номер провадження справи 4/69/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016 Справа № 908/2201/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Будмонтажснаб, (69001, м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 31)

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Паркування, (69001, м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд. 31)

про визнання договору зберігання транспортних засобів б/н від 03.01.2013р. удаваним правочином

суддя Зінченко Н.Г.

За участю представників:

від позивача керівник ОСОБА_2, довідка АА №811323 від 21.02.2012р.

ОСОБА_3, довіреність б/н від 30.06.2015р.

від відповідача ОСОБА_4, довіреність б/н від 01.05.2016р.

19.08.2016 р. до господарського суду Запорізької області звернулася Товариство з обмеженою відповідальністю Будмонтажснаб, м. Запоріжжя з позовною заявою до відповідача ОСОБА_1 підприємства Паркування, м. Запоріжжя про визнання договору зберігання транспортних засобів б/н від 03.01.2013р. удаваним правочином.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 19.08.2016 р. порушено провадження у справі № 908/2201/16, судове засідання призначено на 19.09.2016 р., у сторін витребувані документи і матеріали необхідні для вирішення спору.

В судовому засіданні 19.09.2016 р. справу розглянуто, прийнято і оголошено на підставі ст. 85 ГПК України вступну та резолютивну частини рішення.

За клопотанням представників позивача та відповідача розгляд справи здійснювався без застосування технічних засобів фіксації судового процесу.

Заявлені позивачем вимоги ґрунтуються на положеннях ст. 235 ЦК України, п.25 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009р. і в обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08.09.2006 р. між територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в особі директора КП Паркування ОСОБА_5 та ТОВ Будмонтажснаб був укладений та нотаріально посвідчений договір оренди нежитлових приміщень за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31. В договорі оренди серед приміщень, які передаються в оренду, не були зазначені приміщення № 1 та №2 будівлі літ. В. Зважаючи на те, що Запорізька міська рада не відмовила ТОВ Будмонтажснаб передати в оренду приміщення №1 та №2 будівлі літ. В, між керівництвом ТОВ Будмонтажснаб та КП Паркування було досягнуто згоди оформити оренду зазначених приміщень договором зберігання майна ТОВ Будмонтажснаб у вказаних приміщеннях. При цьому в договорі зберігання було обумовлено, що за договором зберігання ТОВ Будмонтажснаб буде використовувати приміщення №1 та №2 у будівлі літ. В саме як орендар для зберігання належних йому матеріалів та іншого майна, що використовується ним у господарській діяльності. Договір зберігання в подальшому переукладався сторонами і наразі діє договір зберігання транспортних засобів від 03.01.2013р. на території адміністративної будівлі літ. В. Однак фактично у зазначених будівлях транспортні засоби ТОВ Будмонтажснаб ніколи не зберігало, оскільки ці приміщення для цього не пристосовані. Фактично зазначені приміщення відповідач використовував як орендар, а формально дані правовідносини оформлялись договорами зберігання майна. Листом від 25.01.2007 р. вих. № 13 ТОВ „Будмонтажснаб" звернулося до КП „Паркування" із пропозицією надати дозвіл на невідкладний капітальний ремонт переданих йому в оренду приміщень, в тому числі приміщень № 1 та 2 у будівлі літ. В. У відповідь КП „Паркування" листом від 26.01.2007 р. вих. № 27 надало свою згоду як орендодавця на проведення капітального ремонту вказаних приміщень, особливо наголосивши на першочерговій необхідності виконання робіт по укріпленню та відновленню покрівель у приміщеннях № 1. № 2 та № 3 у будівлі літ. В, які знаходяться в аварійному стані. Погоджені ТОВ „Будмонтажснаб та КП „Паркування ремонтні роботи були виконані у 2007-2009 роках. Та обставина, що ТОВ „Будмонтажснабяк наймач (орендар) звернулось до КІІ „Паркуванняз пропозицією на проведення капітального ремонту приміщень №1 та № 2 у будівлі літ. В, а КІІ „Паркування" як наймодавець (орендодавець) такий дозвіл надало, беззаперечно свідчить про те, що між ТОВ „Будмонтажснаб та КП „Паркування з 2006 р. існують правовідносини з оренди нерухомого майна, а саме приміщень № 1 та № 2 у будівлі літ. В за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31. На цей час між сторонами діє договір зберігання транспортних засобів від 03.01.2013р. Зважаючи на те, що з 2006 р. ГОВ „Будмонтажснаб фактично орендує у КП „Паркування" приміщення № 1 та № 2 у будівлі літ. В за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31, укладений між сторонами договір зберігання транспортних засобів від 03.01.2013 р. є удаваним правочином, оскільки приховує інший фактично укладений між сторонами правочин - договір оренди. З урахуванням викладеного, позивач просить суд позов задовольнити та визнати договору зберігання транспортних засобів б/н від 03.01.2013р. удаваним правочином.

