КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа№ 910/6035/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Верховця А.А.

суддів: Сотнікова С.В.

Разіної Т.І.

за участі представників:

від апелянта - Приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" : Молчанов П.В. представник за довіреністю б/н від 30.12.2015 та Хлєбніков С.Г. представник за довіреністю б/н від 22.07.2016;

від відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Уміг Мьюзік": Видюк Д.В. представник за довіреністю б/н від 26.04.16

розглядаючи апеляційну скаргу Товариства з обмеженою

відповідальністю "УМИГ Мьюзік" в особі організації, яка

звернулась за захистом суб'єкта авторських прав -

Приватної організації "Організація колективного управління

авторськими та суміжними правами"

на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2016

у справі № 910/6035/16 (суддя Прокопенко Л.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УМИГ Мьюзік" в особі

організації, яка звернулась за захистом суб'єкта авторських прав -

Приватної організації "Організація колективного управління

авторськими та суміжними правами"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "БЕЙКФІЛ"

про виплату компенсації у зв'язку із порушенням майнових прав

суб'єкта авторського права

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.06.2016 у справі № 910/6035/16 відмовлено в задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю (далі за текстом - ТОВ) "УМИГ Мьюзік" в особі Організації, яка звернулась за захистом суб'єкта авторських прав - Приватної організації (далі за текстом - ПО) "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" до ТОВ "БЕЙКФІЛ" про виплату компенсації у зв'язку із порушенням майнових прав суб'єкта авторського права.

Згадане рішення мотивовано тим, що позивачем належними та допустимими доказами доведено її право на звернення до господарського суду з позовом, направленим на захист майнових авторських прав позивачів на музичні твори: ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавець ОСОБА_6 та твору ІНФОРМАЦІЯ_2 виконавець ОСОБА_7. Проте, наданий позивачем доказ порушення його майнових прав, як суб`єкта авторського права - диск із відеозаписом, суд першої інстанції не може визнати належним і допустимим доказом вчинення відтворення спірного музичного твору, з огляду наявних технічних можливостей.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням господарського суду першої інстанції, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати згадане рішення та задовольнити позовні вимоги.

Обґрунтовуючи апеляційну скаргу скаржник зазначає, що оскаржуваним рішенням суду першої інстанції неповно з'ясовані обставини, що мають значення для справи, недоведені обставини, що мають значення для справи, які господарський суд визнав встановленими, викладені в ньому висновки не відповідають обставинам справи, порушені і неправильно застосовані норми матеріального та процессуального права.

В підтвердження доводів апелянт посилається на те, що місцевий господарський суд та відповідач не дослідили той спосіб використання який заявлений в позові - публічне виконання, що на думку позивача свідчить про невстановлення істотних для справи обставин, неправильне визначення предмету доказування.

Скаржник посилається на те, що суд першої інстанції необгрунтовано позбавив сторону відповідача процесуального обов'язку обгрунтувати відповідними доказами ті заперечення і заяви які він робить. На думку позивача, суд першої інстанції не застосував до відповідача встановлений законом (ст. 614 та ст. 1116 ЦК України) обов'язок спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди і обов'язок доведення відповідачем додержання ним встановленого законом порядку використання музичних творів.

Апелянт наголошує на тому, що законом не встановлені жорсткі вимоги щодо того, які саме докази можуть використовуватись у підтвердження фактів використання музичних творів користувачами у приміщеннях, в яких вони здійснюють таке використання, отже надані апелянтом у справі докази - безумовно є допустимими оскільки право на збір таких доказів прямо не встановлений.

В змісті апеляційної скарги також було заявлено клопотання про відновлення пропущених строків оскарження.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 09.08.2016 вказану апеляційну скаргу у справі № 910/6035/16 передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді: Верховця А.А., суддів: Остапенка О.М., Разіної Т.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2016 вищевказаною колегією суддів поновлено ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" строк апеляційного оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2016 у справі № 910/6035/16 та прийнято до провадження дану апеляційну скаргу розгляд, якої призначено в судовому засіданні на 06.09.2016 о 14 год 20 хв.

05.09.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ТОВ "БЕЙКФІЛ" надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу.

В судовому засіданні 06.09.2016 відповідно до ч. 3 ст. 77 Господарського процесуального кодексу (далі за текстом - ГПК) України в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, оголошувалась перерва до 20.09.2016 - 15 год 00 хв, для надання можливості реалізації процесуальних прав учасників провадження у справі, подання доказів і участі в їх дослідженні в судовому процесі.

