ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

27 вересня 2016 р. Справа № 902/579/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Колбасова Ф.Ф., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом:Товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут", (21012, м. Вінниця, пров. К.Широцького, 24)

до: Державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України", (21100, м. Вінниця, вул. Маліновського, 11)

про стягнення 18577,03 грн.

за участю секретаря судового засідання Вознюк К.В.

представники сторін:

позивача: ОСОБА_1 - довіреність № 3/2016-Д від 22.02.2016р.;

відповідача: ОСОБА_2 - довіреність №929 від 10.08.2016р.;

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" 18595,34 грн, з яких: 16172,99 грн - сума основного боргу, 171,91 грн - 3% річних, 2250,44 грн - пеня.

Ухвалою суду від 15.07.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі №902/579/16 та призначено її до розгляду на 23.08.2016р.

Фіксація судового процесу шляхом звукозапису не здійснюється в зв'язку з неподанням клопотання про застосування засобів технічної фіксації судового процесу.

17.08.2016р. до суду від позивача надійшла заява № 01/03-857 від 11.08.2016р. про уточнення позовних вимог, якою останній повідомив, що відповідач на момент розгляду справи повністю погасив суму основного боргу, а тому позивач просить припинити провадження у справі в частині стягнення основного боргу, крім того, позивач просить стягнути з відповідача суму пені в розмірі 2232,13 грн та 3% річних в розмірі 171,91 грн.

Ухвалою суду від 23.08.2016р. розгляд справи відкладено на 22.09.2016р. та замінено відповідача у справі - державну установу "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" її правонаступником - державною установою "Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України".

В судовому засіданні 22.09.2016р. оголошено перерву на 27.09.2016р.

В судовому засіданні 27.09.2016р. представник позивача позов підтримав, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог № 1/03-857 від 11.08.2016р., а саме: в частинні стягнення пені в сумі 2232,13 грн та 3% річних в розмірі 171,91 грн та просив припинити провадження по справі в частині стягнення суми основного боргу в розмірі 16172,99 грн на підставі п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України, у звязку із сплатою відповідачем вказаної суми заборгованості.

Заслухавши пояснення представника позивача та враховуючи зміст поданої заяви №1/03-857 від 11.08.2016р. про уточнення позовних вимог, суд дійшов висновку про те, що вказаною заявою від 11.08.2016р. позивачем фактично зменшено позовні вимоги в частині стягнення пені.

Вищевказана заява № 1/03-857 від 11.08.2016р. прийнята судом до розгляду відповідно до ст. 22 ГПК України.

Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та заперечував проти його задоволення, посилаючись на мотиви, наведені у відзиві від 20.09.2016р., а саме: відсутність основного боргу за спожитий газ на час розгляду справи в суді, у зв'язку з його повною оплатою в липні-серпні 2016р. При цьому у вказаному відзиві відповідач також просить суд зменшити розмір заявленої позивачем до стягнення пені, зважаючи на те, що відповідач є бюджетною установою, відсутність у нього в кошторисі на 2016р. та плані асигнувань видатків за КЕКВ 2800 (інші поточні видатки), відсутність на момент розгляду заборгованості за спожитий газ та надмірно великий розмір пені у порівняні зі збитками кредитора.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

27.01.2016р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" (постачальник) та відокремленим структурним підрозділом Жмеринський міськрайонний відділ лабораторних досліджень державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Держсанепідслужби України" (споживач) укладено договір №114112G9LKCB016 на постачання природного газу для потреб непобутових споживачів, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобовязується передати у власність споживача у 2016р. природний газ, а споживач зобовязується прийняти та оплатити вартість газу у розмірах, строки та порядку, що визначені договором.

Згідно із п. 4.2. договору оплата газу здійснюється споживачем шляхом перерахування грошових коштів на банківський рахунок постачальника в наступному порядку: 100% місячної вартості запланованого обсягу газу сплачується до 25 числа місяця, що передує місяцю постачання. Споживач самостійно розраховує суму платежу, виходячи з ціни газу на наступний розрахунковий період та відповідної величини договірного обсягу газу, заявленого на наступний розрахунковий період. У разі відсутності інформації про ціну газу на наступний розрахунковий період до дати здійснення оплати споживач розраховує суму платежу за ціною, що діяла у попередньому місяці. У разі збільшення в установленому порядку підтвердженого обсягу газу протягом розрахункового періоду Споживач здійснює оплату вартості додатково заявлених обсягів газу в пятиденний строк після збільшення цього обсягу. Остаточний місяць по оплаті місячної вартості газу (п. 3.6. договору) здійснюється до 10 числа місяця, наступного за місяцем постачання газу.

