ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2016 р. Справа № 914/2002/13

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого - судді Матущака О.І.

суддів Кузя В.Л. Скрипчук О.С.

розглянувши апеляційну скаргу першого заступника військового прокурора

Львівського гарнізону Західного регіону України м. Львів в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерства оборони України м.Київ

на рішення господарського суду Львівської області від

24.03.2016р.

у справі № 914/2002/13

за позовом: першого заступника військового прокурора

Львівського гарнізону Західного регіону України м. Львів в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах Міністерства оборони України м.Київ

до відповідача 1: концерну Військторгсервіс м.Київ

до відповідача 2: приватного підприємства Інтертайле смт.

Щирець Пустомитівського району Львівської області

за участю третіх осіб, які не заявляють

самостійних вимог на предмет спору

на стороні позивача: 1. регіонального відділення Фонду державного

майна України по Львівській області м.Львів

2. Фонду державного майна України м.Львів

про визнання недійсним договору купівлі-продажу

нерухомого майна та витребування майна

за участю представників сторін:

від прокуратури: ОСОБА_1 - прокурор відділу згідно з посвідченням

№036378 від 27.11.2015р.;

від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №220/183/д від 08.02.2016р.;

від відповідача-1: ОСОБА_3 за довіреністю №20 від 01.01.2016 р.;

від відповідача-2: ОСОБА_4 за довіреністю б/н від 01.10.2015р.;

від третьої особи-1: ОСОБА_5 за довіреністю №18-11-07795г від 02.12.2015р.;

від третьої особи-2: ОСОБА_5 за довіреністю №370 від 05.11.2015р.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 24.03.2016 р. (у складі колегії суддів: під головуванням ОСОБА_6, суддів Кидисюка Р.А., Щигельської О.І.) в позові відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що права позивача порушені, однак, прокурором та позивачем при зверненні до суду із даним позовом пропущено строк позовної давності та не наведено жодних причин поважності його пропуску. Рішення суду в частині відмови в позові щодо витребування майна з чужого незаконного володіння, обґрунтоване тим, що спірне майно з волі Міністерства оборони України передано у господарське відання концерну «Військторгсервіс», і в подальшому відплатно відчужено добросовісному набувачу ПП «Інтертайле», витребування від останнього майна не допускається в силу Закону.

Позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції, прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги. В своїй апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що про порушення свого права Міністерство оборони України та органи прокуратури дізнались 21.03.2013р., тобто з дати внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за наслідками прокурорської перевірки щодо дотримання порядку відчуження майна концерном «Військторгсервіс» та складання відповідного рапорту від 21.03.2013р. першим заступником прокурора центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері старшому раднику юстиції ОСОБА_7, який додано до пояснення. Відтак, початком обчислення строку позовної давності слід вважати не строк з якого сторонам стало відомо про укладення даного договору, а момент коли сторонам стало відомо про порушення допущені під час укладення такого договору, про відсутність у представника відповідача необхідного обсягу дієздатності на укладення оспорюваного правочину, які і є підставою для визнання такого договору недійсним. Враховуючи викладене, на думку прокуратури, строк позовної давності для звернення прокурора до суду за захистом інтересів держави в особі Міністерства оборони України не сплив. Крім цього, скаржник зазначає, що вказаної позиції дотримується Верховний Суд України у постанові від 23.09.2015 р. у справі 3-18гс13.

Відповідачем-1 подано пояснення по суті апеляційної скарги, в яких просить скасувати рішення місцевого господарського суду, оскільки попереднім керівництвом концерну «Військторгсервіс» було незаконно реалізовано спірне нерухоме майно.

Відповідачем-2 подано відзив на апеляційну скаргу, в якому просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Свої заперечення обґрунтовує тим, що з документів, які наявні в матеріалах справи вбачається поінформованість не лише сторони правочину концерну «Військторгсервіс», а й прокурора та Міністерства оборони України як про укладення правочину, так і про допущені концерном «Військторгсервіс» порушення щодо відсутності згоди Фонду державного майна України на прийняття рішення про погодження відчуження спірного майна. Окрім цього, відповідач-2 стверджує, що констатація факту про те, що прокурор та позивач не знали про порушення закону під час укладення правочину, не означає, що вони були позбавлені можливості дізнатись про такі порушення. При цьому, відповідач-2 наголошує на позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.10.2014 р. у справі №6-152цс14, згідно якої, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України, при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Також представник ПП «Інтертайле» наголошує на тому, що підприємство за час володіння даним майном здійснено поліпшення майна, які неможливо відокремити від нього на суму 1 546 310,00 грн., що вбачається з висновку №1212/16 експертного оціночно-будівельного дослідження від 19.06.2016 р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 р. (у складі колегії суддів: головуючого судді Матущака О.І., суддів Зварич О.В., Кузя В.Л.) розгляд справи відкладено до 23.09.2016 р.

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду № 629 від 20.09.2016 р. у звязку з відпусткою судді Зварич О.В. зобовязано провести автоматичну заміну складу колегії суддів у справі № 914/2002/13

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 20.09.2016р., у звязку з відпусткою судді Зварич О.В., у склад колегії суддів для розгляду даної справи введено замість суддів Зварич О.В. суддю Скрипчук О.С.

