ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

22 вересня 2016 р. Справа № 902/769/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Банаська О.О., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Сандора", с.Миколаївське, Жовтневий район, Миколаївська область

до: Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд", м.Тульчин, Тульчинський район, Вінницька область

про стягнення 730 329,10 грн

За участю секретаря судового засідання Гнатовської Л.С.

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1, довіреність № 10-05-581 від 31.12.2015 р., паспорт серії ЕР № 252564 виданий Заводським РВ ММУ УМВС України в Миколаївській області 06.10.2006 р.

відповідача: ОСОБА_2, довіреність № 19 від 15.02.2016 р., паспорт серії СК № 103551 виданий Васильківським МВ ГУ МВС України в Київській області 03.08.1996 р.

ВСТАНОВИВ :

Товариство з обмеженою відповідальністю "Сандора" звернулось до Господарського суду Вінницької області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" про стягнення 730 329,10 грн, з яких: 622 470,40 грн боргу та 107 858,70 грн пені внаслідок неналежного виконання зобов'язань за договором поставки № 8 від 10.03.2016 р.

Ухвалою суду від 07.09.2016 р. (суддя Кожухар М.С.) порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду на 22.09.2016 р.

Разом з тим, постановою Верховної Ради України від 08.09.2016 р. суддю Кожухар М.С. звільнено з посади судді.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Господарського суду Вінницької області від 12.09.2016 р. здійснено повторний автоматичний розподіл справи № 902/769/16, за результатами якого справу було розподілено судді Банаську О.О.

Ухвалою суду від 13.09.2016 р. суддею Банаськом О.О. прийнято справу до свого провадження та призначено її до розгляду 22.09.2016 р.

22.09.2016 р. до суду надійшла заява позивача про уточнення позовних вимог згідно якої останній посилаючись на погашення відповідачем суми основного боргу та судових витрат просить стягнути з відповідача 107 858,70 грн пені.

За відсутності відповідного клопотання справа розглядається без фіксації судового процесу технічними засобами.

В судовому засіданні представник позивача підтримав подану 22.09.2016 р. до суду заяву про уточнення позовних вимог та просив стягнути з відповідача 107 858,70 грн пені.

Як вбачається зі змісту заяви позивача про уточнення позовних вимог, останній просить стягнути лише пеню, при цьому зменшивши суму основного боргу до нуля гривень, мотивуючи тим, що станом на день розгляду справи сума основного боргу відповідачем сплачена в повному обсязі.

У п.3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вказано, що передбачені частиною четвертою статті 22 ГПК права позивача збільшити або зменшити розмір позовних вимог, відмовитись від позову можуть бути реалізовані до прийняття рішення судом першої інстанції. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 ГПК ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір, - з обов'язковим зазначенням про це як у вступній, так і в описовій частині рішення.

Із змісту заяви № 356 від 21.09.2016 р. слідує, що позивач повністю виключив стягнення з відповідача основної суми боргу, що з урахуванням вищезазначеної норми не може бути розцінено судом, як зменшення розміру позовних вимог з огляду на що заява не підлягає прийняттю до розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні подав відзив на позовну заяву в якому вказує на погашення суми основного боргу в повному обсязі та заперечуючи проти стягнення штрафних санкцій просить суд їх не застосувати з огляду на приписи ст.551 ЦК України та ст.233 ГК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті судом встановлено наступне.

10.03.2016 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю "Сандора" (надалі Позивач, Постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд" (надалі Відповідач, Покупець) було укладено договір поставки № 8 (надалі Договір), відповідно до п.1.1 якого Постачальник зобов'язується передавати Продукцію у власність Покупця, а Покупець зобов'язується приймати та оплачувати Продукцію у відповідності з умовами цього Договору (а.с. 10-11, т.1).

Під Продукцією за цим Договором розуміється: молоко незбиране охолоджене, молоко термізоване охолоджене, молоко знежирене охолоджене (відвійки), вершки, сироватка (п. 1.2 Договору).

Кількість, якісні показники, ціна, порядок розрахунків та умови поставки Продукції, що поставляється за цим Договором, зазначаються в Договорі та Специфікаціях (Додатках), які є невід'ємною частиною цього Договору (п. 1.3 Договору).

