РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.09.2016Справа №910/12913/16
За позовом Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреного Олександра Вікторовича

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСТАНТА ВІНСТ"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_3

про визнання договору недійсним.

Суддя Грєхова О.А.

Представники учасників судового процесу:

від позивача: Кошарський О.В., за довіреністю

від відповідача: не з'явився

від третьої особи - 1: не з'явився

від третьої особи - 2: ОСОБА_5, за довіреністю

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб Куреного Олександра Вікторовича (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "КОНСТАНТА ВІНСТ" (далі - відповідач) про визнання договору недійсним.

Позовні вимоги мотивовані тим, що умови Договору відступлення права вимоги, суперечать ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст. 228 ЦК України, що на думку позивача, свідчить про недійсність Договору відступлення права вимоги, укладеного між сторонами.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.07.2016 порушено провадження у справі № 910/12913/16, розгляд справи призначено на 08.08.2016.

У судове засідання 08.08.2016 представник позивача з'явився та подав клопотання про залучення третьої особи до участі у справі.

Представник відповідача у судове засідання 08.08.2016 не з'явився.

Враховуючи те, що представник відповідача у судове засідання 08.08.2016 не з'явився, а також у зв'язку із невиконанням сторонами вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 18.07.2016 про порушення провадження у справі та необхідністю залучення до участі у справі третьої особи, розгляд справи було відкладено на 12.09.2016.

08.09.2016 до відділу діловодства Господарського суду міста Києва надійшла заява про вступ у справу ОСОБА_3 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

12.09.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником третьої особи було подано письмові пояснення по суті справи.

У судове засідання 12.09.2016 з'явився представник позивача та подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання 12.09.2016 не з'явився, представник третьої особи з'явився.

У судове засідання 12.09.2016 з'явився представник заінтересованої особи, ОСОБА_3, та надав усні пояснення стосовно заявленого клопотання про залучення до участі у справі ОСОБА_3, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача.

Розглянувши у судовому засіданні 12.09.2016 клопотання ОСОБА_3 про залучення останнього до участі у справі, в якості третьої особи, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, суд задовольнив його.

У судовому засіданні 12.09.2016 представник позивача подав клопотання про продовження строків розгляду справи.

Розглянувши у судовому засіданні 12.09.2016 клопотання представника позивача про продовження строків розгляду справи, враховуючи особливості розгляду справи, суд дійшов висновку про необхідність задоволення клопотання про продовження строку розгляду справи.

Враховуючи те, що представник відповідача у судове засідання 12.09.2016 не з'явився, а також у зв'язку із невиконанням відповідачем вимог ухвали Господарського суду міста Києва від 18.07.2016 про порушення провадження у справі та необхідністю залучення до участі у справі третьої особи, розгляд справи було відкладено на 26.09.2016. 14.09.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником третьої особи - 2 було подано клопотання про ознайомлення з матеріалами справи.

У судове засіданні 26.09.2016 представник позивача з'явився, подав письмові пояснення та клопотання про вихід за межі позовних вимог, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представники відповідача та третьої особи-1 у судове засідання 26.09.2016 не з'явились.

Представник третьої особи - 2 у судове засідання 26.09.2016 з'явився та надав усні пояснення по суті спору.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача та третьої особи-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судового засідання, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 26.09.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

22.08.2008 між АБ «Брокбізнесбанк» (в подальшому змінено найменування на Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк» (далі - позивач, банк) та ОСОБА_6 (далі - позичальник - 1) було укладено Кредитний договір № 07Ф-137 (далі - Кредитний договір - 1), відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 16 000 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей.

22.08.2008 між позивачем та ОСОБА_7 (далі - позичальник - 2) було укладено Кредитний договір № 07Ф-160 (далі - Кредитний договір - 2), відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 19 500 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей.

22.08.2008 між банком та ОСОБА_8 (далі - позичальник - 4) було укладено Кредитний договір № 07Ф-156 (далі - Кредитний договір - 3), відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 17 900 000,00 грн. на строк з 22.08.2008 до 22.08.2018 зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 12 % річних для споживчих цілей.

06.10.2008 між банком та ОСОБА_3 (далі - третя особа - 2, позичальник - 3) було укладено Кредитний договір № 08Ф-185 (далі - Кредитний договір - 4), відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 85 557 064,68 грн. на строк з 06.10.2008 до 07.10.2019 зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 15 % річних для споживчих цілей.