12.09.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду від ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" надійшло письмове клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувальних технічних засобів, а також письмове пояснення № 1 щодо поданого стороною відповідача відзиву на апеляційну скаргу та письмове клопотання № 2 в порядку ст. ст. 22, 34 ГПК України.

Через необхідність визначення складу колегії у зв'язку з перебуванням судді Остапенка О.М., який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) в даній справі, у відпустці, розпорядженням керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2016 призначено проведення повторного автоматизованого розподілу справи. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.09.2016 сформовано для розгляду апеляційної скарги у справі № 910/6035/16 колегію суддів у складі: головуючий суддя - Верховець А.А., судді: Сотніков С.В., Разіна Т.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.09.2016 (в складі колегії суддів: Верховець А.А. - головуючий суддя, судді: Сотніков С.В., Разіна Т.І.) у справі № 910/6035/16 апеляційну скаргу в порядку ст. 86 ГПК України було прийнято до провадження.

В судовому засіданні представники позивача підтримали доводи, викладені в апеляційній скарзі. Представник відповідача заперечував проти доводів апеляційної скарги. Крім того, у судовому засіданні було переглянуто відеозаписи, надані представниками позивача та відповідача, які залучені до матеріалів справи на технічних носіях.

В даному судовому засіданні представником апелянта було заявлено усне клопотання про перерву в судовому процесі в зв`язку із необхідністю надання часу позивачу для демонстрації додаткових технічних функцій відеозапису який надавався ним, як доказ.

Колегією суду клопотання представника апелянта було задаволено - оголошувалась перерва судового засідання 20.09.2016 з 15 год. 54 хв. по 16 год. 00 хв., для надання можливості реалізації процесуальних прав учасників провадження у справі, подання доказів і участі в їх дослідженні в судовому процесі.

Після перерви, продовжувалось судове засідання в якому переглянуто відеозапис наданий представником позивача, як доказ, що був долучений до матеріалів справи під час розгляду даної справи в суді першої інстанції. Сторони підтримали раніше сказане та висловлені ними позиції щодо вимог апеляційної скарги.

За заявою представника апелянта, апеляційний розгляд даної справи здійснювався із застосування технічних засобів запису судового процесу.

По закінченні судового засідання, оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Відповідно до ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Згідно ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників, перевіривши застосування судом першої інстанції норм процесуального та матеріального права, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Частиною 1 ст. 418 Цивільного кодексу (далі затекстом - ЦК) України визначено, що право інтелектуальної власності - це право особи на результат інтелектуальної, творчої діяльності або на інший об'єкт права інтелектуальної власності, визначений Цивільним кодексом України та іншим законом.

Право інтелектуальної власності є непорушним відповідно до ч. 3 ст. 418 ЦК України. Ніхто не може бути позбавлений права інтелектуальної власності чи обмежений у здійсненні, крім випадків, передбачених законом.

До об'єктів права інтелектуальної власності, відповідно до ч. 1 ст. 155 Господарського кодексу України та ч. 1 ст. 420 ЦК України, зокрема належать фонограми, відеограми, передачі (програми) організацій мовлення.

Статтею 435 ЦК України передбачено, що первинним суб'єктом авторського права є автор твору. За відсутності доказів іншого автором твору вважається фізична особа, зазначена звичайним способом як автор на оригіналі або примірнику твору (презумпція авторства). Суб'єктами авторського права є також інші фізичні та юридичні особи, які набули прав на твори відповідно до договору або закону.

Відповідно до частини першої статті 15 Закону України "Про авторське право і суміжні права" (далі за текстом - Закон № 3792-XII) майнові права автора (чи іншої особи, яка має авторське право) можуть бути передані (відчужені) іншій особі згідно з положеннями Закону, після чого ця особа стає суб'єктом авторського права. За приписами частини першої статті 31 Закону автор (чи інша особа, яка має авторське право) може передати свої майнові права, зазначені у статті 15 цього Закону, будь-якій іншій особі повністю чи частково. Передача майнових прав автора (чи іншої особи, яка має авторське право) оформляється авторським договором. Майнові права, що передаються за авторським договором, мають бути у ньому визначені. Майнові права, не зазначені в авторському договорі як відчужувані, вважаються такими, що не передані.

Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, між ПО "ОКУАСП", як організацією та ТОВ "УМИГ МЬЮЗІК" як видавником, було укладено договір № АУ003К від 01.01.2014 про управління майновими авторськими правами, строк якого подовжено до 31 грудня 2015 року відповідно до додаткової угоди № 2 від 31 грудня 2014 року.