Відповідно до п. 2.1 Договору, умови поставки зазначаються в Договорі та Специфікаціях (Додатках), які є його невід'ємною частиною.

Згідно з п. 3.1 Договору, ціна Продукції погоджується Сторонами в Специфікацій (Додатках), які є його невід'ємною частиною.

Відповідно до п. 3.2 Договору, розрахунок Покупця з Постачальником за поставлену Продукцію проводиться на умовах, вказаних в специфікаціях (Додатках), які є його невід'ємною частиною.

Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до 10 березня 2017 р.

10.03.2016 р. сторонами підписано Специфікацію на молоко пастеризоване до договору № 8 від 10.03.2016 р. в якій погодили якісні показники молока, ціну, дату поставки (протягом одного робочого дня з дати прибуття транспорту Покупця, що фіксується в видатковій накладній), кількість (відповідно до узгоджених Постачальником замовлень Покупця, вказаних в товарно-транспортних документах) та порядок оплати (розрахунок Покупця з Продавцем за поставлений товар проводиться протягом 5 банківських днів з дати поставки товару) (а.с.12, т.1).

На виконання умов договору позивач поставив, а відповідач прийняв товар на загальну суму 772 470,40 грн, про що свідчить видаткова накладна № ЦБ/РНв-006233 від 12.03.2016 р. на суму 210 062,20 грн, видаткова накладна № ЦБ/РНв-006234 від 12.03.2016 р. на суму 159 712,00 грн, видаткова накладна № ЦБ/РНв-006235 від 12.03.2016 р. на суму 192 634,00 грн, видаткова накладна № ЦБ/РНв-006236 від 13.03.2016 р. на суму 210 062,20 грн, які знаходяться в матеріалах справи оригінали яких оглянуто в судовому засіданні (а.с.13-16).

За твердженням позивача відповідач за отриману продукцію розрахувався частково - на суму 150 000,00 грн за період з 25.05.2016 р. по 09.06.2016 р.

Непроведення розрахунку відповідачем за отриманий товар в добровільному порядку спонукала позивача звернутись із відповідним позовом до суду.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов таких висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст.173 Господарського кодексу України, в якій зазначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

З моменту укладення сторонами договору поставки № 8 від 10.03.2016 р. з огляду на його зміст та характер взятих за ним сторонами зобов'язань між ними виникли правовідносини, які регулюються параграфом 3 глави 54 Цивільного кодексу України "Поставка".

Згідно ч.ч.1, 2 ст.712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

В силу ст.655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ст.692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Судом встановлено, що відповідач до порушення провадження у даній справі (позовна заява надійшла до суду 06.09.2016 р., а провадження за нею порушено 07.09.2016 р.) здійснив частковий розрахунок з позивачем за отриманий товар на умовах договору № 8 від 10.03.2016 р. в сумі 150 000,00 грн, що стверджується платіжним дорученням № 1263 від 01.09.2016 р. на суму 100 000,00 грн. та платіжним дорученням № 1355 від 05.09.2016 р. на суму 50 000,00 грн.

Враховуючи викладене, в частині позовних вимог про стягнення з відповідача 150 000,00 грн. боргу слід відмовити як заявлених безпідставно.

Дійшовши такого висновку суд врахував положення пункту 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в якому вказано, що господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі (абз.3 п.4.4 постанови).

Також судом встановлено, що відповідач після порушення провадження у даній справі здійснив частковий розрахунок з позивачем за отриманий товар в сумі 472 470,40 грн, що стверджується платіжними дорученнями: № 1407 від 07.09.2016 р. на суму 20 000,00 грн, № 1449 від 08.09.2016 р. на суму 50 000,00 грн, № 14 від 09.09.2016 р. на суму 50 000,00 грн, № 69 від 12.09.2016 р. на суму 50 000,00 грн, № 131 від 13.09.2016 р. на суму 50 000,00 грн, № 303 від 15.09.2016 р. на суму 100 000,00 грн, № 477 від 16.09.2016 р. на суму 152 470,40 грн.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

У випадках припинення провадження у справі повторне звернення до господарського суду зі спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав не допускається (ч. 2 ст. 80 ГПК України).