В судовому засіданні представниками сторін викладено доводи та заперечення по суті апеляційної скарги.

Розглянувши наявні у справі матеріали, давши належну оцінку доводам апеляційної скарги, заслухавши представників сторін, колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Як встановлено господарським судом першої інстанції та перевірено Львівським апеляційним господарським судом, рішенням господарського суду Львівської області від 24.07.2013р., залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 23.01.2014р., відмовлено у задоволенні позову.

Постановою Вищого господарського суду України від 16.06.2014р. касаційну скаргу першого заступника прокурора Західного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері залишено без задоволення, а постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.01.2014р. без змін.

Постановою Верховного суду України від 23.09.2015р. рішення господарського суду Львівської області від 24.07.2013р., постанову Львівського апеляційного господарського суду від 23.01.2014р. а також постанову Вищого господарського суду України від 16.06.2014р. у справі №914/2002/13 скасовано, а справу направлено до господарського суду Львівської області на новий розгляд.

Окрім цього, наявними матеріалами справи встановлено таке.

04.10.2004 р. Міністром оборони України видано довіреність № 220/2071, якою уповноважено начальника головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України ОСОБА_8 на представництво майнових та інших немайнових інтересів Міністерства, для виконання яких останньому надано право, у тому числі, надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі висновки (дозвіл) на відчуження майна та на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. Термін дії довіреності визначено до 01.10.2007р.

На підставі цієї довіреності 15.12.2004р. начальник головного управління торгівлі Тилу Міністерства оборони України надав начальнику державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування» дозвіл № 140/6/1626/19 на відчуження нежитлових приміщень площами 1 193,8 кв. м, 17,1 кв.м, 1 200,9 кв.м, розташованих за адресою: вул. Моринецька, 14а, м. Львів.

В подальшому, окремим дорученням Міністра оборони України від 12.02.2005р. № 1235/з скасовано довіреності на право укладання договорів (угод, контрактів), надання від імені Міністерства прав здійснювати інші правочини, термін дії яких не закінчився.

На виконання цього доручення Міністерству оборони України повернуто перший примірник довіреності від 04.10.2004 р. № 220/2071 (лист головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України від 17.02.2005 р. № 140/ЮР/154 за підписом ОСОБА_8Н.).

12.09.2007 р. нотаріально посвідчено довіреність, видану від імені концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8 начальнику філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування «Концерну «Військторсервіс» ОСОБА_9, якою уповноважено останнього укладати від імені концерну будь-які договори щодо відчуження належного концерну будь-якого нерухомого майна, а також договори оренди з дозволу органу управління майном концерну Міністерства оборони України. Термін дії довіреності до 12.09.2010 р.

Як підтверджується матеріалами справи, 10.07.2008 р. Рівненською міжрегіональною універсальною товарно-майновою біржею «Прайс» було проведено публічні торги по продажу майна: нежитлові будівлі автобази №57 (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна), загальною площею 3508,6м.кв., що належить концерну «Військторгсервіс» та знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Моринецька, 14-А; аукціон відбудеться 12.07.2008р.

Відповідно до протоколу №790-н право на укладання договору купівлі-продажу об`єктів на ЛОТ нежитлові будівлі автобази №57 (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна), загальною площею 3508,6м.кв., що належить концерну «Військторгсервіс» та знаходиться за адресою: м.Львів, вул. Моринецька, 14-А отримало ПП «Інтертайле», одержувач коштів - РМУТМБ «Прайс»; остаточна ціна 2 213 529,20 грн.

У звязку з цим, між державним господарським обєднанням «Концерн «Військторгсервіс» в особі начальника філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» ОСОБА_9, який діяв на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 12.09.2007 р., зареєстрована в реєстрі за №4165 (продавець) та ПП «Інтертайле» (покупець) 16.09.2008р. укладено договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, відповідно до умов якого продавець передає у власність, а покупець приймає у власність у відповідності до чинного законодавства України наступне майно: нежитлові приміщення загальною площею 3508,6кв.м., яке знаходиться у м. Львові, вул. Моринецька, 14а, таким, яке воно виставлялось на продаж. Опис обєкта А-2 гаражі, цегла, площею 1193,8кв.м., В-1 гаражі, цегла, площею 1200,9кв.м., Г-1 гаражі, цегла, 1096,8кв.м., Д-1 автозаправка, цегла, 17,1кв.м., цистерна, метал.

Згідно п. п. 2.1., 6.1 вказаного договору, продажна ціна нерухомості становить 2 213 529,20 грн., в тому числі ПДВ, на підставі протоколу № 790-н про хід публічних торгів від 10.07.2008 р.

За згодою сторін покупець проводить оплату за придбану нерухомість протягом 60-ти днів з моменту нотаріального посвідчення договору на розрахунковий рахунок РМУТМБ Прайс.

В подальшому 12.11.2008 р. сторонами укладено договір про внесення змін до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 16.09.2008 р. за реєстровим № 2055, згідно з умовами якого, пункт 6.1 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень викладено в наступній редакції: 6.1 За згодою сторін покупець проводить оплату за придбану нерухомість протягом 120-ти днів з моменту нотаріального посвідчення договору на розрахунковий рахунок РМУТМБ «Прайс».

