ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"28" вересня 2016 р.Справа № 922/2661/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Чистякової І.О.

при секретарі судового засідання Шаповалову О.В.

розглянувши справу

за позовом Обласного комунального виробничо-експлуатаційного підприємства "Держпром", м. Харків
до Акціонерного товариства "А.М.Б.", м. Харків
про стягнення 72129,50 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №26 від 01.08.2016;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність №б/н від 01.01.2016

ВСТАНОВИВ:

Обласне комунальне виробничо-експлуатаційне підприємство "Держпром" (позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом щодо стягнення з відповідача - Акціонерного товариства "А.М.Б." безпідставно збережених коштів в сумі 72129,50 грн.

В обґрунтування позову позивач посилається, зокрема на те, що відповідач здійснює фактичне користування земельною ділянкою по вул. Котлова, 52 у м. Харкові, на якій розташовані належні йому нежитлові будівлі, за яке позивач, як постійний користувач зазначеної земельної ділянки сплачував земельний податок, а тому відповідач повинен компенсувати витрати позивача по сплаті земельного податку за період червень 2013 р. по червень 2016 р. пропорційно площі нежитлових будівель на зазначеній земельній ділянці, оскільки саме відповідач фактично користується зазначеною земельною ділянкою.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 12 серпня 2016 року було прийнято позовну заяву до розгляду, порушено провадження у справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 07 вересня 2016 року о 11:00 годині. Цією ж ухвалою суду витребувано у сторін додаткові докази.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 07 вересня 2016 року розгляд справи відкладено на 20 вересня 2016 р. о 10:00 год.

В судовому засіданні 20 вересня 2016 року було оголошено перерву до 10:30 год. 28 вересня 2016 року відповідно до приписів ст. 77 ГПК України для надання можливості відповідачу ознайомитись з матеріалами справи та викласти письмово свою правову позицію по справі.

Представник позивача 21 вересня 2016 р. надав клопотання (вх. №31248) про долучення до матеріалів справи додаткових документів, зазначених у додатку, які судом долучено до матеріалів справи.

Представник відповідача 26 вересня 2016 р. надав письмові заперечення проти позовних вимог (вх. №31711), які судом долучено до матеріалів справи.

У наданих до суду письмових запереченнях (відзиві на позовну заяву), відповідач, зокрема посилається на те, що внаслідок того, що право постійного користування земельною ділянкою за позивачем не було припинено, то саме позивач мав сплачувати земельний податок за вказану земельну ділянку, а також зазначає, що позивач не сплачував земельний податок за відповідача, оскільки у відповідача відсутній такий обов'язок сплачувати земельний податок за вказаний позивачем період, крім того відповідач вважає, що він не зберіг безпідставно вказані грошові кошти за рахунок позивача.

В судовому засіданні 28.09.2016 представник позивача підтримав позов.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, з підстав викладених у письмових запереченнях.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

На підставі рішення виконкому Харківської міської ради народних депутатів від 27.12.1995 № 1032 Виробничо - експлуатаційному підприємству "ДЕРЖПРОМ", правонаступником якого є Обласне комунальне виробничо-експлуатаційне підприємство "ДЕРЖПРОМ" надано у постійне користування 1,6318 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування, що підтверджується Державним актом на право постійного користування землею від 04.07.1996 року серія ХР-35-01-001499 для експлуатації та обслуговування адміністративних, житлових, виробничих та допоміжних будівель і споруд, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 115 (а.с.11-14).

У зв'язку з добровільною відмовою від права користування частиною земельної ділянки, у постійному користуванні позивача залишилася земельна ділянка площею 1,0650 га за адресою вул. Котлова, 54 у м. Харкові.

Відповідні зміни у землекористуванні зазначені у Державному акті на право постійного користування землею серія ХР-35-01-001499 за підписом начальника управління Держкомзему у м. Харкові.