30.12.2008 між ПАТ «Брокбізнесбанк» та третьою особою - 2 було укладено Кредитний договір № 08Ф-215 (далі - Кредитний договір - 5), відповідно до умов якого, банк надає позичальнику грошові кошти у розмірі 125 401 639,34 грн. на строк з 30.12.2008 до 28.12.2018 зі сплатою процентів за користування Кредитом у розмірі 15 % річних для споживчих цілей.

В подальшому, 22.12.2008 між ОСОБА_7 та ОСОБА_3 було укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-160-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_7 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-160 від 22.08.2008 на ОСОБА_3

22.12.2008 між ОСОБА_8 та ОСОБА_3 було укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-156-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_8 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-156 від 22.08.2008 на ОСОБА_3

Між ОСОБА_6 та ОСОБА_3, 22.12.2008 було укладено Договір про переведення боргу № 07Ф-137-8, відповідно до умов якого, ОСОБА_6 переводить свій борг за Кредитним договором № 07Ф-137 від 22.08.2008 на ОСОБА_3

24.10.2013 між Публічним акціонерним товариством «Брокбізнесбанк» (далі - цедент) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Константа Вінст» (далі - відповідач, цесіонарій) було укладено Договір відступлення права вимоги № 2-2013 (далі - Договір відступлення права вимоги), відповідно до умов якого, у випадку настання відкладальної обставини, визначеної у п. 1.3 Договору, в день наступний за днем настання відкладальної обставини, цедент передає, а цесіонарій приймає всі права вимоги за Кредитними договорами № 07Ф-137 від 22.08.2008, № 07Ф-156 від 22.08.2008, № 07Ф-160 від 22.08.2008, № 08Ф-185 від 06.10.2008, № 08Ф-215 від 30.12.2008.

Відповідно до п. 1.3 Договору про відступлення права вимоги відкладальною обставиною за цим Договором є несплата позичальником заборгованості за Кредитом та/або нарахованими процентами за Кредитним договором, визначеними у п. 1.1 цього Договору до 16.01.2014 (включно).

Згідно з п. 2.1 Договору про відступлення права вимоги, право вимоги за Кредитним договором вважається переданим в день, наступний за днем настання відкладальної обставини, визначеної в п. 1.3 цього Договору.

Пунктом 2.2 Договору про відступлення права вимоги, визначено, що загальна вартість права вимоги за Кредитним договором, а саме заборгованості позичальника по поверненню основного боргу (кредиту) та нарахованих і не сплачених процентів за Кредитом, станом на 17.01.2014. У випадку якщо позичальником з моменту укладення цього Договору не буде проведено часткове погашення кредиту у будь-якій сумі або не будуть сплачені проценти у будь-якій сумі, загальна вартість права вимоги за Кредитним договором станом на 17.01.2014 становитиме 406 843 560,14 грн.

Відповідно до п. 3.1 Договору про відступлення права вимоги, за відступлення права вимоги за Кредитним договором цесіонарій сплачує цементу грошову суму:

3.1.1 у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за Кредитним договором в день переходу права вимоги до цесіонарія до 16.00 години - у розмірі 406 638 560,14 грн.;

3.1.2 у випадку оплати вартості відступлення права вимоги за Кредитним договором після терміну, зазначеного в п. 3.1.1 - у розмірі 406 843 560,14 грн.

Пунктом 3.2 Договору про відступлення права вимоги визначено, що цесіонарій зобов'язаний у строк до 17.01.2024 сплатити цементу грошову суму, визначену у п. 3.1 цього Договору шляхом безготівкового перерахування на рахунок цедента № НОМЕР_1 (валюта - 980), відкритий в АТ «Брокбізнесбанк», МФО 300249.

Це Договір набуває чинності з моменту його підписання та скріплення печатками сторін і діє до повного його виконання сторонами (п. 5.1 Договору про відступлення права вимоги).

20.01.2014 між банком та відповідачем було складено та підписано Акт приймання-передачі оригіналів документів згідно Договору відступлення права вимоги.

Як вбачається з матеріалів справи, договір відступлення права вимоги за вищевказаними кредитними договорами було укладено між позивачем та відповідачем у письмовій формі, підписано уповноваженими особами та скріплено печатками сторін, як цього вимагає ст.ст. 207, 208 Цивільного кодексу України.

У відповідності до ст.ст. 655, 656 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом.

За змістом ст.ст. 512 - 515 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю.

Згідно з положеннями ч. 1 ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Статтею 632 ЦК України визначено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування. Якщо ціна у договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається виходячи із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору.

Проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, виходячи з наступного.

Статтею 16 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Стаття 215 Цивільного кодексу України регулює питання недійсності правочину.

Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно пунктів 1-3, 5-6 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно із п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», відповідно до частини першої ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, а саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсний правочин, який не вчинено.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» (зі змінами) правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом. Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач посилається на те, що умови Договору відступлення права вимоги, суперечать ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", та зазначає, що:

- Договором відступлення права вимоги № 2-2013 від 24.10.2013 надано пільгу у вигляді відкладальної умови;

- здійснено подовження терміну кредитування;

- загальна вартість права вимоги розрахована без врахування штрафних санкцій;

- Договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 28 лютого 2014 року №107 " Про віднесення Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" до категорії неплатоспроможних" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 28.02.2014 прийнято рішення № 9 щодо запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в Публічне акціонерне товариство "БРОКБІЗНЕСБАНК" (код за ; МФО 300249; місцезнаходження: м. Київ, пр. Перемоги, буд. 41, 03057) (далі -АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК").

Відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 10.06.2014 № 339 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 11.06.2014 № 45 про початок здійснення процедури ліквідації Публічного акціонерного товариства "БРОКБІЗНЕСБАНК" (далі - АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК") та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" - провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Куреного Олександра Вікторовича на період з 11 червня 2014 року до 10 червня 2015 року включно.

В подальшому, на підставі частини п'ятої статті 44 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 21.05.2015 р. № 103 про продовження строків здійснення процедури ліквідації АТ "БРОКБІЗНЕСБАНК" на 1 рік до 10.06.2016 р. включно.

Надалі, виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийняла рішення від 02 червня 2016 р. № 896 відповідно до якого продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «БРОКБІЗНЕСБАНК» на два роки до 10 червня 2018 року включно.

Згідно п. 1 ч. 3 ст. 47 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" усі або частина повноважень Фонду, визначених цим Законом, можуть бути делеговані одній або кільком уповноваженим особам Фонду, крім організації реалізації майна банку, що ліквідується. У разі делегування повноважень кільком уповноваженим особам Фонд чітко зазначає межі повноважень кожної з них. Здійснення повноважень органів управління банку може бути делеговано тільки одній уповноваженій особі.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює такі повноваження, зокрема виконує повноваження органів управління банку.

Процедура щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку врегульована Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним законом у даних правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відтак, у спорах пов'язаних банком, у якому запроваджена тимчасова адміністрація, норми Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальними, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Судом встановлено, що у позовній заяві як на підставу визнання недійсності Договору відступлення права вимоги позивач посилається на ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 16.05.2013.

Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 38 цього Закону у редакції від 16.05.2013, протягом 30 днів з дня початку тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку договорів (інших правочинів), укладених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення договорів (правочинів), виконання яких спричинило або може спричинити погіршення фінансового стану банку та які відповідають одному з таких критеріїв:

1) договори, за якими було або має бути здійснено відчуження (або передача в користування) майна банку на умовах, значно гірших за звичайні ринкові умови здійснення відповідних операцій;

2) договори про здійснення кредитних операцій, які передбачають надання клієнту пільг і які банк не уклав би за звичайних ринкових умов;

3) договори про здійснення кредитних операцій та інші господарські договори, що мають на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів;

4) договори, що передбачають платіж чи операцію з майном з метою надання пільг окремим кредиторам банку;

5) договори (правочини) з пов'язаною особою банку, якщо така операція не відповідає вимогам законодавства України або загрожує інтересам вкладників і кредиторів банку;

6) господарські операції, де оплата значно перевищує реальну вартість товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком.

Договори, зазначені в частині другій цієї статті, є нікчемними.

Надалі, в редакції від 10.04.2014, зазначені положення Закону не змінились.

У зв'язку з набранням чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо запобігання негативного впливу на стабільність банківської системи" від 04.07.2014 №15-86-VII, ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у редакції від 10.04.2014 втратила чинність.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про гарантування вкладів фізичних осіб" у чинній редакції, правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, крім іншого, якщо банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

Згідно з ч. 2 ст.215 Цивільного кодексу України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).