23.01.2009 р. сторонами укладено договір про внесення змін до договору купівлі-продажу нежитлових приміщень, посвідченого ОСОБА_10, приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу 16.09.2008 р. за реєстровим № 2055. Згідно вказаного договору, пункт 6.1 договору купівлі-продажу нежитлових приміщень викладено в наступній редакції: 6.1 За згодою сторін покупець проводить оплату за придбану нерухомість протягом 180-ти днів з моменту нотаріального посвідчення договору на розрахунковий рахунок РМУТМБ «Прайс».

Відповідно до п. п. 7, 12.1 цього ж договору, передача нерухомості покупцю здійснюється в 3-х денний термін з моменту поступлення на рахунок продавця коштів у повному обсязі, належних до сплати за нерухомість. Передача нерухомості покупцю засвідчується актом приймання-передачі нерухомості, який підписується уповноваженими представниками сторін та власника нерухомості. Право власності на нерухомість переходить до покупця з моменту державної реєстрації, повного розрахунку за договором та підписання акту прийму-передачі нерухомості.

Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення та діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань.

На виконання умов договору, продавцем передано у власність, а покупцем прийнято у власність нерухомість та оплачено повну його вартість, підтвердженням чого є платіжне доручення №186 від 04.07.2008 р. на суму 201 229,92 грн. (призначення платежу гарантійний внесок за участь в аукціоні), платіжні доручення №47 від 20.03.2009 р. на суму 1 992 176,28 грн. та №48 від 23.03.2009 р. на суму 20 123грн. (з призначенням платежу: за лот нежитлові будівлі автобази №57 згідно протоколу №790-н від 10.07.2008р.), всього оплачено 2 213 529,20 грн.

В подальшому, між РМУТМБ «Прайс» та філією «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» було підписано акт звірки взаємних розрахунків від 24.03.2009 р., в якому відображено відсутність заборгованості по оплаті покупцем спірної нерухомості.

Спірна нерухомість була передана покупцю по акту приймання-передачі нерухомості від 25.03.2009р., що підписаний представниками ПП «Інтертайле» та філією «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» та затверджений начальником філії.

Вказане вище відчуження нерухомого майна, що знаходилось на балансі філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторсервіс» здійснено на підставі дозволу начальника головного управління торгівлі ОСОБА_8 №140/6/1626/19 від 15.12.2004 р., виданого на підставі повноважень, наданих довіреністю Міністра оборони України від 04.10.2004 р. №220/2071.

Згідно наказу Міністерства оборони України №47 від 31.01.2006р. головне управління торгівлі тилу Міністерства оборони України припинило свою діяльність у звязку із створенням концерну «Військторгсервіс». А тому, на думку прокурора, оскільки довіреність Міністерства оборони України від 04.102004р. вих.№220/2071, що видана начальнику головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України відповідно до п.5 ч.1 ст.248 ЦК України втратила свою чинність внаслідок припинення даної юридичної особи, а згідно з довіреністю директора концерну «Військторгсервіс», що видана начальнику філії Управління торгівлі Західного оперативного командування даного концерну ОСОБА_9, не уповноважує останнього самостійно здійснювати реалізацію майна, відтак, спірний договір від 16.09.2008р., що підписаний ОСОБА_9 та керівником ПП «Інтертайле» підлягає визнанню недійсним.

Як зазначає прокурор, необхідно взяти до уваги лист від 15.03.2006р. вих.№10/2-1698 начальника відділу Генеральної прокуратури України в якому підтверджується та обставина, що 12.05.2005р. окремим дорученням Міністр оборони України скасував довіреність від 04.10.2004р. №220/2071 надану ОСОБА_8 і остання повернута до адміністративного Департаменту Міністерства оборони України.

На думку прокурора, ПП «Інтертайле» не може вважатись добросовісним набувачем спірного нерухомого майна в розумінні ч.1 ст.388 ЦК України, оскільки придбало приміщення в юридичної особи, яка не мала права здійснювати відчуження зазначеного обєкту нерухомості.

Враховуючи вищевикладене, з врахуванням заяви про зміну предмету позову (вх.№479/16 від 01.02.2016р.) заступник військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах держави в особі органу уповноваженого здійснювати функції у спірних правовідносинах Міністерство оборони України просить визнати недійсним договір купівлі-продажу нежитлових приміщень від 16.09.2008р., укладений між концерном «Військторгсервіс» в особі філії «Управління Західного оперативного командування» та ПП «Інтертайле» та витребувати від ПП «Інтертайле» до Міністерства оборони України нежитлові приміщення (гараж А-2, гараж В-1, гараж Г-1, автозаправка Д-1, цистерна) загальною площею 3508,7 кв.м., вартістю 2 213 529,20 грн., розташовані по вул.Моринецькій, 14 а у м. Львові.

При прийнятті даної постанови, суд апеляційної інстанції виходив з такого.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу.

Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі, коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Припис абзацу першого ч. 3 ст. 92 ЦК України зобов'язує орган або особу, яка виступає від імені юридичної особи не перевищувати своїх повноважень. Водночас саме лише порушення даного обов'язку не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених цими органами (особами) від імені юридичної особи з третіми особами, оскільки у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження (абзац другий ч. 3 ст. 92 ЦК України). Отже, позов про визнання недійсним відповідного правочину може бути задоволений у разі доведеності юридичною особою (позивачем) у господарському суді тієї обставини, що її контрагент знав або повинен був знати про наявні обмеження повноважень представника цієї юридичної особи, але, незважаючи на це, вчинив з ним оспорюваний правочин (що не отримав наступного схвалення особи, яку представляють). Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму від 29.05.2013р. №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними».

Згідно ч.1 ст.317, ч.2, 3 ст.326 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном.

Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами.

Статтею 75 Господарського кодексу України визначено особливості господарської діяльності державних комерційних підприємств, згідно з якими відчужувати майнові об'єкти, що належать до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише за попередньою згодою органу, до сфери управління якого воно належить, і лише на конкурентних засадах, якщо інше не встановлено законом. Розпоряджатися в інший спосіб майном, що належить до основних фондів, державне комерційне підприємство має право лише у межах повноважень та у спосіб, що передбачені цим Кодексом та іншими законами. Відчуження нерухомого майна здійснюється за умови додаткового погодження в установленому порядку з Фондом державного майна України. Інші особливості господарської та соціальної діяльності державних комерційних підприємств визначаються законом.

Наказом Міністра оборони України від 25.06.2005 р. № 358 створено концерн «Військторгсервіс» у складі госпрозрахункової установи «Головне управління торгівлі тилу Міністерства оборони України» та державних підприємств міністерства, зокрема, «Управління торгівлі Західного оперативного командування».

Наказом Міністра оборони України від 31.01.2006 р. № 47 реорганізовано головне управління торгівлі тилу Міністерства оборони України, припинено його діяльність як юридичної особи шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс». Визначено концерн правонаступником усіх майнових прав та обовязків головного управління торгівлі тилу Міністерства оборони України. Основні фонди та оборотні кошти, інші цінності управління закріплено за концерном на праві господарського відання як внески до статутного фонду.

Наказом Міністра оборони України від 05.04.2007 р. № 135 «Про реорганізацію державного підприємства Міністерства оборони України «Управління торгівлі Західного оперативного командування», припинено діяльність цього підприємства та реорганізовано його шляхом приєднання до концерну «Військторгсервіс».

Згідно зі статутом концерну «Військторгсервіс», концерн є державним господарським обєднанням, заснованим на державній власності та належить до сфери управління Міністерства оборони України (орган управління майном). Майно концерну перебуває у державній власності та закріплене за ним на праві господарського відання. Відчуження основних фондів концерну здійснюється ним лише за попередньою згодою органу управління майном і, як правило, на конкурентних засадах, відповідно до чинного законодавства України.

Необхідно зазначити, що на час укладення оспорюваного договору купівлі-продажу порядок відчуження державного майна визначався Законом України «Про управління обєктами державної власності» та постановою Кабінету Міністрів України від 06.06.2007 р. №803 «Про затвердження порядку відчуження обєктів державної власності».

Згідно ст.ст. 1, 3, 5, 7 зазначеного Закону, управління об'єктами державної власності це здійснення Кабінетом Міністрів України та уповноваженими ним органами, іншими суб'єктами, визначеними цим Законом, повноважень щодо реалізації прав держави як власника таких об'єктів, пов'язаних з володінням, користуванням і розпоряджанням ними, у межах, визначених законодавством України, з метою задоволення державних та суспільних потреб.

Об'єктами управління державної власності є, зокрема, майно, яке передане державним комерційним підприємствам, установам та організаціям; майно, яке передане державним господарським об'єднанням; державне майно, що перебуває на балансі господарських організацій і не увійшло до їх статутних капіталів або залишилося після ліквідації підприємств та організацій.

Кабінет Міністрів України є суб'єктом управління, що визначає об'єкти управління державної власності, стосовно яких виконує функції з управління, а також об'єкти управління державної власності, повноваження з управління якими передаються іншим суб'єктам управління, визначеним цим Законом. Здійснюючи управління об'єктами державної власності, Кабінет Міністрів України, зокрема, визначає порядок відчуження та списання об'єктів державної власності. ФДМУ відповідно до законодавства щодо нерухомого та іншого окремого індивідуально визначеного державного майна дає дозвіл (погодження) на відчуження державного майна у випадках, встановлених законодавством.

Порядком встановлено, що відчуження майна здійснюється безпосередньо суб'єктом господарювання, на балансі якого перебуває таке майно, лише після надання на це згоди або дозволу (далі згода) відповідного суб'єкта управління майном, який є представником власника і виконує його функції у межах, визначених законодавчими актами (далі суб'єкт управління).

Рішення про надання згоди на відчуження нерухомого майна приймається суб'єктами управління лише за погодженням з ФДМУ.

Відчуження майна, що перебуває на балансі суб'єкта управління, здійснюється за рішенням такого суб'єкта, крім нерухомого майна відчуження якого здійснюється лише за погодженням з ФДМУ.

Рішення про надання згоди на відчуження майна приймається відповідним суб'єктом управління у формі розпорядчого акта, а про відмову в наданні такої згоди у формі листа. Рішення про погодження чи відмову в погодженні відчуження майна надається ФДМУ у формі листа.

