РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2016Справа №910/12725/16
Суддя Мудрий С.М., розглянувши справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "КЕТС"

до товариства з обмеженою відповідальністю "ВДТ БУД"

про примусове виселення та стягнення 121 446,69 грн.

Представники сторін:

від позивача: Вуйцик О.Г. - представник за довіреністю № б/н від 22.07.2016 р.;

від відповідача: Литвин В.П. - директор.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду м. Києва передані позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "КЕТС" до товариства з обмеженою відповідальністю "ВДТ БУД" про примусове виселення та стягнення 121 446,69 грн.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 03.12.2013 року між сторонами укладено договір суборенди нежитлового приміщення №П/24 від 03.12.2013 року.

02.12.2015 року між сторонами договору підписано угоду про розірвання договору суборенди нежитлового приміщення №П/24 від 03.12.2013р. (додаткова угода №2 від 02.12.2015р.), згідно якої (п.1 угоди) договір №П/24 від 03.12.2013р. вважається припиненим з 02.12.2015 року. Відповідно до даної угоди сторонами договору підписано акт від 02.12.2015 року здачі приймання майна, що було передано в суборендне користування, а саме нежитлові приміщення загальною площею 232,0 кв.м. в збірно - розбірному складі, що знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 4.

Позивачем зазначено, що відповідач після закінчення строку дії договору та підписання акту фактично не звільнив і не повернув з суборенди нежитлові приміщення, а саме нежитлові приміщення загальною площею 232,0 кв.м. (152,0 кв.м. та 80,0 кв.м.), що знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 4.

У зв'язку з чим звернувся до суду з вимогами виселити товариства з обмеженою відповідальністю "ВДТ БУД" з нежитлових приміщень загальною площею 232,0 кв.м. (152,0 кв.м. та 80,0 кв.м.), що знаходяться за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 4 та стягнути з відповідача 38 796,38 грн. заборгованості по суборендній платі за договором суборенди №п/24 від 03.1.2.2013 року, 5 057,55 грн. заборгованості по сплаті платежів пов'язаних з використанням майна (експлуатаційні витрати), 77 592,76 грн. неустойки за договором та 1 378,00 грн. судового збору.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 13.07.2016 р. порушено провадження у справі, розгляд справи призначено на 01.08.2016 р.

В судове засідання 01.08.2016 р. представник відповідача не з'явився, вимоги ухвали суду від 13.07.2016 р. не виконав, про поважні причини неявки суд не повідомив, хоча про час та дату судового засідання повідомлений належним чином.

Представник позивача вимоги ухвали суду від 13.07.2016 р. виконав.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 01.08.2016 року розгляд справи відкладено на 12.09.2016 року.

12.08.2016 року до загального відділу діловодства господарського суду міста Києва відповідач подав клопотання про зупинення провадження у справі.

В судовому засіданні 12.09.2016 року представник відповідача підтримав клопотання про зупинення провадження у справі.

Представник позивача заперечував проти даного клопотання.

Суд відмовив у задоволенні клопотання про зупинення провадження у справі.

Представник позивача позовні вимоги підтримав, просив суд задовольнити позов.

Представник відповідача заперечував проти позову та просив відмовити у задоволенні позовних вимог.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

03.12.2013 року між товариством з обмеженою відповідальністю "КЕТС" (орендар) та товариством з обмеженою відповідальністю "ВДТ БУД" (суборендар) укладено договір суборенди №П/24 нежитлового приміщення.

Відповідно до п.1.1 договору орендар передає, а суборендар приймає у тимчасове платне користування нежитлові приміщення (надалі - Майно), що знаходиться за адресою м. Київ, пров. Радищева, 4, збірно-розбірний склад. Площа приміщень складає -232,0 кв.м (152,0 кв м та 80,0 кв м)

Майно, що суборендується, знаходиться у володінні та користуванні орендаря у відповідності до договору оренди №50-13 від 03 грудня 2013 року та акту прийому - передачі, між орендарем та ПрАТ «Поліграфкниг» корпоративне підприємство ДАК «Укрвидавполіграфія», ідентифікаційний (надалі іменується - «власник»), в особі Голови правління Маковія В.Г., що діє на підставі статуту товариства (п.1.2 договору).

Частиною 1 статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно з ч.1 ст. 765 ЦК України наймодавець зобов'язаний передати наймачеві майно у користування негайно або у строк, встановлений договором найму.

Відповідно до п.3.1 договору суборендар вступає у строкове платне користування майном з моменту підписання сторонами договору та акту приймання-передачі майна, який підтверджує технічний стан майна і є невід'ємною частиною договору.

03.12.2013 року між сторонами договору підписано акт приймання-передачі майна, що передається в орендне користування за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 4.

Строк суборенди встановлюється з 03 грудня 2013 року по 02 грудня 2014 року (включно). Строк суборенди може бути продовжений додатковою угодою. За 1 (один) місяць до припинення дії цього договору, суборендар та/або орендар можуть звернутись з усною або письмовою пропозицією щодо продовження терміну суборенди.

Відповідно до ч.1 статті 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Сторони договору фактично поновили дію договору до 02.12.2015 року.