Відповідно до Рішення 5 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 20.04.2016 року № 194/16 припинено позивачу право користування земельною ділянкою площею 1,0650 га за адресою вул. Котлова, 54 у м. Харкові за його добровільною відмовою (а.с.15-23).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач здійснював оплату земельного податку за користування вказаною земельною ділянкою, що знаходиться по вул. Котлова, 54 у м. Харкові та за період з червня 2013 р. по червень 2016 р. сплачено земельний податок на загальну суму 152011,79 грн., що підтверджується виписками по рахунку, платіжними дорученнями (арк. 71-106), податковими деклараціями (арк.24-44) за 2013, 2014, 2015, 2016 року.

Відсутність заборгованості по сплаті земельного податку за користування даною земельною ділянкою станом на 11.04.2016 підтверджується повідомленням Західної об'єднаної державної податкової інспекції м.Харкова ГУ ДФС у Харківській області від 11.04.2016 за № 4203/10/20-33-12-04-14 (а.с.45).

Згідно відомостей, що містяться в інформаційній довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 56395477 від 31.03.2016 1/2 частка нежитлових будівель, які знаходяться за адресою вул. Котлова, 54, у м. Харкові, а саме: літ. "А-1", загальною площею 131,1 кв.м.; літ. "В-1", загальною площею 242,5 кв.м.; літ. "Г-1", загальною площею 159,1 кв.м.; літ. "Д-1" , загальною площею 92,7 кв.м.; літ. "Е-1", загальною площею 137,9 кв.м.; літ. "Ж-1", загальною площею 494,8 кв.м.; літ. "3-1-2", загальною площею 613,9 кв.м.; літ. "И-1". загальною площею 6,7 кв.м.; літ."К-1', загальною площею 531,4 кв.м.; літ. "Л-І", загальною площею 15,3 кв.м.; літ. "Н-І", загальною площею 60,0 кв.м., всього загальною площею 2485,4 кв.м. належать на праві спільної часткової власності Акціонерному товариству "А.М.Б." на підставі договору купівлі-продажу №1312 від 23.06.2011, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО ОСОБА_3 р., про що було внесено запис №5480 в книзі: 1 від 04.07.2011 про державну реєстрацію права власності.

Таким чином, позивач вважає, що враховуючи те, що відповідач починаючи з 04.07.2011 є співвласником 1/2 частки нежитлових будівель літ. "А-1", загальною площею 131,1 кв.м.; літ. "В-1", загальною площею 242,5 кв.м.; літ. "Г-1", загальною площею 159,1 кв.м.; літ. "Д-1" , загальною площею 92,7 кв.м.; літ. "Е-1", загальною площею 137,9 кв.м.; літ. "Ж-1", загальною площею 494,8 кв.м.; літ. "3-1-2", загальною площею 613,9 кв.м.; літ. "И-1". загальною площею 6,7 кв.м.; літ."К-1', загальною площею 531,4 кв.м.; літ. "Л-І", загальною площею 15,3 кв.м.; літ. "Н-І", загальною площею 60,0 кв.м., за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 54, то він має компенсувати позивачу витрати по сплаті земельного податку за період з червня 2013 р. по червень 2016 р. в сумі 72129,50 грн. пропорційно площі нежитлових будівель на зазначеній земельній ділянці, оскільки саме відповідач фактично користується зазначеною земельною ділянкою.

Також, позивач вважає, що вказані кошти мають бути стягнуті на підставі ст.ст. 1212, 1214 Цивільного кодексу України, як безпідставно набуті за рахунок позивача.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. При цьому, в силу ч.2 вказаної статті, зазначені положення застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Отже, із змісту вищевказаної норми вбачається, що для з'ясування чи набула особа визначеного статтею 1212 ЦК України зобов'язання, необхідно встановити наступні обставини, які у сукупності є підставою для виникнення такого зобов'язання: факт набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього підстав.

