ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" вересня 2016 р.Справа № 924/678/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:

Суддя Магера В.В., розглянувши матеріали

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю „Шепетівський гранкар'єр, с. Рудня-Новенька, Шепетівський район, Хмельницька область;

до Публічного акціонерного товариства „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр, с. Рудня-Новенька, Шепетівський район, Хмельницька область;

про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.02.2013р., укладеного між ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр та ТОВ „Шепетівський гранкар'єр з моменту вчинення - 26.02.2013р.

За участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - згідно доручення від 26.07.2016р. №14;

від відповідача: ОСОБА_2 - за довіреністю від 12.05.2016р.

В засіданні суду 20.09.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення згідно ст.85 Господарського процесуального кодексу України.

Суть спору: Позивач звернувся із позовом до суду про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.02.2013р., укладеного між ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр та ТОВ „Шепетівський гранкар'єр з моменту вчинення - 26.02.2013р., посилаючись на доводи, викладені у позові.

Позивач вказує, що у червні 2016р. ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр звернулося до суду із позовом, в якому просить стягнути із ТОВ „Шепетівський гранкар'єр заборгованість у сумі 816209,11грн. Відповідно до ухвали від 15.06.2016р. було відкрито провадження по справі № 924/531/16, тому позивач стверджує, що саме із матеріалів саме цієї справи позивач дізнався про існування спірного договору.

Посилається на те, що спірний договір має бути визнано недійним з моменту його укладення, оскільки на момент його укладання позивач діяв на основі Статуту ТОВ „Шепетівський гранкар'єр, зареєстрованого державним реєстратором 25.06.2012р. Згідно п.7.5.1 статуту передбачено, що виконавчим органом товариства є дирекція. До складу дирекції входять Генеральний директор, його заступники (директори), головний бухгалтер.

В той же час із копії наданої відповідачем спірного договору вбачається, що його підписано від імені ТОВ „Шепетівський гранкар'єр директором ОСОБА_3, а не генеральним директором ОСОБА_4, якого було обрано відповідно до протоколу загальних зборів учасників та який діяв на момент укладення спірного договору.

Відповідно до ч.5 ст.41 та ст.59 Закону України „Про господарські товариства до компетенції загальних зборів учасників товариства з обмеженою відповідальністю віднесено затвердження договорів, укладених на суму, що перевищує вказану у статуті товариства.

Будь-якого доручення або довіреності із правом підписання договорів для ОСОБА_3 не надавалось, а затвердження спірного договору загальними зборами учасників ТОВ „Шепетівський гранкар'єр також не відбувалось у відповідності до статуту та чинного на той час законодавства України.

Позивач вказує, що товар, який нібито було придбано у відповідача за спірним договором, ним було взято в оренду та може бути повернуто для відповідача у будь-який час, про що його повідомлялось неодноразово.

Тому, вказує, що оскільки спірну угоду від імені товариства не підписано уповноваженою особою, тобто, без вчинення юридичною особою дій, спрямованих на виникнення відповідних правовідносин, та без схвалення її в наступному, остання підлягає визнанню недійсною за правилами ч. ч. 2-3 ст. 203 ЦК України.

Посилається на те, що статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори).

Позивач вказує, що станом на 26.02.2013р. в ч.1 ст.181 ГК України було передбачено, що господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками.

Статтею 204 ЦК України встановлено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Так, згідно ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 ЦК України.

Частинами 1-3 і 5 ст.203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч.1 ст.92 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Звертає увагу на те, що технічні вимоги до розміщення відбитка печатки на документах, включаючи договори, встановлені у п.5.26 ДСТУ 4163-2003 „Вимоги до оформлення документів, затвердженого наказом Держспоживстандарту України №55 від 07.04.2003р., згідно якого відбиток печатки організації засвідчує підпис відповідальної особи на документі. Таким чином, дійсність правочину від імені юридичної особи пов'язується із підписом уповноваженої особи.