У разі надання згоди та/або погодження на відчуження майна суб'єкти управління та ФДМУ можуть визначати спосіб та умови проведення продажу.

Як вбачається із матеріалів справи, відчуження спірного майна відбулося без отримання відповідної згоди органу управління майном Міністерства оборони України, та за відсутності погодження з Фондом державного майна України, як це передбачено ст.75 ГК України, Законом України «Про управління обєктами державної власності» та вказаним вище Порядком. Тобто, було порушено законодавчо визначений порядок відчуження спірного майна.

За змістом положень ст. ст. 244, 248 ЦК України представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Представництво за довіреністю може ґрунтуватися на акті органу юридичної особи. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Представництво за довіреністю припиняється, зокрема, у разі: закінчення строку довіреності; скасування довіреності особою, яка її видала; припинення юридичної особи, яка видала довіреність; припинення юридичної особи, якій видана довіреність. З припиненням представництва за довіреністю втрачає чинність передоручення. У разі припинення представництва за довіреністю представник зобов'язаний негайно повернути довіреність.

При цьому, колегія суддів звертає увагу на таке.

Скасовуючи судові акти та направляючи дану справу на новий розгляд, Верховний Суд України встановив, що відчуження спірного нерухомого майна, що є обєктом державної власності, відбулося з порушенням вимог законодавства, чинного на час укладення оспорюваного правочину, зокрема без згоди та/або погодження органу управління майном (Міністерства оборони України) та ФДМУ, за відсутності у представника концерну «Військторгсервіс» необхідного обсягу дієздатності на укладення цього правочину.

Враховуючи, що при укладенні спірного правочину концерн «Військторгсервіс» не мав достатніх повноважень щодо відчуження майна, що перебувало у державній власності, що є, в силу ст. 215 ЦК України, підставою для визнання спірного правочину недійсним як такого, що суперечить актам цивільного законодавства та відсутності у продавця необхідного обсягу цивільної дієздатності.

При цьому, Верховний Суд України зазначив, що згідно постанови Верховного Суду України від 20.08.2013 р. у справі №3-18гс13 встановлено, що оскільки прокурор та позивач були позбавлені права під час судового розгляду в іншій повязаній справі перевірити повноваження осіб, які укладали ці правочини, а отже, сама по собі обізнаність прокурора та ФДМУ про наявність оспорюваних правочинів не є підставою для висновку про пропуск позовної давності та необхідність застосування положень ст. 267 ЦК України. Лише за таких обставин початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли стало відомо про факт відсутності у представника відповідача необхідного обсягу дієздатності на укладення оспорюваних правочинів.

Однак, суд у порушення вимог ч.1 ст.261 ЦК України та вищевикладеної позиції Верховного Суду України, у справі, що розглядається, не встановив початок перебігу строку позовної давності і, відповідно, неправильно застосував наслідки спливу позовної давності, передбачені ст.267 ЦК України.

Тобто, виходячи з вищевикладеної постанови, в частині порушення прав позивача та наявності підстав для визнання недійсним спірного договору купівлі-продажу, Верховний Суд України дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог. Разом з тим, Верховний Суд України вказав про необхідність встановлення початку перебігу строку позовної давності.

При цьому, Верховним Судом України будь-яким чином не зазначено про те, що згідно ч.1 ст. 261 ЦК України, строк позовної давності починається не тільки з дати, коли особа довідалася про порушене право, а і коли могла довідатися, чи про особу, яка порушила таке право.

З огляду на вищевикладене, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Відповідно до ст.257, ч.ч.4,5 ст.267 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо ж суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Відповідно до ч.1 ст.261 ЦК України, позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом ч.5 ст.267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності. Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду. (Вказаної позиції дотримується Вищий господарський суд України у постанові пленуму №10 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» із змінами і доповненнями).

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

Згідно ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Враховуючи зазначене, судовою колегією береться до уваги наступне.

Відповідно до довідки Контрольно-ревізійного управління у Львівській області від 03.04.2009 р., складеної за наслідками окремих питань фінансово-господарської діяльності філії «Упрпавління торгівлі Західного оперативного командування» концерну «Військторгсервіс» за період з 01.01.2007р. по 31.01.2009р., в якій відображено і питання відчуження (продажу) основних засобів стороннім організаціям, копію довідки вручено начальнику філії ОСОБА_9 Наведене підтверджується також листом Державної фінансової інспекції у Львівській області №08-16/4434 від 10.06.2013р.

Відповідно до наказу Міністра оборони України №418 від 21.08.2009р., проведено службове розслідування щодо встановлення повноти виконання службових обовязків генерального директора концерну «Військторгсервіс» ОСОБА_8, в тому числі з приводу видання дозволу на відчуження нерухомого майна. Акт службового розслідування затверджено 24.09.2009р., висновки складені, в тому числі і щодо реалізації усього нерухомого майна, 16.09.2009р.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, на сторінці 40 акту службового розслідування, яке проводилось на підставі наказу Міністерства оборони України від 21.08.2009р. №418, зазначено, що аналізом порядку здійснення відчуження державного майна, закріпленого за концерном на праві повного господарського відання, встановлено, що у 2007-2008 р.р. концерном та його учасниками було відчужено нерухоме державне майно залишковою вартістю 1 863,61 тис. грн.