Листом вих. №9/2015 від 09.11.2015 року позивач нагадав відповідачу про закінчення стоку дії договору суборенди №24 від 03.12.2013 року, просив звільнити приміщення не пізніше 02.12.2015 року, та виконати всі розрахунки по договору суборенди.

02.12.2015 року між сторонами договору підписано додаткову угоду №2 до договору оренди нежитлового приміщення №24/П від 03.12.2013 року, в якій сторони погодились припинити з 02 грудня 2015 року дію договору оренди нежитлового приміщення №24/П від 03.12.2013 року. Також, в даній угоді зазначено, що сторони не мають претензій одна до одної.

Відповідно до ч.1 статті 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Згідно з п.3.4 договору, після закінчення строку суборенди суборендар зобов'язаний повернути орендарю суборендоване приміщення протягом 3-х робочих днів з моменту закінчення строку суборенди згідно акту приймання-передачі.

Пунктом 3.7 договору передбачено, що дія договору припиняється після підписання сторонами акту приймання-передачі суборендованого приміщення від суборендаря орендарю.

Після закінчення строку дії договору, його розірвання з підстав визначених в цьому договорі, або у випадку відмови суборендаря від суборенди приміщень відповідно до умов цього договору, суборендна плата та інші платежі, передбачені договором, сплачуються по день фактичної здачі приміщень орендарю згідно з актом приймання - передачі, в зв'язку з чим договір буде чинним в частині виконання суборендарем зазначених зобов'язань по поверненню орендарю приміщення за актом та оплаті зазначених платежів до виконання цих зобов'язань.

Частиною 2 статті 795 ЦК України передбачено, що повернення наймачем предмета договору найму оформляється відповідним документом (актом), який підписується сторонами договору. З цього моменту договір найму припиняється.

З матеріалів справи вбачається, що 02.12.2015 року між сторонами договору підписано акт здачі-приймання майна що було передано в суборендне користування за адресою: м. Київ, пров. Радищева, 4, відповідно до якого суборендар передав, а орендар прийняв нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою провулок Радищева, 4 в м. Києві, нежитлові приміщення, площею 232,0 кв.м (в приміщенні збірно-розбірного складу).

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що як зазначено позивачем, відповідач з 02.12.2015 року по даний час незаконно займає нежитлові приміщення, у зв'язку з чим на підставі п.3.7, 4.5, 4.6 договору та статті 785, 795 ЦК України просить суд виселити товариства з обмеженою відповідальністю "ВДТ БУД" з нежитлових приміщень та стягнути з відповідача заборгованості по суборендній платі за договором за період з 03.12.2015 року по 24.06.2016 року, та неустойку (штраф) у розмірі подвійної базової суборендної плати, за весь час користування суборендованим майном після закінчення строку дії договору на підставі п.4.6 договору та ч.2 статті 785 ЦК України.

На підтвердження факту користування ТОВ «ВДТ БУД» приміщенням, що є предметом договору оренди позивач надано акт користування приміщення від 25.07.2016 року.

Проте, суд не вважає наданий акт належним доказом, оскільки він підписаний тільки зі сторони орендаря.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо примусового виселення відповідача.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Також, суд вважає невірним посилання відповідача на пункти договору щодо розірвання договору (зокрема, п.3.7), оскільки даний договір був припинений не у зв'язку з його розірванням, а у звязку з закінченням його дії.

Відповідно до п.4.6 договору, в усіх випадках, коли суборендар після закінчення строку суборенди, розірвання договору відповідно до його умов або у випадку відмови суборендаря від суборенди приміщення згідно цього договору не повертає приміщення за актом та/або продовжує користуватися зазначеним приміщенням після підписання акту, суборендар сплачує орендарю штраф у розмірі подвійної базової суборендної плати, за весь час користування суборендованим майном після закінчення строку дії договору.

Вищезазначений пункт договору кореспондується ч.2 статті 785 ЦК України в якій передбачено, що якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Законодавство у сфері орендних правовідносин пов'язує припинення обов'язків орендаря з фактом поверненням об'єкту договору оренди, тобто з моментом підписання акту приймання-передачі. У разі не виконання обов'язку, передбаченого ч. 1 ст. 785 ЦК України, цивільним законодавством передбачена можливість стягнення неустойки за весь час прострочення виконання зобов'язання щодо повернення об'єкта оренди.

Таким чином, право на стягнення неустойки, встановленої нормою ч. 2 ст. 785 ЦК України, пов'язується з простроченням орендарем виконання зобов'язання з повернення орендованого приміщення за актом приймання-передачі, а не з фактичним користуванням, чи то перебуванням орендаря в цьому приміщенні.

Аналогічну позицію наведено у постанові Вищого господарського суду України від 11.03.2014 року у справі №916/2353/13.

Враховуючи вищенаведене, та беручи до уваги те, що договір оренди припинив свою дію з 02.12.2015 року, в матеріалах справи наявний підписаний сторонами акт повернення нежитлового приміщення, а позивачем не надано належних доказів користування приміщенням відповідачем, тому вимоги позивач є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 44 ГПК України, судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Судовий збір, відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ч.1 ст. 33, ст.ст. 34, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Відповідно до частини 5 статті 85 ГПК України, рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання рішення: 28.09.2016 року.

Суддя С.М. Мудрий