданих послуг відповідають умовам договору); протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дня отримання звітної документації, визначеної Геологічним завданням та Календарним планом, акту здачі-приймання наданих послуг за виконаний етап повинен надати виконавцю підписаний вищезазначений акт або мотивовану відмову від прийняття послуг.

Даний договір набуває чинності з дати підписання договору уповноваженими представниками сторін та скріплення їх печатками і діє до 31.12.2012 в частині надання послуг, а в частині здійснення розрахунків - до повного їх завершення (п. 10.1. договору).

Як вбачається з матеріалів справи, відповідачем 2 були надані послуги згідно умов договору на загальну суму 11 992 880, 00 грн., а позивачем прийняті надані послуги, що підтверджується зведеними актами здачі-приймання наданих послуг № 1 від 13.08.2012, № 2 від 24.09.2012 та № 3 від 20.12.2012, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками. В судовому засіданні 20.09.2016 колегія суддів Київського апеляційного господарського суду оглянула у присутності представників сторін надані на огляд відповідачем 1 оригінали вищенаведених документів, зауважень до яких апелянт не висловив.

16 червня 2015 між відповідачем 2 (як первісним кредитором) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Надра інтегровані рішення", що в подальшому було перейменовано на Товариство з обмеженою відповідальністю «Тутковський інтегровані рішення» (як новим кредитором) було укладено договір відступлення права вимоги, умовами якого передбачено, що первісний кредитор передає свої права (відступає права вимоги), а новий кредитор набуває усі права первісного кредитора по договору № 40-36 від 03.05.2012 про надання послуг: консультативні послуги в наукових і технічних галузях, суміжних з будівництвом, проведення першочергових геологорозвідувальних робіт на нафту і газ (Прогнозування нафтогазоперспективних структур в центральній частині Дніпровсько-Донецької западини) (надалі - договір).

Сторони також визначили, що правами для цілей договору розуміються усі існуючі права вимоги кредитора до Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України" (боржника), у обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення, у т.ч. права вимоги грошових та інших зобов'язань по "Основному договору" (п. 1.2. договору).

Згідно п. 2.1 договору, відступлення права вимоги заборгованості за основним договором до боржника новому кредитору здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості такої заборгованості.

Цей договір є договором відступлення (переуступки) права вимоги та не є договором купівлі-продажу права вимоги (п.2.2 договору).

Відповідно до п. 3.2 договору сторони погоджуються, що права вимоги відступлені (передані) новому кредитору у обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення.

Пунктами 3.3, 3.4 договору передбачено, що внаслідок передачі (відступлення) за даним договором новому кредитору прав первісного кредитору по основному договору відбувається заміна кредитора у зобов'язанні та новий кредитор набуває усіх прав первісного кредитора, зокрема права вимагати від боржника виконання усіх грошових та інших зобов'язань.

Відступлення права вимоги первісним кредитором та набуття новим кредитором права вимоги набувають чинності у момент укладення цього договору, за умови його належного підписання обома сторонами та скріплення печатками сторін.

Відповідно до п. 4.2 договору, новий кредитор приймає зобов'язання письмово повідомити боржника про заміну кредитора у зобов'язанні (набуття права вимоги) по основному договору.

Договір набуває чинності з моменту його підписання і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за ним (п. 6.1. договору).

Так, з матеріалів справи вбачається, що відповідач 1 ( як новий кредитор) на адресу позивача (боржник) направив вимогу про погашення заборгованості № 02/07/2 від 02.07.2015, в якій повідомив боржника, що між Товариством з обмеженою відповідальністю "Володар" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Надра інтегровані рішення" укладено договір про відступлення права вимоги від 16.06.2015, відповідно до якого ТОВ "Володар" передало (відступило), а ТОВ "Надра інтегровані рішення» було усі права кредитора по договору №40-36 від 03.05.2012, у т.ч. право вимагати погашення боргу, у зв'язку з чим просив відповідача виконати зобов'язання протягом 3 (трьох) банківських днів та погасити заборгованість по договору № 40-36 від 03.05.2012 у сумі 718 680,00 грн.