На сторінці 41 вказаного акту вказано, що питання дотримання законності при здійсненні відчуження основних фондів було також обревізовано головним Контрольно-ревізійним управлінням України та його регіональними підрозділами, порушень із зазначеного питання в актах контрольних заходів не відображено.

Листами від 20.11.2009р. №220/5389 та від 15.12.2009р. №220/5823 Міністерство оборони України інформувало ГоловКРУ про проведення службових розслідувань, всебічний аналіз діяльності і виконання обовязків керівниками структурних підрозділів, здійснений аналіз причин виникнення порушень. Крім того, Міністерством оборони України проведено повну інвентаризацію обєктів нерухомого майна концерну «Військторгсервіс».

Лист щодо опрацювання результатів перевірки (ревізії) за №08-14/1142 від 10.07.2009р. подано у ГоловКРУ Міністерством оборони України.

Крім того, відповідно до інформації розміщеної (поширеної) в численних публікаціях засобів масової інформації за 2009-2010р.р. (сайт Єдиного веб-порталу органів виконавчої влади «Урядовий портал»; вебресурс «Jey News»; офіційний сайт Державної фінансової інспекції; он-лайн газета «Адвокат консалтинг»), головне управління КРУ повідомило Міністерство оборони України про діяльність та результати ревізії окремих питань фінансово-господарської діяльності концерну «Військторгсервіс», а їх матеріали передані до правоохоронних органів.

Також, листом №415 від 15.04.2009р. відповідач-2 повідомляв концерн «Військторгсервіс» про придбання нерухомості та просив погодити у звязку з цим відведення земельної ділянки. При цьому, повідомлення про реалізацію нерухомості зазначене і в листі начальника Західного територіального квартирно-експлуатаційного управління №303/23/1/1674/421 від 06.08.2009р., адресованого начальнику Головного квартирно-експлуатаційного управління Збройних Сил України.

Також, відповідач-2 листом №714 від 14.07.2009р. (отриманий 15.07.2009р.) повідомляв начальника Квартирно-експлуатаційного управління Західного оперативного командування про факт укладеного договору щодо купівлі Нерухомості.

Особливої уваги заслуговує той факт, що у наявних матеріалах справи немає доказів відсутності у Міністерства оборони України можливості отримання своєчасної інформації про укладення відповідного договору. Одночасно, варто зазначити, що Міністерство оборони України (особа, уповноважена державою на здійснення управління належним їй майном) зобовязане здійснювати контроль за діяльністю Концерну «Військторгсервіс». Крім цього, згідно із п.2.2 статуту «Військторгсервіс», орган управління майном (Міністерство оборони України) отримує інформацію концерну стосовно господарської діяльності.

Отже, суд першої інстанції правомірно зазначив, що станом на 2009 рік позивачу було і могло бути відомо про порушення його права, яке описує прокурор у позовній заяві та доданих до неї документах, а відтак, встановлений Законом трирічний строк позовної давності (з врахуванням описаної вище дати предявлення позову) позивачем пропущено, і при цьому, не подано клопотання про його поновлення із зазначенням поважності причин пропуску.

Згідно правової позиції судової палати у цивільних та господарських справах Верховного Суду України, викладеної у постанові від 29.10.2014 р. у справі № 6-152цс14, для правильного застосування ч. 1 ст. 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і обєктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Норма ч.1 ст. 261 ЦК України містить презумпцію обізнаності особи про стан своїх субєктивних прав, відтак обовязок доведення терміну, з якого особі стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача.

Субєкт управління майном, Міністерство оборони України (позивач) не лише мав можливість, але і прямий обовязок контролювати майно держави, що перебувало у господарському віданні концерну, який безумовно було виконано з огляду на подані докази.

Суд апеляційної інстанції враховує поряд з іншим, також і таке.

Згідно ст. 29 ГПК України, прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обовязки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що прокурор здійснює представництво органу, в інтересах якого він звертається до суду на підставі закону (процесуальне представництво), а тому положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів, у цьому випадку в особі Міністерства оборони України, але не наділяє прокурора повноваженнями ставити питання про поновлення строку позовної давності за відсутності такого клопотання з боку самої особи, в інтересах якої прокурор звертається до суду, в даному випадку Фонду державного майна України. (аналогічна правова позиція Верховного суду України викладена у постанові від 25.03.2015р. у справі № 11/163/2011/5003)

Судова колегія погоджується з позицією місцевого господарського суду про те, що з вищезазначених документів, вбачається очевидна проінформованість не лише сторони правочину відповідача-1, а й позивача та прокурора, посадові особи яких проводили перевірку на предмет законності продажу державного нерухомого майна після укладення оспорюваного правочину, як про укладення правочину, так і про допущені концерном порушення щодо відсутності згоди Фонду державного майна України на прийняття рішення про погодження спірного майна. У деяких із наданих відповідачем документів вказано саме про приміщення, що знаходиться за адресою: м.Львів, вул.Моринецька,14, як про обєкт перевірки прокуратурою та Міністерства оборони України.