Відповідно до положень ст.120 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла станом на момент набуття права власності на будівлю) у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Крім цього, згідно п. «е» ч.1 ст. 141 Земельного кодексу України підставами припинення права користування земельною ділянкою є, зокрема, набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Однак, поряд з цим суд відмічає, що законодавством не передбачено автоматичний перехід до набувача майна права користування земельною ділянкою на умовах постійного користування чи на умовах оренди, так як виникнення такого права у набувача можливе лише за рішенням власника землі, що перебуває у державній або комунальній власності. Зокрема, порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у постійне користування чи оренду встановлений статтями 123, 124 ЗК України, які не містять імперативного обов'язку органу місцевого самоврядування приймати рішення про укладення договору оренди землі з особою, яка набула права власності на об'єкт нерухомості, який на цій землі розташований.

Відповідно до приписів статтей 125, 126 Земельного кодексу України (в редакції, що діяла станом на момент набуття права власності на будівлю) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державним актом на право постійного користування земельною ділянкою. Право оренди земельної ділянки посвідчується договором оренди землі, зареєстрованим відповідно до закону.

З урахуванням наведеного, суд зазначає, що володіння відповідачем вищевказаними нежитловими приміщеннями одночасно є підставою для переходу права на землю, проте оформлення такого права повинно здійснюватися у встановленому законом порядку.

Відповідно до ст.206 Земельного кодексу України використання землі в Україні є платним. Плата за землю справляється відповідно до закону.

Згідно пп.14.1.147. ст.14 Податкового кодексу України плата за землю - обовязковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Власники землі та землекористувачі сплачують плату за землю з дня виникнення права власності або права користування земельною ділянкою. (п.287.1 ст.287 ПК України).

Відповідно до п.287.6. ст. 287 Податкового кодексу України при переході права власності на будівлю, споруду (їх частину) податок за земельні ділянки, на яких розташовані такі будівлі, споруди (їх частини), з урахуванням прибудинкової території сплачується на загальних підставах з дати державної реєстрації права власності на таку земельну ділянку.

У відповідності ж зі ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до Податкового кодексу України).

Таким чином, земельним законодавством сплата орендної плати за користування земельною ділянкою пов'язується з відповідним оформленням орендних правовідносин.

У період з червня 2013 р. по червень 2016 р. у відповідача не існувало належним чином оформлених документів на підтвердження права користування земельною ділянкою за адресою: м. Харків, вул. Котлова, 54, а тому у нього відсутні й правові підстави сплачувати орендну плату або земельний податок за користування нею.

Крім того, суми коштів, які сплачені позивачем в якості земельного податку, не можуть вважатися отриманими відповідачем без достатньої правової підстави та збереженням у себе за рахунок позивача, оскільки набувачем у цій ситуації є місцевий бюджет.

Отже, позивачем не доведено набуття відповідачем за рахунок позивача певних нових цінностей, збільшення кількості та вартості належного йому майна або збереження майна, яке неминуче мало б вибути з його володіння. А тому, вимоги позивача щодо компенсації йому земельного податку на підставі ст.1212 Цивільного кодексу України є безпідставними з огляду на те, ця правова норма регулює відносини набуття майна або збереження його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Також, суд зазначає, що предметом регулювання статті 1212 ЦК України є цивільно-правові відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними нормами права.

У даній справі, позивач просить повернути сплачений ним земельний податок. Суд зазначає, що порядок нарахування, сплати і повернення сум податків регулюється спеціальними нормами податкового законодавства, а спори з питань оподаткування не відносяться до компетенції господарських судів і вирішуються в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, норми статті 1212 Цивільного кодексу України не можуть застосовуватися як підстава для повернення сплачених податків.

Аналогічної правової позиції притримується Верховний Суд України в Постанові від 16.05.2011 по справі №10/7/3-34гс11.

Згідно ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Враховуючи вищевикладене, суд відмовляє в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати зі сплати судового збору покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову повністю.

Повне рішення складено 03.10.2016 р.

Суддя ОСОБА_4