Відповідно до п. 2.1. цього договору видавник надає організації повноваження управління на колективній основі його майновими авторськими правами на об'єкти авторського права (Твори та Субвидані Твори), що належать або протягом дії зазначеного договору будуть належати Видавнику, а саме: дозволяти або забороняти від імені Видавника використання об'єктів авторського права. Згідно з п. 8.1. зазначеного договору організація має право здійснювати відповідно до законодавства України будь-які юридичні дії з метою забезпечення майнових прав видавника на об'єкти авторського права, повноваження на які передані організації за договором. Відповідно до п. 8.3. у випадку виявлення порушень прав, управління якими здійснює організація, організація має право пред'являти заяви, судові позови з метою захисту порушених прав.

Відповідно до умов п. 3.1. Договору ТОВ "УМИГ МЬЮЗІК" надані декларації щодо переданих в управління музичних творів, а саме: твору ІНФОРМАЦІЯ_1 виконавець ОСОБА_6 та твору ІНФОРМАЦІЯ_2 виконавець ОСОБА_7.

Як зазначає представник організації, позивач отримав майнові права на зазначені твори на підставі договору про передачу авторських і суміжних прав №НЛВ-138/15 від 31.12.2014, що є чинним до 31.12.2016.

Договір № НЛВ - 138/15 від 31.12.2014, укладено із ООО "Национальное музыкальное издательство.

Договір № НЛВ - 138/15 укладений в письмовій формі, згідно наданих додатків чинний до 31.12.2016, передбачає отримання позивачем виключних майнових прав, в тому числі щодо публічного виконання (п. 1.16, 2.1.), а також право звернення до суду за захистом порушених прав (п. 3.7.) і територію на якій діють права - Україна (п. 1.20.).

Доводячи порушення порушення майнових авторських прав позивача, апелянтом надано суду акт фіксації № 30/05/15 від 18 травня 2015, складений представником скаржника. Згаданим актом встановлено, що в приміщені закладу харчування "ІНФОРМАЦІЯ_3" за адресою: АДРЕСА_1, в якому господарську діяльність здійснює ТОВ "БЕЙКФІЛ", публічно виконувались музичні твори за допомогою наявного в приміщенні закладу обладнання. Зокрема, твори під назвою - іноземною мовою: ІНФОРМАЦІЯ_1, "ІНФОРМАЦІЯ_2". Суб'єктом майнових авторських прав щодо цих 2-х об'єктів є Позивач. Зазначене, скаржник, також додатково підтверджує касовим чеком на підтвердження господарської діяльності відповідача та відеозаписом, з якого вбачається що підтвердженням дати та часу здійснення фіксації є мобільний телефон.

Натомість, обґрунтовуючи правомірність власних дій, відповідач також надав суду електронний носій з відеозаписом та копію фіксального чеку, що на думку відповідача, демонструє технічні можливості спросування беззаперечності доказу позивача.

З урахуванням наведеного, судова колегія вважає за необхідне зазначити наступне.

Пунктом 28 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 № 12 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із захистом прав інтелектуальної власності» передбачено, що з огляду на приписи статті 33 ГПК України щодо обов'язку доказування і подання доказів господарському суду у вирішенні питання про те, якій стороні належить доводити обставини, що мають значення для справи про захист авторського права чи суміжних прав, слід враховувати таке:

1) позивач повинен довести належність йому авторського права та/або суміжних прав чи права на їх захист, а також факт використання об'єктів даних прав відповідачем, а в разі заявлення вимог про відшкодування шкоди - розмір шкоди і причинно-наслідковий зв'язок між завданою шкодою та діями відповідача. У випадках коли права автора засвідчено свідоцтвом, виданим в установленому порядку уповноваженим органом, власник майнових прав інтелектуальної власності на твір, які було передано на зазначений у свідоцтві твір, звільняється від доведення належності йому відповідних прав; у таких випадках обов'язок доведення належності цих прав іншій особі, ніж та, що зазначена у свідоцтві, покладається на відповідача;

2) відповідач має довести додержання ним вимог ЦК України і Закону при використанні ним твору та/або об'єкту суміжних прав; в іншому разі фізична або юридична особа визнається порушником авторського права та/або суміжних прав, і для неї настають наслідки, передбачені цими законодавчими актами. Крім того, відповідач повинен спростувати визначену цивільним законодавством презумпцію винного заподіяння шкоди (ст. ст. 614, 1166 ЦК України).