Відповідно до п. 5.4.2. договору споживач зобовязується оплачувати постачальнику вартість газу на умовах та в обсягах визначених договором.

Судом встановлено, що на виконання договірних зобовязань позивачем передано відповідачу у лютому 2016р. природний газ в обємі 2286 куб.м. на суму 17634,39 грн, що підтверджується актом приймання-передачі природного газу №ЗВІ00005241 від 29.02.2016р., підписаним представниками та скріпленим печатками обох сторін.

Натомість відповідач свої договірні зобовязання виконав частково, за поставлений природний газ, як свідчать наявні в матеріалах справи копії банківської виписки від 20.05.2016р. та платіжного доручення № 177 від 20.05.2016р., розрахувався лише в сумі 1461,39 грн, відтак у останнього виникла заборгованість з оплати поставленого йому газу в розмірі 16173,00 грн.

В звязку із непроведенням відповідачем решти розрахунків за поставлений природний газ, позивачем на його адресу надсилалася вимога про сплату заборгованості №1/03-559 від 27.05.2016р.

У відповідь на вказану вимогу позивача, відповідачем надіслано йому гарантійний лист №252/06-02 від 09.06.2016р., якими гарантовано погашення наявної заборгованості за договором в розмірі 16173,00 грн після надходження коштів з Державного бюджету. Однак, сума заборгованості відповідача за договором в розмірі 16173,00 грн залишилась несплаченою.

Непроведення відповідачем оплати за надані позивачем послуги слугувало підставою звернення останнього з даним позовом до суду про стягнення з відповідача основного боргу згідно договору поставки природного газу в розмірі 16172,99 грн (визначення ціни позову належить до виключної прерогативи позивача).

З врахуванням встановлених обставин, суд дійшов наступних висновків.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно із ч. 1 ст.173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виникли правовідносини щодо поставки природного газу та його оплати.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін (ст.631 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Кожна зі сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги.

Згідно із ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В ході розгляду справи судом встановлено, що суму основного боргу в розмірі 16172,99 грн відповідачем було погашено після порушення провадження у даній справі. Вказаний факт підтверджується наявними в матеріалах справи копіями платіжних доручень №276 від 14.07.2016р., №272 від 22.07.2016р., № 304 від 28.07.2016р., № 299 від 15.08.2016р., копією листа №334/06-02 від 11.07.2016р. та обопільно підписаним сторонами актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.01.2016р. по 17.08.2016р.

У пункті п.4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. При цьому припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Відсутність предмета спору означає відсутність спірного матеріального правовідношення між сторонами.

Враховуючи зазначене, суд дійшов висновку про те, що між сторонами відсутній спір щодо стягнення основного боргу в розмірі 16172,99 грн, а тому провадження у цій частині підлягає припиненню згідно з п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 171,91 грн 3% річних та 2232,13 грн пені, за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно із ст.610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до п. 3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

В силу ч.ч. 1,2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Приписами ч.6 ст.232 ГК України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив строк виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно із ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Крім того, згідно із ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до п. 6.2.1 договору у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом 4 договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми прострочення платежу за кожен день прострочення платежу.

Таким чином, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення пені та 3% річних є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та вимогам чинного законодавства України.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок 3 % річних, судом виявлено помилку в розрахунку, яка полягає у тому, що позивачем при обрахунку не вірно визначено загальну суму 3% річних згідно визначених періодів.

Провівши перерахунок 3 % річних за періоди визначені позивачем сума річних склала 170,46 грн, згідно нижче наведеного розрахунку:

З простроченої заборгованості в розмірі 17634,39 грн за період з 11.03.2016р. по 22.05.2016р. сума 3% річних становить: 17634,39*3%/366*73=105,51 грн;

З простроченої заборгованості в розмірі 16172,99 грн за період з 24.05.2016р. по 11.07.2016р. сума 3 % річних становить: (16172,99*3%/366*49= 64,95 грн).

Разом: 105,51 + 64,95 = 170,46 грн.

Враховуючи вищевикладене, позов в частині стягнення 3% річних підлягає частковому задоволенню в сумі 170,46 грн, а в стягненні 1,45 грн 3 % річних суд відмовляє, як заявлених безпідставно.

Перевіривши правильність наданого позивачем розрахунку пені, судом встановлено, що останнім допущено помилку у визначені кількості днів прострочення в одному з періодів, а саме: в періоді з 27.05.2016 р. по 23.06.2016р. кількість днів становить 28, в той час як позивач вказав 29.