Згідно ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

За приписами ст. 513 Цивільного кодексу України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.

Відповідно до ст. 514 Цивільного кодексу України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 516 Цивільного кодексу України передбачено, що заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено статтею 16 вказаного Кодексу.

Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається з двох елементів: предмету і підстави позову.

Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову є факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу (при цьому підстави позову визначає позивач при зверненні до суду першої інстанції).

Так, судом першої інстанції було вірно встановлено, що звертаючись з даним позовом до суду, позивач вказував фактично дві підстави для визнання спірного договору недійсним, зокрема, що спірний договір уступки є договором, на який розповсюджуються норми ЦК України про купівлю-продаж майнових прав; а тому в порушення приписів ч.1 ст. 656 ЦК України у спірному договорі уступки сторони не встановили обсяг грошових вимог на момент їх відступлення, а предметом договору уступки було неіснуюче право вимоги, оскільки обов'язок позивача здійснити оплату та відповідне майнове право відповідача 2 вимагати такої оплати виникає в порядку, встановленому у п.4.2 договору № 40-36, тобто після отримання позивачем рахунку на оплату послуг та повного пакету документів, передбачених цим пунктом; крім того, позивач стверджує, що укладенням договору уступки сторони порушили приписи ст. 691 ЦК України, оскільки не дійшли згоди щодо ціни прав вимоги. Іншою підставою позивач визначив те, що директором відповідача 2 було порушено приписи ст. 92 ЦК України, оскільки у директора не було необхідного обсягу цивільної дієздатності. Таким чином, позивач зазначає, що зміст укладеного відповідачами правочину суперечить Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а тому на підставі ч. 1 ст. 215 ЦК України підлягає визнанню недійсним.

Щодо першої підстави недійсності правочину, колегія суддів зазначає наступне.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначені ст. 203 Цивільного кодексу України, відповідно до якої:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України).

Відповідно до частин 1 та 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", правочин може бути визнаний недійсним з підстав, передбачених законом. Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

За умовами п.1.1 спірного договору уступки його предметом є відступлення права вимоги первісним кредитором новому кредитору, що виникло на підставі договору № 40-36. При цьому згідно п.2.1 договору уступки відступлення права вимоги здійснюється без компенсації первісному кредитору вартості заборгованості, права вимоги якої відступаються. Крім того, в п. 2.2 договору відступлення права вимоги прямо зазначено, що цей договір є договором відступлення (переуступки) права вимоги та не є договором купівлі-продажу права вимоги, тобто сторони договору зробили окреме застереження щодо правової природи оспорюваного договору, що виключає можливість застосування до нього норм цивільного законодавства про купівлю-продаж, зокрема, ст. 656 ЦК України.

За змістом п.1.2 оспорюваного договору уступки правами для цілей відповідного договору уступки розуміються усі існуючі права вимоги кредитора боржника, у обсязі та на умовах, що існують на момент відступлення, у т.ч. права вимоги грошових та інших зобов'язань по основному договору.

Твердження позивача про відступлення відповідачем 2 відповідачу 1 неіснуючих прав вимоги правомірно відхилено місцевим господарським судом, оскільки між позивачем та відповідачем-2 було підписано наступні акти здачі-приймання наданих послуг:

- зведений акт № 1 від 13.08.2012 здачі-приймання наданих послуг (етапи послуг № 1-2) на суму 1 230 000,00 грн;

- зведений акт № 2 від 24.09.2012 здачі-приймання наданих послуг (етап послуг № 3) на суму 1 649 160,00 грн;

- зведений акт № 3 від 20.12.2012 здачі-приймання наданих послуг (етапи послуг № ) на суму 718 680,00 грн., копія яких наявні в матеріалах справи (а.с. 95-97).

Таким чином, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду, що сторони договору уступки дійшли згоди щодо обсягу прав вимоги, які відступаються, і така домовленість відповідає положенням ст. 514 ЦК України.

Так, уступка права вимоги стосується виключно заміни сторони (кредитора) у зобов'язанні, не впливає на зміст самого зобов'язання і заміна сторони у зобов'язанні ніяким чином не порушує права та інтереси боржника. Разом з цим наведеними нормами цивільного законодавства не встановлено вимог щодо платності відступлення права вимоги, відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов'язується або не зобов'язується їх оплатити, що спростовує відповідні доводи позивача.