Відповідач в судовому засіданні 19.09.2016р. надав клопотання про застосування строку позовної давності до вимог ТОВ „Будмонтажснаб щодо визнання договору зберігання транспортних засобів б/н від 03.01.2013р. удаваним право чином та просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Розглянувши матеріали та фактичні обставини справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, суд

ВСТАНОВИВ:

08.09.2006 р. між територіальною громадою м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в особі директора КП Паркування (орендодавець) та ТОВ Будмонтажснаб (орендар) був укладений договір оренди нерухомого майна від 08.09.2006 р., відповідно до якого орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нежитлові приміщення, а саме: літ. А-2 приміщення 22, приміщення 23, загальною площею 47,5 кв.м., в літ. В приміщення 3, загальною площею 77,2 кв.м., розташовані за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31, які знаходяться на балансі ОСОБА_1 підприємства Паркування, для використання на правах оренди під офіс та склад.

Договір укладено строком на 7 років із пролонгацією на той самий термін в разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну договору (п. 10.1, 10.6 договору оренди).

За актом прийому-передачі від 08.09.2006 р. відповідачу були передані в оренду нежитлові приміщення літ. А-2 приміщення 22, приміщення 23, загальною площею 47,5 кв.м., в літ. В приміщення 3, загальною площею 77,2 кв.м., розташовані за адресою: м.Запоріжжя, вул. Волгоградська, 31.

З викладеного вбачається, що приміщення №1 та №2 літ. В. не було предметом оренди за договором оренди нерухомого майна від 08.09.2006 р.

Як вказує позивач, зважаючи на те, що Запорізька міська рада не відмовила ТОВ Будмонтажснаб передати в оренду приміщення №1 та №2 будівлі літ. В, між керівництвом ТОВ Будмонтажснаб та КП Паркування було досягнуто згоди оформити оренду зазначених приміщень договором зберігання майна ТОВ Будмонтажснаб у вказаних приміщеннях. На підтвердження зазначених обставин відповідач надав договір відповідального зберігання ТМЦ від 02.01.2013 р. та договір зберігання транспортних засобів від 03.01.2013 р., акти виконаних робіт та рахунків-фактур до договорів зберігання.

Відповідно до п. 1.1 договору зберігання транспортних засобів від 03.01.2013 р. зберігач (КП Паркування) зобовязується надати замовнику (ТОВ Будмонтажснаб) в порядку та на умовах даного договору послуги зберігання транспортних засобів, які належать замовнику, на території адміністративної будівлі (виробничі майстерні літ. В) за адресою: вул. Волгоградська, 31, а замовник зобовязується в порядку та на умовах даного договору оплатити послуги зберігання належних йому транспортних засобів в кількості 6 одиниць.

Згідно з п. п. 2.1, 2.4 договору зберігання вартість послуг зі зберігання шести транспортних засобів складає 1800,00 грн. за один місяць, в т.ч. ПДВ20% - 300 грн. Щомісячно зберігачем видається замовнику акт наданих послуг зі зберігання транспортного засобу.

За умовами п. 3.1 договору оплата послуг, що надаються зберігачем, здійснюється наступним чином: 100% щомісячна оплата на розрахунковий рахунок зберігача, не пізніше 10 числа наступного місяця за базові місяці.

У п. 5.5 договору зберігання сторони погодили, що у випадку недотримання замовником п. 3.1 даного договору зберігач вправі відмовити замовнику (уповноваженій особі замовника) в постановці транспортного засобу на територію адміністративної будівлі (виробничої майстерні літ. В).

Строк дії договору зберігання встановлено в п. 6.4 договору до 31.12.2011 р. з моменту підписання сторонами і до повного виконання сторонами зобовязань по ньому. За умовами п.6.6 цього договору він вважається продовженим на один рік, якщо жодна із сторін не ініціювала його розірвання. Представники сторін в судовому засіданні пояснили, що договір зберігання від 03.01.2013р. укладався на 1 рік і цей договір на момент розгляду судом спору діє, тому в п. 6.4. помилково зазначено дату до 31.12.2011 р., замість 31.12.2013 р.

Позивач звернувся до суду з даним позовом про визнання договору зберігання транспортних засобів б/н від 03.01.2013р. удаваним правочином з посиланням на те, що оспорюваний Договір є удаваним правочином, оскільки приховує інший фактично укладений між сторонами правочин - договір оренди нежитлових приміщень №1 та №2 у будівлі літ.В, за адресою: м. Запоріжжя, вул. Волгоградська, буд,31. При цьому не вказав, які саме його права порушені укладанням цього Договору.