Слід зазначити, що в матеріалах справи міститься лист військової прокуратури Західного регіону України від 02.09.2009р. вих.№6/2154 адресований начальнику філії «Управління торгівлі Західного оперативного командування концерну «Військоргосервіс» про надання інформації в порядку ст.ст.8,20 Закону України «Про прокуратуру» переліку обєктів нерухомого майна, реалізованого філією упродовж 2008-2009р.р. (т.1, а.с.61).

Лист військової прокуратури Західного регіону України був надісланий у звязку із здійсненням останнім прокурорського нагляду за додержанням і застосуванням законів відповідно до ст.20 «Про прокуратуру».

Відтак, за наслідками перевірки прокурор мав обєктивну можливість дізнатись про порушення допущені rонцерном «Військторгсервіс» при реалізації нерухомого майна, в тому числі й нежитлової будівлі комбінату побутового обслуговування, що знаходиться по вул. Моринецькій, 14 а у м. Львові.

Як вбачається з матеріалів справи позовну заяву прокурором зареєстровано 23.05.2013р. за вихідним №05-1536 вих-13, а до господарського суду Львівської області подано 24.05.2013р. Оспорюваний договір, як зазначено вище, укладено 16.09.2008 р.

З наведеного вбачається, що позовну заяву подано після спливу більше 4 років після укладення оспорюваного договору.

Особливу увагу колегія суддів звертає увагу на лист від 15.03.2006р. вих.№10/2-1698 начальника відділу Генеральної прокуратури України, в якому підтверджується та обставина, що 12.05.2005р. окремим дорученням Міністр оборони України скасував довіреність від 04.10.2004р. №220/2071 надану ОСОБА_8 і остання повернута до адміністративного Департаменту Міністерства оборони України. На думку прокурора, виходячи з вказаного листа, ПП «Інтертайле» не може вважатись добросовісним набувачем спірного нерухомого майна в розумінні ч.1 ст.388 ЦК України, оскільки придбало приміщення в юридичної особи, яка не мала права здійснювати відчуження зазначеного обєкту нерухомості.

Однак, враховуючи вказаний лист, необхідно констатувати факт, що станом на 15.03.2006 р., прокуратура знала про той факт, що 12.05.2005р. окремим дорученням Міністр оборони України скасував довіреність від 04.10.2004р. №220/2071 надану ОСОБА_8

Тобто, станом на момент укладення спірного договору, контрагент по договору та прокуратура були обізнані про відсутність у ОСОБА_8 повноважень надавати від імені Міністерства оборони України підприємствам (установам) військової торгівлі дозвіл на відчуження майна та на укладення договорів з питань розпорядження майном, що закріплене за ними на праві господарського відання. А відтак, в силу власних повноважень повинні були припускати відповідно і відсутність повноважень у ОСОБА_9 на укладення спірного договору купівлі-продажу нерухомого майна.

А тому, строк позовної давності необхідно відраховувати з 10.07.2009 р., тобто з дати обізнаності Міністерства оборони України з висновками акту результатів перевірки (ревізії) згідно листа щодо опрацювання результатів перевірки (ревізії) за №08-14/1142 від 10.07.2009 р., який надіслано головному управлінню КРУ Міністерством оборони України. Тобто з дати, коли позивач довідався про існування правочину, який у даній справі є предметом оскарження, а щодо наявності у позивача і прокурора інформації (відомостей) про відсутність повноважень у особи, яка підписала такий правочин, ще до його укладення, враховуючи зазначений вище лист від 15.03.2006р.начальника відділу Генеральної прокуратури України, в якому підтверджується та обставина, що 12.05.2005р. окремим дорученням Міністр оборони України скасував довіреність від 04.10.2004р. №220/2071 надану ОСОБА_8 і остання повернута до адміністративного Департаменту Міністерства оборони України.

Як правомірно встановлено місцевим господарським судом, ні прокурором, ні позивачем, не тільки не наведено жодного доводу щодо поважності причин пропуску строку позовної давності позивачем, але і не зазначено взагалі про можливість існування таких причин.

Львівський апеляційний господарський суд зазначає також таке.

Під час нового розгляду справи прокурором були подані письмові пояснення, в яких зазначає, що прокуратурі стало відомо про факт невідповідності спірного правочину вимогам законодавства з 22.03.2013 р.. а саме: з моменту внесення прокуратурою Центрального регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері до Єдиного реєстру досудових розслідування відомостей про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами концерну «Військторгсервіс».

Судова колегія погоджується з висновком господарського суду Львівської області про те, що внесення інформації до Єдиного реєстру досудових розслідувань в даному випадку не може бути підставою для визначення початку відліку строку позовної давності, оскільки матеріалами справи підтверджується обізнаність та реальна можливість як прокурора, так і позивача знати про укладення спірного правочину та порушення допущені при його укладенні.

Щодо посилань прокурора на те, що ані прокурор, ані позивач не були сторонами оспорюваного правочину та були позбавлені права під час його укладення перевірити повноваження осіб, які укладали спірні правочини, необхідно зазначити таке.