У прийнятті судового рішення зі спору, пов'язаного з порушенням авторського права та/або суміжних прав, не є достатнім загальне посилання суду на використання твору та/або об'єкта суміжних прав позивачем: мають бути з'ясовані конкретні форма і спосіб використання кожного об'єкта такого права.

Доводи апелянта щодо недослідження судом того способу використання який заявлений в позові: «в позовній заяві чітко вказаний спосіб використання спірних музичних творів - це спосіб публічного виконання. Не трансляція, не відтворення - як помилково зазначає суд і навіть не намагається виправити це - а публічне виконання», відхиляються, як необгрунтовані. Оскільки, відповідно до ст. 1 Закону № 3792-XII, публічним виконанням є подання за згодою суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав творів, виконань, фонограм, передач організацій мовлення шляхом декламації, гри, співу, танцю та іншим способом як безпосередньо (у живому виконанні), так і за допомогою будь-яких пристроїв і процесів (за винятком передачі в ефір чи по кабелях) у місцях, де присутні чи можуть бути присутніми особи, які не належать до кола сім'ї або близьких знайомих цієї сім'ї, незалежно від того, чи присутні вони в одному місці і в один і той самий час або в різних місцях і в різний час. Публічним сповіщенням (доведенням до загального відома) є передача за згодою суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав в ефір за допомогою радіохвиль (а також лазерних променів, гамма-променів тощо), у тому числі з використанням супутників, чи передача на віддаль за допомогою проводів або будь-якого виду наземного чи підземного (підводного) кабелю (провідникового, оптоволоконного та інших видів) творів, виконань, будь-яких звуків і (або) зображень, їх записів у фонограмах і відеограмах, програм організацій мовлення тощо, коли зазначена передача може бути сприйнята необмеженою кількістю осіб у різних місцях, віддаленість яких від місця передачі є такою, що без зазначеної передачі зображення чи звуки не можуть бути сприйняті.

Отже, вбачається, що обов`язковим є встановлення у даній справі, за допомогою якого саме джерела (пристрою) відбувалося публічне виконання спірних творів, що є необхідним для розмежування поняття публічного виконання та публічного сповіщення і, відповідно, для встановлення факту порушення виключних майнових прав суб'єктів авторського права саме з боку відповідача.

Таким чином, дослідивши наявний в матеріалах справи акт фіксації публічного виконання творів № 30/05/15 від 18.05.2015, колегією суддів встановлено, що всупереч вимог, які викладені в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 12 від 17.10.2012, останній не містить достовірних посилань на способи та шляхи здійснення відповідачем публічного виконання творів, не зазначено конкретних форм і способів використання та яким чином був виконаний вказаний твір. Крім того, в акті не зафіксовано, а отже не можливо встановити чи саме відповідачем чи третьої особою здійснювалось відтворення творів, та яким чином здійснювалась ідентифікація відповідного відтворення, а відтак суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що вказаний акт не є належним доказом у справі та не доводить факту порушення відповідачем авторських прав позивачів.

Проте, із наданих суду доказів неможливо достовірно ідентифікувати джерело (пристрій), за допомогою якого відтворювались музичні твори.

Водночас за результатами дослідження цифрового відеозапису, що його містить наявний у матеріалах справи оптичний диск, не вбачається за можливе достеменно встановити, що саме відповідач здійснював публічне виконання відтворення спірних творів; даним записом доводиться наявність у приміщенні джерел звуку, що, в свою чергу, не виключає можливості публічного виконання (відтворення) творів третіми особами. За допомогою додаткового спеціального технічного обладнання шляхом вчинення відповідних дій з відеокамерою (Sony, model Handycam DCR-DVD 610 2008, якою згідно з актом № 30/05/15 від 18.05.2015 здійснювався відеозапис), можливо здійснити запис, на підставі якого можна достеменно встановити джерела походження акустичного звуку в приміщенні, але наявний цифровий запис таким не є та фіксує лише загальний фон у приміщенні в місці, з якого проводилося знімання відео. (Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду від 12.08.2014 у справі № 910/18287/13).

Враховуючи те, що неможливо встановити, яким саме способом згадані твори були поширені до відома третіх осіб, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що факт достовірного встановлення порушення авторських прав позивача, не є встановленим належним чином, що в свою чергу унеможливлює достовірне встановлення причино-наслідкового зв'язку між фактом використання об'єктів авторського права та завданям шкоди позивачу, діями відповідача.