Відповідач у письмовому відзиві від 03.08.2016р. із врахуванням додаткових пояснень (за вх.№05-22/8450/16 від 08.09.2016р.) із позовними вимогами позивача не погоджується та просить відмовити у позові. Відповідач вказує, що дійсно, 26.02.2013р. між ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр та ТОВ „Шепетівський гранкар'єр було укладено договір купівлі-продажу деталей до дробарки СМД 111.

Посилається на те, згідно з ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду.

Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст.203 цього кодексу.

Відповідно до ч.1-5 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідач вказує, що договір купівлі-продажу від 26.02.2013р. повністю відповідає вимогам законодавства, вчинений вповноваженими на це особами, з дотриманням усіх необхідних умов щодо договорів такого типу.

Аргументуючи свою позицію, позивач вказує на дві протилежні та взаємовиключні обставини. Так, в самій позовній позивач вказує про те, що договір був підписаний ОСОБА_5, який не мав права підписувати договір, і одночасно вказує, що договір є недійсним, оскільки підпис ОСОБА_5 у договорі був підроблений. Таким чином, позивач вже у позовній заяві визнає справжність підпису ОСОБА_5С, а отже і відтиску печатки. Відповідач вказує, що заяви позивача щодо підроблення підпису та відбитку печатки повністю спростовуються фактом укладення акту прийому - передачі від 26.02.2013р., підписаного сторонами та фактичним прийняттям товару за договором купівлі - продажу.

При цьому стверджує, що факт прийняття товару позивачем не оспорюється, а навпаки підтверджується, зокрема, у поданому у позовній заяві та усних поясненнях під час судового засідання. Таким чином, сам позивач підтверджує факт схвалення договору купівлі продажу та вчинення дій, що свідчать про прийняття договору до виконання.

Відповідач також вказує на необґрунтованість доводів позивача про підписання спірного договору не уповноваженою на те особою.

Згідно ч.2 ст.97 ЦК України органами управління товариством с загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ч.2 ст.145 ЦК України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Згідно з п.п. 7.5.1. Статуту ТОВ „Шепетівський гранкар'єр виконавчим органом товариства є дирекція. До складу дирекції входять генеральний директор, його заступники (директори), головний бухгалтер. Дирекція обирається загальними зборами учасників. Персональний склад дирекції затверджують збори учасників за поданням генерального директора. За рішенням зборів учасників замість дирекції може обиратися директор Товариства.

Таким чином, в ситуації коли рішенням зборів учасників замість дирекції, яку очолює генеральний директор, обрано одноособовий виконавчий орган - директора, він має усе коло повноважень якими наділений генеральний директор ( в т.ч. представляти без доручення Товариство у відносинах з третіми особами згідно п.п.п.7.5.10 Статуту).

Згідно з ч.1 ст.89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Згідно з ч.1 ст.10 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Згідно з п.13 ч.2 ст.9 цього ж Закону в Єдиному державному реєстрі про юридичну особу містяться відомості про керівника юридичної особи, а за бажанням юридичної особи - також про інших осіб, які можуть вчиняти дії від імені юридичної особи, у тому числі підписувати договори, подавати документи для державної реєстрації тощо: прізвище, імя, по батькові, дата народження, реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків, повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті про право здійснювані платежі за серією та номером паспорта), дані про наявність обмежень щодо представництва юридичної особи.

Згідно з п.1 ч.1 ст.4 цього Закону Державна реєстрація базується на такому основному принципі, як обов'язковості державної реєстрації в Єдиному державному реєстрі.

Таким чином, інформація відносно Директора юридичної особи обов'язково має бути внесена до Єдиного державного реєстру.

Згідно з інформацією з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одноособовим керівником та підписантом ТОВ „Шепетівський гранкар'єр на момент вчинення спірного договору, а саме 26.02.2013 р. був ОСОБА_5.