Згідно з п.п.14.1.71.Податкового кодексу України, звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

Крім того, згідно з п.2.14 Постанови Пленуму Вищого Господарського суду України від 29.05.2013 №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Об'єктом відчуження за договором відступлення права вимоги є безпосередньо право вимоги. З доказів, які були надані на розгляд суду позивачем, неможливо зробити висновок щодо рівня звичайних цін на подібне право вимоги, що діяли протягом жовтня 2013 року, відповідно, неможливо встановити факт відповідності чи невідповідності звичайним цінам вартість права вимоги, визначену позивачем та відповідачем у договорі відступлення права вимоги.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Всупереч вимогам цієї статті, позивач не надав до суду доказів того, що право вимоги до боржника було відчужене відповідачу за ціною, яка є нижчою від звичайних цін на аналогічне право вимоги.

В силу ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доводи позивача, щодо не врахування штрафних санкцій при розрахунку загальної вартості права вимоги є безпідставними, оскільки нарахування штрафних санкцій є виключно правом сторони, а не обов'язком, який ставиться в залежність від належного чи неналежного виконання умов договору.

Щодо доводів позивача, про те, що Договір відступлення права вимоги від 24.10.2013 мав на меті штучне виведення активів банку внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів, суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 3.10 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 «Про деякі питання визнання правочинів недійсними» У вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статей 230 - 233 ЦК України господарські суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем фактів обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв'язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.

Під обманом слід розуміти умисне введення в оману представника підприємства, установи, організації або фізичної особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину (наприклад, у зв'язку з ненаданням технічної чи іншої документації, в якій описуються властивості речі). При цьому особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб'єктом введення в оману є сторона правочину, - як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.

Під насильством розуміється фізичний або психологічний вплив на особу, представника сторони правочину або його близьких з метою спонукання його до вчинення правочину.

Зловмисна домовленість - це умисна змова представника однієї сторони правочину з другою стороною, внаслідок чого настають несприятливі наслідки для особи, від імені якої вчинено правочин. У визнанні правочину недійсним з відповідної підстави доведенню підлягає не наявність волі довірителя на вчинення правочину, а існування умислу представника, який усвідомлює факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя, передбачає настання невигідних для останнього наслідків та бажає чи свідомо допускає їх настання. Наслідком такого визнання, крім загальних наслідків, визначених статтею 216 ЦК України, є виникнення у довірителя права вимагати від свого представника і другої сторони, зокрема, солідарного відшкодування збитків. При цьому представником не може вважатися орган юридичної особи, в тому числі її керівник, навіть якщо він діяв всупереч інтересам цієї особи: представництво в даному разі визначається за правилами глави 17 названого Кодексу.

Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Проте, на обґрунтування своїх доводів про те, що оскаржуваний договір укладено внаслідок шахрайських дій та зловмисних намірів позивачем суду не надано.

Наявність лише порушеного кримінального провадження, по якому триває розслідування, не може бути доказом шахрайства та зловмисних намірів, без відсутності закінченого такого провадження та відповідного вироку суду.

Таким чином, позивач не довів наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Крім того, позивачем не надано доказів про те, що відповідач усвідомлював факт вчинення правочину всупереч інтересам довірителя та передбачав настання невигідних для останнього наслідків.

Посилання позивача на ст. 228 Цивільного кодексу України, як на підставу визнання недійсним Договору про відступлення права вимоги, є також безпідставними, з огляду на наступне.

У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що статтею 228 Цивільного Кодексу України визначено перелік правочинів, які є нікчемними як такі, що порушують публічний порядок а саме:

1) правочини, спрямовані на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина;

2) правочини, спрямовані на знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним.

Такими є правочини, що посягають на суспільні, економічні та соціальні основи держави, зокрема: правочини, спрямовані на використання всупереч закону комунальної, державної або приватної власності; правочини, спрямовані на незаконне відчуження або незаконне володіння, користування, розпорядження об'єктами права власності українського народу - землею як основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, її надрами, іншими природними ресурсами (стаття 14 Конституції України); правочини щодо відчуження викраденого майна; правочини, що порушують правовий режим вилучених з обігу або обмежених в обігу об'єктів цивільного права тощо.

Усі інші правочини, спрямовані на порушення інших об'єктів права, передбачені іншими нормами публічного права, не є такими, що порушують публічний порядок.

У зв'язку з чим, суд дійшов до висновку, що оскаржуваний договір не підпадає під ознаки публічного договору, тому посилання позивача в цій частині відхиляються.

Згідно з ч. 1 ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Таким чином, вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Оскільки вимога позивача про визнання недійсним нікчемного Договору про відступлення права вимоги залишається без задоволення, у зв'язку з її необґрунтованістю, похідна вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - Договору про відступлення права вимоги, залишається також без задоволення.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 28.09.2016.

Суддя О.А. Грєхова