Наведена правова позиція узгоджується із правовою позицією, що висловив Верховний Суд України у постанові № 3-994гс15 від 11.11.2015 у справі № 910/29116/14 за позовом ТОВ "УМИГ Мьюзік" та ТОВ "Мун рекордс" організація, яка звертається за захистом порушених прав суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав - ПО "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" до ФОП ОСОБА_5 про стягнення 24 360 грн. компенсації за порушення виключних майнових авторських прав.

У наведеній постанові Верховний Суд України застосовуючи норми матеріального та процесуального права, а також посилаючись на рішення ЄСПЛ у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» від 27 вересня 2001 року, заначив: «у справі, що розглядається, суд дійшов висновку, що порушення авторського права полягало у публічному виконанні музичних творів для фонового озвучення приміщення закладу за допомогою наявного музичного обладнання. Підставою для такого висновку став акт фіксації використання музичних творів від 10 січня 2014 року, складений одноособово представником приватної організації «Українська ліга авторських і суміжних прав» і ПО «ОКУАСП» Чепурком Ю.В., в якому зазначено, що твори використовуються для фонового озвучення приміщення закладу, а саме для публічного виконання музичних творів».

Верховний Суд України наголосив, що загальними вимогами процесуального права, закріпленими у ст.ст. 32-34, 43, 82, 84 ГПК, визначено обов'язковість встановлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки всіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позовів.

Забезпечуючи єдність судової практики у застосуванні норм матеріального права, Верховного Суду України дійшов висновку, що «У справі, що розглядається, суд не встановив, за допомогою якого саме джерела (пристрою) відбувалося публічне виконання спірних творів, що є необхідним для розмежування поняття публічного виконання та публічного сповіщення і, відповідно, для встановлення факту порушення виключних майнових прав суб'єктів авторського права саме з боку відповідача».

Відповідно до п.а ч.1 ст. 50 Закону№ 3792-XII, порушенням авторського права і (або) суміжних прав, що дає підстави для судового захисту, є: вчинення будь-якою особою дій, які порушують особисті немайнові права суб'єктів авторського права і (або) суміжних прав, визначені статтями 14 і 38 цього Закону, та їх майнові права, визначені статтями 15, 39, 40 і 41 цього Закону, з урахуванням передбачених статтями 21 - 25, 42 і 43 цього Закону обмежень майнових прав.

Спеціальні способи захисту авторського права і (або) суміжних прав передбачені статтею 432 ЦК України та статтею 52 Закону, зокрема, стягнення компенсації як окремий спосіб такого захисту.

Отже, компенсація підлягає виплаті у разі доведення факту порушення майнових прав суб'єкта авторського права і (або) суміжних прав.

З урахування викладеного спростовується позиція апелянта, що надані ним у даній справі докази - безумовно є допустимими. Оскільки, доказами в господарському судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

До обставин, на яких сторони обґрунтовують свої вимоги та заперечення, відносяться обставини, які ставлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, що їх необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування входять факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача і заперечень відповідача.

Достовірністю доказів є його властивістю, яка характеризує його точність, правильність відображення обставин, що входять до предмета доказування.

Так, достовірністю доказу є, зокрема в залежності від доброякісного джерела, з якого отримано цей доказ.

Позивач в порушення вищезазначеного належно допустимих доказів не надав. Із згадуваної вище копії відеозапису, що міститься на оптичному неможливо встановити: дату та час відеозйомки (дата визначена на телефоні не може вважатись належним доказом, оскільки дату можна встановити будь-яку); хто здійснює відео зйомку; на якому об'єкті проводиться зйомка; звідки (та з якого обладнання) лунає музика - джерело звуку; кому належить обладнання, з якого лунає музика.

За відсутності належних та допустимих доказів публічного виконання відповідачем згаданих музичних творів, суд першої інстанції дійшов законного та обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог про виплату компенсації у зв'язку із порушенням майнових прав суб'єкта авторського права.

Згідно вимог ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Скаржник не надав достатніх та беззаперечних доказів в обґрунтування доводів та вимог апеляційної скарги.

За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для скасування рішення.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УМИГ Мьюзік" в особі організації, яка звернулась за захистом суб'єкта авторських прав - Приватної організації "Організація колективного управління авторськими та суміжними правами" на рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2016 у справі № 910/6035/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 22.06.2016 у справі № 910/6035/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/6035/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.А. Верховець

Судді С.В. Сотніков

Т.І. Разіна