Таким чином вважає, що генеральна дирекція на момент підписання договору обрана не була, а повноваженим керівником позивача був директор - ОСОБА_5 Отже, доводи позивача про відсутність у ОСОБА_5 необхідного кола повноважень для підписання спірного договору, відповідач вважає необґрунтованими та такими, що суперечать обставинам справи та наявним у ній доказам.

Згідно з ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі

контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до статті 91 Цивільного кодексу України юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Юридична особа може здійснювати окремі види діяльності, перелік яких встановлюється законом, після одержання нею спеціального дозволу (ліцензії).

В свою чергу, згідно із ч.1 статті 92 (цивільна дієздатність юридичної особи) Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Відповідно до частини 3 ст.92 Цивільного кодексу України у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Таким чином, за змістом закону встановлена презумпція наявності повноваження на здійснення дієздатності юридичної особи у виконавчого органу юридичної особи, і порушення таких повноважень не є підставою для визнання недійсними правочинів, вчинених ним органом від імені юридичної особи з третіми особами.

Висновок щодо відсутності підстав для визнання недійсним правочину з підстав відсутності у представника юридичної особи повноважень на його укладення у правовідносинах із третьою особою, зроблений також і Верховним Судом України у постанові від 27.04.2016 у справі №6-62 цс16.

Вказує, що згідно з ч.1 ст.241 ЦК України навіть у разі вчинення представником правочину з перевищенням повноважень, він створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

При цьому, позивачем вказаний спірний договір був схвалений, про що свідчить прийняття останнім товару за договором, що підтверджується актом прийому-передачі від 26.02.2013р., підписаного сторонами. Факт прийняття товару визнає позивач і безпосередньо у позовній заяві.

За таких обставин, відповідач стверджує, що оспорюваний позивачем договір укладений із додержання вимог, встановлених ст.203 ЦК України, а отже підстави для визнання його недійсним відсутні.

Представник позивача в засіданні суду 20.09.2016р. позовні вимоги підтримав та просить про задоволення позову. Також усно зазначив, що позивачем придбавалось обладнання, що було у використанні, комплектність та якість якого належним чином перевірена не була. Як наслідок цього, воно не може використовуватися підприємством за своїм призначенням, оскільки це забороняється відповідними державними установами (Держгірпромнагляд).

Представник відповідача в засідання суду 20.09.2016р. прибув, проти позову заперечив із підстав, викладених у відзиві.

Також, відповідач підтримав подану заяву від 03.08.2016р. про застування позовної давності та просить суд врахувати, що перебіг позовної давності за змістом статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п.п.3.1. договору передача товару, вказаного у п.п.1.1. даного договору, здійснюється за місцем знаходження продавця (ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр. Товар поставляється транспортом за рахунок Покупця (ТОВ „Шепетівський гранкар'єр).

Відповідач посилається на те, що передача товару і фактичне повне виконання договору ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр відбулось 26.02.2013 р., що підтверджується актом прийому-передачі від 26.02.2013 р.

При цьому, позивач, отримавши товар, не міг не знати про існування договору, на підставі якого даний товар було отримано, і який ніби то порушив права позивача. Більше того факт прийняття товару позивач визнав у позовній заяві.

Тому, датою початку обчислення строків позовної давності відповідач вважає 26.02.2013р., а останнім днем оскарження позивачем договору є 26.02.2016р. При цьому, до суду позивач з даним позовом звернувся лише 20.07.2016р., отже із пропуском строку позовної давності.

Із врахуванням вищенаведеного, відповідач просить відмовити в позові.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

26.02.13р. між Публічним акціонерним товариством „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр (продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю „Шепетівський гранкар'єр (покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до п.1.1 якого покупець зобов'язується передати у власність покупця, а покупець в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов'язується прийняти та оплатити бувші у використанні деталі до дробарки СМД 111, згідно специфікації, яка є невід'ємною частиною договору.