Так, дійсно, згідно позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові від 20.08.2013 р. №3-18гс 13, у випадку коли прокурор та позивачі не є сторонами оспорюваних угод та були позбавлені права перевірити повноваження осіб, які укладали правочини, а про обставини, які стали підставою звернення до суду, прокуратура дізналася лише зі звернення позивача, то початок перебігу позовної давності слід обраховувати не з моменту, коли прокуратурі стало відомо про наявність оспорюваних правочинів, а з моменту, коли органи прокуратури дізнались про факт відсутності у представника необхідного обсягу дієздатності.

Однак, як обєктивно та правомірно встановлено місцевим господарським судом, за своєю суттю зміст вказаної постанови Верховного Суду України стосується конкретної, властиве саме у справі №3-18гс13 конкретної ситуації. Зазначеною постановою Верховного Суду України від 20.08.2013 р. у справі №3-18гс13 встановлено, що оскільки прокурор та позивач були позбавлені права під час судового розгляду в іншій повязаній справі перевірити повноваження осіб, які укладали ці правочини, а отже, сама по собі обізнаність прокурора та ФДМУ про наявність оспорюваних правочинів не є підставою для висновку про пропуск позовної давності та необхідність застосування положень ст. 267 ЦК України. Лише за таких обставин початок перебігу позовної давності слід обраховувати з моменту, коли стало відомо про факт відсутності у представника відповідача необхідного обсягу дієздатності на укладення оспорюваних правочинів.

У даному ж випадку Міністерство оборони України (особа, уповноважена державою на здійснення управління належним їй майном) зобов'язане здійснювати контроль за діяльністю концерну «Військторгсервіс» в силу закону та статуту. Так, згідно п.5.14 статуту, орган управління майном (Міністерство оборони України) відповідно до покладених на нього повноважень затверджує в установленому порядку фінансові плани концерну та його учасників, здійснює контроль за збереженням та ефективним використанням закріпленого за концерном державного майна у встановленому законодавством України порядку. З матеріалів справи вбачається, що відповідними субєктами здійснювались контрольні повноваження, у т.ч. в розрізі оскаржуваного правочину.

Отже, виходячи з вищевикладеного, прокурором та позивачем не наведені докази щодо існування причин, які б могли бути визнані судом як поважні причини пропуску строку позовної давності.

Суд апеляційної інстанції також увагу звертає ще на таке.

Згідно із ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди застосовують при розгляді Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 р. у справі «ОСОБА_11 проти України», суд постановив, строк давності переслідує декілька важливих цілей, зокрема забезпечує правову визначеність і завершеність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми (див. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, eports 1996 IV). Суд постановив, що процесуальні норми направлені на забезпечення належного правосуддя і дотримання принципу правової визначеності, і заявники повинні розраховувати, що ці норми будуть застосовуватись.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає правомірним висновок суду першої інстанції згідно з яким, права позивача є порушені, однак, прокурором та позивачем при зверненні до суду із даним позовом пропущено строк позовної давності та не наведено жодних причин поважності його пропуску, у звязку з чим, у задоволенні позову про визнання недійсним договору купівлі-продажу необхідно відмовити.

Щодо позовних вимог про витребування майна, суд апеляційної інстанції зазначає таке.

Згідно ч.ч.1, 3 ст.388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

При уточнення позовних вимог, що фактично є зміною однієї із позовних вимог прокурор з посиланням на ч.1 ст.388 ЦК України стверджує, що майно вибуло із володіння Міністерства оборони України поза його волею, у звязку з чим останній, як власник спірного обєкту нерухомості, має право витребувати його від набувача, який безпідставно володіє ним.

Водночас, як правомірно зазначено місцевим господарським судом, прокурором не враховано, що в розумінні ст.388 ЦК України під особою, якій власник передав майно у володіння, мається на увазі правомірний володілець майна, який заволодів ним із волі власника на будь-яких законних правових підставах (наприклад, найм, зберігання, господарське відання тощо). Тоді як в даному випадку Міністерство оборони України з власної волі передало спірне нерухоме майно концерну «Військторгсервіс» у господарське відання, що не оспорюється прокурором.

При цьому, власник не має права витребувати своє майно від добросовісного набувача, якщо передане правомірному володільцю майно було відчужено за наявності волі хоча б одного з них. Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна виключає можливість його витребування від добросовісного набувача (правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 06.12.2010 N 18-03-11-05/2306).

Відповідно до п.п.22 постанови пленуму Верховного Суду України №5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387,388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) предявлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387,388 ЦК.

У звязку з цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів.

З огляду на вищезазначене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції, що у даному випадку прокурор просить суд визнати договір купівлі-продажу недійсним та витребувати майно, що відповідно до вищенаведених обґрунтувань є взаємовиключними поняттями, а тому, у задоволенні позовних вимог щодо витребування майна необхідно відмовити.

Згідно ст. 33, абзацу 2 ст. 34, ст. 43 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Скаржником не подано суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували обґрунтованість вимог, заявлених у апеляційній скарзі.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що рішення прийняте із дотриманням норм чинного законодавства та у відповідності до обставин справи, тому підстав для його зміни чи скасування, колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду Львівської області від 24.03.2016 р. у справі

№ 914/2002/13 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3. Матеріали справи скеровуються в господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови виготовлено та підписано 27.09.2016 р.

ОСОБА_12Матущак

Судді В.Л.Кузь

ОСОБА_13