При цьому, колегія суддів зазначає, що однією з обов'язкових умов визнання договору недійсним є порушення у зв'язку з його укладенням прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, а позивач посилається на формальне порушення закону, у суду немає правових підстав для задоволення позову. Вказана правова позиція Верховного суду України міститься у постанові, прийнятої за наслідками розгляду справи №6-94цс13 від 25.12.2013 та є обов'язковою для судів при застосуванні таких норм права.

Щодо іншої підстави позову, зокрема, твердження позивача про відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності у директора відповідача 2 на укладення спірного договору, вказана обставина спростовується наступним.

Судом першої інстанції вірно встановлено, що зазначений спірний договір зі сторони ТОВ «Володар» підписаний директором товариства ОСОБА_5, який діяв на підставі статуту.

Як встановлено судом за змістом витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо ТОВ «Володар», останній не містить будь - яких обмежень щодо повноважень директора товариства ОСОБА_5 (керівник з 30.09.2014) (а.с. 111-119), зокрема, і щодо укладення угод від імені ТОВ «Володар» у межах наданих йому статутом повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. У відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

В силу ст. 145 Цивільного кодексу України вищим органом товариства з обмеженою відповідальністю є загальні збори його учасників. У товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

Відповідно до частини третьої статті 237 Цивільного кодексу України представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства.

Згідно з частиною 2 статті 207 Цивільного кодексу України правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Частини 2, 3 статті 145 Цивільного кодексу України передбачають, що у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Компетенція виконавчого органу товариства з обмеженою відповідальністю, порядок ухвалення ним рішень і порядок вчинення дій від імені товариства встановлюються цим Кодексом, іншим законом і статутом товариства.

За змістом пункту 3 статті 92 Цивільного кодексу України орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

В пункті 3.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" вказується, що цими нормами передбачено не укладення договорів, а їх затвердження. Тому, якщо господарським судом буде з'ясовано, що статутом товариства з обмеженою відповідальністю право виконавчого органу цього товариства на укладення договору не обмежено, тобто такий орган уклав договір без порушення наданих йому повноважень, то сам лише факт незатвердження договору після його підписання не може бути підставою для визнання договору недійсним.

А тому судом першої інстанції було правомірно відмовлено в задоволенні позовної вимоги з цієї підстави, як і у задоволенні клопотання в порядку ст. 30 ГПК України щодо виклику директора (також з урахуванням відсутності відповідача 2 за місцезнаходженням).

Суд апеляційної інстанції також не приймає доводи апелянта про те, що факт укладення спірного правочину між відповідачами (і навіть саме існування юридичної особи ТОВ «Тутковський інтегровані рішення») спрямовано на ухилення від виконання первісним кредитором своїх зобов'язань перед НАК «Нафтогаз України» за іншими правочинами, оскільки таке твердження позивача ґрунтується на припущеннях, які не містять беззаперечних доказів у матеріалах справи. Окрім цього колегія суддів зазначає, що предметом доказування у даній справі є відносини, які виникли між сторонами при укладенні договору відступлення права вимоги за договором № 40-36 від 03.05.2012, тоді як посилання позивача про недослідження судом першої інстанції в цілому правовідносин, що склались між сторонами, зокрема, щодо інших правочинів, не приймається судом апеляційної інстанції, оскільки такі правовідносини не є предметом доказування у даній справі.

Щодо доводів апелянта про фіктивність підприємства ТОВ «Володар», колегія суддів зазначає, що посилання в тексті апеляційної скарги на наявність досудового розслідування щодо фіктивності такого підприємства без надання належних доказів в порядку ст. 33 - 36, 43, 101 ГПК України унеможливлює перевірку судом даної обставини, тоді як лише відсутність відповідача 2 за місцезнаходження не є підставою стверджувати, що таке підприємство є фіктивним, а тому не може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції.