Вартість, кількість та найменування товару, а також інші необхідні дані, які сторони вважають за необхідне зазначити, зазначається у специфікації, яка являється невід'ємною частиною договору. Загальна сума договору складає суму всіх деталей товару та складає 400 000грн. Покупець оплачує продавцю вартість товару протягом 4 місяців з дати поставки товару. За домовленістю сторін, можливі інші форми розрахунків, що не суперечить чинному законодавству України. (п.2 договору).

Згідно п.п.3.1 договору передбачено, що передача товару, вказаного у п.1.1 даного договору здійснюється за місцем знаходження продавця. Товар поставляється транспортом та за рахунок покупця.

Відповідно до п.п.4.1, 4.2 договору передбачено, що право власності на товар, купівля-продаж якого здійснюється відповідно до даного договору, переходить від продавця до покупця в момент отримання покупцем товару. Ризики випадкової втрати та пошкодження товару переходять від продавця до покупця з моменту фактичної передані товару.

Згідно п.5 договору сторони по договору за неналежне виконання своїх зобов'язань несуть відповідальність згідно законодавства України та умов цього договору. У випадку порушення покупцем строків оплати за товар покупець сплачує продавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від несвоєчасно сплаченої суми, за кожний день такої прострочки.

Відповідно до специфікації №1 від 26.02.13р., по акту приймання-передачі від 26.02.2013р. позивач (ТОВ „Шепетівський гранкарєр) прийняв від відповідача ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр деталі до дробарки СМД 111 на загальну суму 400 000,00 грн., які сторони скріпили підписами та відтисками печаток підприємств.

Вважаючи, що договір купівлі-продажу від 26.02.2013р. б/н було підписано не уповноваженою особою, позивач звернувся із позовам про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.02.2013р., укладеного між ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр та ТОВ „Шепетівський гранкар'єр з моменту вчинення - 26.02.2013р.

Досліджуючи надані докази, оцінюючи їх в сукупності, судом приймається до уваги таке:

Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.

За приписами ст.ст.1, 2 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи вправі звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ст.11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч.4 ст.202 ЦК України)

Загальні підстави недійсності правочину встановлені ст.215 ЦК України. Так, згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч.1-3 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Частиною 3 ст.215 ЦК України встановлено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно із ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 3 ст.3, ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, який передбачає, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 7 ст.179 ГК України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Із матеріалів справи слідує, що позивач звернувся із позовом про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.02.2013р. б/н, відповідно до якого позивач як покупець отримав товар на загальну суму 400 000,00 грн. згідно підписаних специфікації №1 від 26.02.13р. та акту приймання-передачі від 26.02.2013р., що також не заперечується останнім.

Відтак, доводи позивача про необізнаність позивача стосовно підписання спірного договору, судом оцінюється критично та не може бути прийнято до уваги, оскільки згідно ч.1 ст.241 ЦК України навіть у разі вчинення представником правочину з перевищенням повноважень, він створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Стосовно того, що договір купівлі-продажу було підписано неуповноваженою на те особою, судом до уваги приймається таке.

Згідно ч.2 ст.97 ЦК України органами управління товариством с загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч.2 ст.145 ЦК України у товаристві з обмеженою відповідальністю створюється виконавчий орган (колегіальний або одноособовий), який здійснює поточне керівництво його діяльністю і є підзвітним загальним зборам його учасників. Виконавчий орган товариства може бути обраний також і не зі складу учасників товариства.

Із наявного в матеріалах справи Статуту ТОВ „Шепетівський гранкар'єр (п.п.7.5.1 Статуту) слідує, виконавчим органом товариства є дирекція. До складу дирекції входять генеральний директор, його заступники (директори), головний бухгалтер. Дирекція обирається загальними зборами учасників. Персональний склад дирекції затверджують збори учасників за поданням генерального директора. За рішенням зборів учасників замість дирекції може обиратися директор Товариства.

Згідно з ч.1 ст.89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення.

Частиною 1 ст. 10 Закону України „Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань передбачено, що у разі, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою.

Згідно з інформацією із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань одноособовим керівником та підписантом ТОВ „Шепетівський гранкар'єр на момент вчинення спірного договору, а саме 26.02.2013 р. був ОСОБА_5.