Враховуючи викладене, беручи до уваги положення п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" суд дійшов висновку про те, що між сторонами відсутній спір щодо стягнення основного боргу в сумі 472 470,40 грн, а тому провадження у цій частині підлягає припиненню згідно п.1-1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Також судом розглянуто вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 107 858,70 грн пені за період з 19.03.2016 р. по 09.08.2016 р., за результатами чого суд дійшов наступних висновків.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Слід зазначити, що у відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

Частиною першою ст.548 Цивільного кодексу України встановлено, що виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст.ст.6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості.

Стаття 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з пунктом 4.2 Договору у разі прострочення оплати поставленої Продукції Покупець сплачує Постачальникові пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від вартості несвоєчасно оплаченої Продукції, за кожен день прострочення оплати.

Таким чином суд вважає, що вимога щодо стягнення пені є правомірною, оскільки відповідає умовам укладеного договору та чинного законодавства.

Провівши перевірку наданого позивачем розрахунку за допомогою калькулятора штрафних санкцій інтегрованого в систему інформаційно-правового забезпечення "Ліга:Закон Еліт 9.1.5" судом виявлено ряд помилок.

Зокрема позивачем при правильному визначенні періодів прострочення та суми заборгованості невірно визначалась остаточна сума нарахованої пені.

Після перерахунку пені судом отримано 103 589,17 грн пені, в зв'язку з чим в стягненні 4 269,53 грн пені слід відмовити як заявлених безпідставно.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 614 ЦК України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим. Обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Всупереч наведеним вище нормам та вимогам ухвали суду відповідач не подав до суду будь-яких належних та допустимих доказів в спростування позовних вимог позивача щодо стягнення пені.

За таких обставин, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з врахуванням вищевикладених мотивів щодо припинення провадження в частині вимоги про стягнення 472 470,40 грн боргу, відмови в задоволенні вимог про стягнення 150 000,00 грн боргу та часткової відмови в стягненні пені в розмірі 4 269,53 грн з мотивів наведених вище.

Стосовно клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій, що міститься у відзиві на позовну заяву суд дійшов таких висновків.

Відповідно до п.3 ст. 83 ГПК України господарський суд при прийнятті рішення вправі у виняткових випадках зменшувати розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

На цьому, зокрема, наголошено у п.3.17.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Із змісту відзиву слідує, що необхідність зменшення розміру штрафних санкцій мотивовано тим, що відповідачем в добровільному порядку до початку розгляду справи по суті було сплачено основну суму заборгованості та відшкодовано витрати на сплату судового збору, що в сукупності із тяжкою нестабільною ситуацією в країні є обставинами достатніми для незастосування штрафних санкцій.

Водночас наведені відповідачем обставини за відсутності доказів майнового стану відповідача (який за твердженням представника здійснює свою діяльність з отриманням прибутку) переконливо та достовірно не доводять винятковості даного випадку в розумінні положень п.3 ст.83 ГПК України, що виключає можливість зменшення штрафних санкцій.

Питання щодо розподілу судового збору відповідно до ст. 49 ГПК України судом не вирішується, оскільки відповідачем у добровільному порядку відшкодовано позивачу витрати пов'язані зі сплатою судового збору у розмірі 10 954,94 грн., що стверджується платіжним дорученням 575 від 16.09.2016 р. на суму 10 954,94 грн і власне не заперечується позивачем.

22.09.2016 р. в судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Керуючись ст.ст.4-3, 4-5, 22, 32, 33, 34, 36, 43, 44, 49, п. 1-1 ч.1 ст. 80 , ст.ст. 82, 84, 85, 87, 115, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Терра Фуд", вул.Полковника Ганжі, 16, м.Тульчин, Вінницька область, 23600 (ідентифікаційний код - 35438742) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Сандора", с.Миколаївське, Жовтневий район, Миколаївська область, 57262 (ідентифікаційний код - 22430008) - 103 589 грн 17 коп. - пені.

3. Відмовити в стягненні 150 000 грн 00 коп. боргу, 4 269 грн 53 коп. пені.

4. Провадження у справі припинити в частині вимоги про стягнення 472 470 грн 40 коп. боргу згідно п.11 ч.1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України.

5. Видати наказ в день набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 27 вересня 2016 р.

Суддя О.О. Банасько

віддрук. 1 прим.:

1 - до справи.