Разом з цим, що між сторонами наявні судові спори. Так, зокрема в Господарському суді міста Києва розглядалась справа № 910/32578/15 за позовом ТОВ "Тутковський інтегровані рішення" до ПАТ "НАК "Нафтогаз України" про стягнення заборгованості у розмірі 718 680, 00 грн. Позовні вимоги обгрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань щодо оплати наданих послуг за договором №40-36 про закупівлю послуг від 03.05.2012.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.02.2016 у справі №910/32578/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.06.2016 та постановою Вищого господарського суду України від 10.08.2016, позовні вимоги задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на користь ТОВ "ТУТКОВСЬКИЙ ІНТЕГРОВАНІ РІШЕННЯ" 718 680,00 коп. - заборгованості за договором № 40-36 від 03.05.2016.

Окрім цього у вказаних судових рішення також було встановлено, що ТОВ "Володар" були надані послуги згідно умов договору на загальну суму 11 992 880,00 грн., (на підставі експертного висновку №83/12-гр. від 02.06.2012, виданого ДГП "Державна комісія з експертизи геологічних проектів та кошторисів" про затвердження кошторисної вартості проекту, повідомлення № 63740 ДНВП "Геоінформ" про прийняття на зберігання Звіту про надання послуг "Прогнозування нафтогазоперспективних структур в центральній частині Дніпровсько-Донецької западини", виконане ТОВ "Володар" та затверджене НАК "Нафтогаз України"). Відповідачем прийняті надані послуги, що підтверджується зведеними актами здачі-приймання наданих послуг № 1 від 13.08.2012, № 2 від 24.09.2012 та № 3 від 20.12.2012, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками без зауважень, однак в порушення умов договору відповідач за надані послуги розрахувався частково; неоплаченим залишився зведений акт здачі-приймання наданих послуг №3 на суму 718 680,00 грн., стягнення якої і є предметом спору у даній справі. 16.06.2015 між ТОВ "Володар" (первісний кредитор) та ТОВ "Надра Інтегровані рішення" (новий кредитор) укладено договір відступлення права вимоги (далі - договір відступлення права вимоги), за умовами якого первісний кредитор передає свої права (відступає права вимоги), а новий кредитор набуває усі права первісного кредитора по договору № 40-36 від 03.05.2012 про надання послуг: консультативні послуги в наукових і технічних галузях, суміжних з будівництвом, проведення першочергових геологорозвідувальних робіт на нафту і газ (Прогнозування нафтогазоперспективних структур в центральній частині Дніпровсько-Донецької западини).

Таким чином, судовими рішеннями у вказаній справі було визнано наявність заборгованості ПАТ «НАК «Нафтогаз України» перед ТОВ «Тутковський інтегровані рішення» за договором № 40-36 від 03.05.2016 в результаті реалізації укладеного договору відступлення права вимоги від 16.06.2015 (недійсність якого є предметом розгляду у даній справі).

Відповідно до ч. 3 статті 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Отже, обставини, встановлені в рішеннях господарських судів у справі № 910/32578/15 на підставі ст. 35 ГПК України мають преюдиційне значення, а тому повторного доведення не потребують.

На підставі вищезазначеного судом апеляційної інстанції відхиляються доводи апелянта про недоведеність наявності боргу позивача перед відповідачем 2, а відповідно, і перед відповідачем 1 з урахуванням відмови в позові про визнання недійсним спірного договору відступлення права вимоги.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок доказування та подання доказів відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Таким чином, на підставі належних та допустимих доказів поданих учасниками апеляційного провадження, суд апеляційної інстанції вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, а тому апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Отже, доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження під час перегляду рішення судом апеляційної інстанції, апелянт не подав жодних належних та допустимих доказів на підтвердження власних доводів, які могли би бути прийняті та дослідженні судом апеляційної інстанції в розумінні ст.ст. 33, 34, 36, 43, 101 ГПК України.

Судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на апелянта в порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись статтями 32-36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 у справі № 910/6094/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/6094/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена у встановленому чинним законодавством порядку.

Головуючий суддя О.М. Коротун

Судді А.Г. Майданевич

В.В. Сулім