Відповідно до статті 626 Цивільного кодексу України, договір є підставою виникнення цивільних прав та обовязків.

Згідно з частинами 4, 7 статті 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі, зокрема, вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству. Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України, з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

В силу статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Статтею 759 ЦК України встановлено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобовязується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 статті 936 Цивільного кодексу України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Як вбачається зі змісту договору зберігання транспортних засобів від 03.01.2013 р., предметом цього договору не була оренда приміщень. Договір не містить передбачених законом умов щодо оренди нерухомого майна, зокрема встановлених ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", який є спеціальним законом, що регулює відносини з оренди комунального майна.

Так, відповідно до п.1.1 Договору зберігання транспортних засобів від 03.01.2013 р. зберігач (КП Паркування) зобовязується надати замовнику (ТОВ Будмонтажснаб) в порядку та на умовах даного договору послуги зберігання транспортних засобів, які належать замовнику, на території адміністративної будівлі (виробничі майстерні літ. В) за адресою: вул. Волгоградська, 31, а замовник зобовязується в порядку та на умовах даного договору оплатити послуги зберігання належних йому транспортних засобів в кількості 6 одиниць.

На виконання умов Договору, протягом його дії між сторонами підписувались акти здачі-прийняття робіт (надання послуг), виставлялись рахунки та оплачувались послуги саме із зберігання майна.

Дослідивши істотні умови Договору зберігання судом встановлено, що спірний договір відповідає вимогам, встановленим законом для даного виду договорів. При цьому, судом не встановлено розбіжностей між волею сторін та зовнішнім виявом договорів, тому відсутні підстави для визнання цього договору удаваним.

Щодо тверджень позивача, що надання дозволу відповідачем на проведення капітального ремонту, в тому числі виробничої майстерні, беззаперечно свідчить про те, що між ТОВ „Будмонтажснаб та КП „Паркування існують правовідносини з оренди нерухомого майна, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

В матеріалах справи наявний лист ТОВ Будмонтажснаб №13 від 25.01.2007 р., директору КП Паркування, відповідно до якого позивач просив надати дозвіл на виконання невідкладного капітального ремонту орендованих приміщень літ. А-2 приміщення №№22, 23, літ. В приміщення №№ 1-3, літ. Г приміщення №1. У відповідь КП Паркування листом вих. №27 від 26.01.2007 р. надало згоду на виконання поліпшень орендованого майна.

Проте, зазначені дії та проведені ремонтні роботи, як визначив позивач, проведені 2007-2009рр., тобто раніше укладеного між сторонами договору зберігання транспортних засобів, а тому не можуть свідчити про приховання правовідносин оренди.

Отже, посилання позивача на те, що укладений між сторонами договір зберігання транспортних засобів від 03.01.2013 р. є удаваним, оскільки фактично приховує орендні правовідносини, не підтверджені жодними належними та допустимими доказами.

Крім того, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту жодним чином не сприяє відновленню прав позивача.

За приписами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин (абз. 4 п. 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Лише встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), суд на підставі частини другої статті 235 ЦК України може виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин.

Відповідно до статті 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Тобто, кваліфікація судом договору, як удаваного правочину, не тягне за собою ніяких правових наслідків, окрім визначених в частині 2 статті 235 даного Кодексу, в тому числі і щодо його недійсності. Відтак, позовна вимога про визнання договору удаваним не веде до поновлення порушеного права (не належний спосіб захисту), а тому не підлягає задоволенню.

Тому, стосовно обраного позивачем способу захисту суд зазначає, що виходячи з положень ст. ст. 15, 16 ЦК України, частини 2 ст.235 ЦК України, позивачем помилково обраний такий спосіб захисту як визнання угоди удаваною, оскільки удаваність угоди це сукупність юридичних ознак, і визнання угоди удаваною не призводить до захисту порушеного права без застосування інших правових способів захисту.

Позивачем ні в позовній заяві, ні в судовому зсіданні не визначено на захист якого права він звернувся з данним позовом.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи позивача, в обґрунтування заявлених вимог, суд визнав хибними та необґрунтованими.

На підставі викладеного, в задоволені позову відмовляється повністю.

Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності судом не розглядалося, оскільки суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості.

Згідно зі ст. 49 ГПК України судові витрати не стягуються.

З урахуванням викладеного, керуючись ст., ст. 22, 49, 75, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю Будмонтажснаб, м. Запоріжжя до ОСОБА_1 підприємства Паркування, м. Запоріжжя відмовити повністю.

Повне рішення оформлено і підписано у відповідності до вимог ст., ст. 84, 85 ГПК України 23 вересня 2016 р.

Суддя Н.Г.Зінченко

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.