Відтак, доводи позивача про відсутність у ОСОБА_5 необхідного кола повноважень для підписання спірного договору, суд вважає необґрунтованим та таким, що не узгоджується із матеріалами справи.

Посилання позивача на те, що по спірному договору він отримав товар в оренду, судом до уваги не приймається, оскільки відповідно до п.1.1 договору купівлі-продажу від 26.02.2013р. відповідач як продавець зобов'язувався передати у власність позивача як покупця, а покупець зобов'язувався прийняти й оплатити бувші у використанні деталі до дробарки СМД 111 (товар).

Виходячи із правової природи оскаржуваного договору, останній відповідає вимогам законодавства та містить усі необхідні істотні умови для договорів купівлі-продажу. Натомість, умови про оренду товару позивачем в договорі відсутні.

Із врахуванням вищенаведеного, докази та правові підстави для визнання договору купівлі-продажу від 26.02.2013р. недійсним в матеріалах справи відсутні.

За приписами статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку, встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з приписами статті 33, 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Під належністю доказу розуміється наявність об'єктивного зв'язку між змістом судових доказів і фактами, що є об'єктом судового дослідження.

Належними слід визнавати докази, які містять відомості про факти, що входять у предмет доказування у справі, та інші факти, що мають значення для правильного вирішення спору. Допустимість доказів означає, що у випадках, передбачених нормами матеріального права, певні обставини повинні підтверджуватися певними засобами доказування або певні обставини не можуть підтверджуватися певними засобами доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості. Отже, обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Із врахуванням вищевикладеного, вимога позивача про визнання недійсним договору купівлі - продажу задоволенню не підлягає, відтак у позові необхідно відмовити.

Згідно заявленого позивачем клопотання від 03.08.2016р. останній просив суд призначити по справі почеркознавчу експертизу із посиланням на те, що підпис ОСОБА_5 та відтиск печатки підприємства є підроблений.

Судом в даному випадку приймається до уваги, що згідно ч.1 ст. 41 ГПК України судова експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Із сукупності наведених норм матеріального процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Відповідно до п.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду „Про деякі питання практики призначення судової експертизи питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення.

Зважаючи на те, що товар по договору купівлі-продажу від 26.02.2013р. було отримано позивачем згідно акту приймання-передачі від 26.02.2013р., підписаного та засвідченого належним чином, що свідчить про належне виконання договору, клопотання про призначення судової експертизи суд вважає недоцільним та необґрунтованим. Відтак, у задоволенні останнього суд вважає за необхідне відмовити.

Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин, судом до уваги приймається таке.

Згідно із статтею 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється відповідно до статті 257 ЦК України тривалістю у три роки

Перебіг позовної давності за змістом статті 261 ЦК України починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до п.п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів від 29.05.2013р. №10 передбачено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки матеріалами справи не підтверджено, що договором купівлі-продажу від 26.02.2013р. були порушені будь-які права та законні інтереси позивача, підстави для застосування строку позовної давності до спірних правовідносин у суду відсутні.

Судові витрати по справі згідно ст.ст. 44, 49 ГПК України на відповідача не покладаються у зв'язку із відмовою в позові.

Керуючись ст.ст.1, 2, 45, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, СУД -

В И Р І Ш И В:

У позові Товариства з обмеженою відповідальністю „Шепетівський гранкар'єр, с. Рудня-Новенька, Шепетівський район, Хмельницька область до Публічного акціонерного товариства „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр, с. Рудня-Новенька, Шепетівський район, Хмельницька область про визнання недійсним договору купівлі-продажу від 26.02.2013р., укладеного між ПАТ „Шепетівський буто-щебеневий кар'єр та ТОВ „Шепетівський гранкар'єр з моменту вчинення - 26.02.2013р. відмовити.

Повне рішення складено 23.09.2016р.

Суддя В.В. Магера

Віддруковано 1 прим. до матеріалів справи