Після здійсненого судом перерахунку пені за періоди визначені позивачем сума пені склала 2216,24 грн, згідно нижче наведеного розрахунку:

З простроченої заборгованості в розмірі 17634,39 грн за період з 11.03.2016р. по 22.05.2016р. сума пені складає 1457,97 грн.

З простроченої заборгованості в розмірі 16172,99 грн за період з 24.05.2016р. по 11.07.2016р. сума пені складає 758,27 грн. Разом: 2216,24 грн

Позивачем заявлено в позові вимога на стягнення 2232,13 грн пені. Враховуючи вищевикладене в стягненні 15,89 грн пені слід відмовити як заявлених безпідставно.

Разом з тим, оцінивши надані сторонами докази наявні в матеріалах справи, враховуючи мотиви наведені у відзиві відповідача щодо зменшення розміру заявленої позивачем до стягнення пені, суд дійшов висновку про зменшення розміру пені враховуючи наступне.

Відповідно до п. 3 ст. 83 ГПК України господарський суд, приймаючи рішення, має право, зокрема, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Застосовуючи припис, який міститься в п.3 ст.83 ГПК України, суд враховує вказівку, що міститься в п. 3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України", в якому зазначається, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків), тощо.

Окрім того, у п. 7 оглядового листа Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ) від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 вказано: положеннями частини першої статті 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно зі збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Згідно з частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено можливість зменшення за рішенням суду розміру неустойки, що стягується з боржника за порушення зобов'язання, якщо розмір неустойки значно перевищує розмір збитків. При цьому відсутність чи невисокий розмір збитків може бути підставою для зменшення судом розміру неустойки, що стягується з боржника.

Статтею 233 ГК України передбачено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Слід зазначити, що законодавчо не врегульований розмір (відсоткове співвідношення) можливого зменшення штрафних санкцій.

Приймаючи рішення про зменшення розміру пені, суд взяв до уваги настепне: ДУ "Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України" є бюджетною установою, яка фінансується з державного бюджету; заборгованість за спожитий газ виникла внаслідок зменшення розміру асигнувань за відповідною статтею видатків на 2016 рік у червні, липні та серпні, що стверджується довідкою; у кошторисі та плані асигнувань на 2016 рік фінансування видатків на сплату пені та річних по коду КЕКВ 2800 (Інші поточні видатки) не передбачено. Разом з тим, судом взято до уваги, що заборгованість відповідача перед позивачем згідно договору №114112G9LKCB016 від 27.01.2016р. станом на момент прийняття рішення по справі є сплаченою, позивач, як постачальник природного газу, не зазнав значних збитків, оскільки на його користь відповідачем сплачено суму заборгованості та стягнуто судом 3% річних.

А тому, з огляду на викладене та зважаючи на значний розмір заявленої позивачем до стягнення з відповідача пені суд, користуючись правом, наданим йому ст.551 ЦК України, 233 ГК України та ст.83 ГПК України, зменшує пеню на 70 % до 664,87 грн.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Виходячи з наведеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з положеннями ч.2 ст. 49 ГПК України та з урахуванням правової позиції, висловленої Вищим господарським судом України в п.4.7 постанови пленуму від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України", судові витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача в повному обсязі. При цьому розподіляючи судові витрати, суд також враховує п. 4.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21.02.2013 року № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України" в якій вказується, що у разі, коли господарський суд на підставі пункту 3 статті 83 ГПК зменшує розмір неустойки (штрафу, пені), витрати позивача, пов'язані зі сплатою судового збору, відшкодовуються за рахунок відповідача у сумі, сплаченій позивачем за позовною вимогою, яка підлягала б задоволенню, якби зазначений розмір судом не було зменшено.

Керуючись ст.ст. 4-3, 4-5, 22, 32, 33, 43, 49, п. 1-1. ч. 1 ст. 80, ст.ст. 82, 83, 84, 85, 115, 116 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з державної установи "Вінницький обласний лабораторний центр Міністерства охорони здоров'я України" (вул. Маліновського, 11, м. Вінниця, 21100, ) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Вінницягаз Збут" (пров. К.Широцького, 24, м. Вінниця, 21012, ) 170,46 грн 3% річних, 664,87 грн пені та 1378 грн витрат зі сплати судового збору.

3. Провадження у справі в частині стягнення 16172,99 грн основного боргу припинити відповідно до п.11 ч.1 ст.80 ГПК України.

4. В задоволенні позову в частині стягнення 1,45 грн 3 % річних та 1567,26 грн пені відмовити.

5. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 03 жовтня 2016 р.

Суддя Колбасов Ф.Ф.

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи