РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016Справа №910/12545/16

За позовом Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мега-Поліс»

До Приватного акціонерного товариства «Страхове товариство «Іллічівське»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача ОСОБА_1

про стягнення 23 978,64 грн,

Суддя Спичак О.М.

Представники сторін

Від позивача: Харабет О.І. - за довіреністю;

Від відповідача: Бортник Л.В. - за довіреністю;

Третя особа: не з'явився;

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Мега-Поліс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство "Іллічівське" про стягнення 23 978,64 грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.07.2016 року (суддя Пригунова А.Б.) порушено провадження у справі № 910/12545/16 та призначено її до розгляду на 17.08.2016.

05.08.2016 розпорядженням № 04-23/1553 справу № 910/12545/16 було передано на повторний автоматизований розподіл справ, у зв'язку із неможливістю здійснення правосуддя суддею Пригуновою А.Б.

Згідно автоматичного розподілу справ від 05.08.2016, справу № 910/12545/16 було передано на розгляд судді Спичаку О.М.

Ухвалою суду від 08.08.2016 суддя Спичак О.М. прийняв справу до свого провадження.

Крім того, ухвалою суду від 08.08.2016 залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - ОСОБА_1, справу призначено до розгляду на 02.09.2016.

15.08.2016 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач не заперечує проти задоволення позову частково, в розмірі 14 393,79 грн, посилаючись на необґрунтованість розміру страхового відшкодування, в зв'язку з неврахуванням позивачем коефіцієнту зносу.

17.08.2016 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшли документи на виконання вимог ухвали суду.

В судовому засіданні 02.09.2016 представник позивача надав пояснення по справі, відповідно до яких позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача в судовому засіданні 02.09.2016 надав пояснення по справі, відповідно до яких проти задоволення позову не заперечував в частині стягнення 14 995,06 грн.

Третя особа в судове засідання 02.09.2016 не з'явилась, про причини неявки суд не повідомила, про день та час слухання справи була повідомлена належним чином.

В судовому засіданні 02.09.2016 на підставі ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 19.09.2016.

09.09.2016 до Господарського суду міста Києва від позивача надійшла заява про зменшення позовних вимог, в якій позивач, посилаючись на часткову, в розмірі 14 393,79 грн, сплату відповідачем страхового відшкодування, просив суд стягнути з останнього 9 584,85 грн, з яких: 9 044,85 грн - страхового відшкодування та 540,00 грн - вартості автотоварознавчого дослідження.

В судовому засіданні 19.09.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, з урахуванням, поданої до господарського суду 09.09.2016, заяви про зменшення позовних вимог, просив суд стягнути з відповідача 9 584,85 грн, з яких: 9 044,85 грн - страхового відшкодування та 540,00 грн - вартості автотоварознавчого дослідження.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 ГПК України позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Суд приймає до розгляду заяву представника позивача про зменшення позовних вимог, справа розглядається в межах стягнення 9 584,85 грн, з яких: 9 044,85 грн - страхового відшкодування та 540,00 грн - вартості автотоварознавчого дослідження.

Представник відповідача в судовому засіданні 19.09.2016 надав усні пояснення, відповідно до яких проти задоволення позову заперечував.

Третя особа в судове засідання 19.09.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, про дату та час слухання справи був повідомлений належним чином.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. За змістом зазначеної статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Зважаючи на те, що неявка третьої особи не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності третьої особи.

В судовому засіданні 19.09.2106 на підставі ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

02.11.2015 на просп. Червонозоряному в м. Києві сталась дорожньо-транспортна пригода, а саме відбулося зіткнення автомобіля марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2, під керуванням водія ОСОБА_1 та автомобіля марки «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_1, під керуванням водія ОСОБА_4.

Відповідно до постанови Солом'янського районного суду міста Києва від 04.02.2016 у справі №760/15/16-п, зазначена ДТП сталась в зв'язку з порушенням водієм автомобіля марки «Honda», д.р.н. НОМЕР_2 Сомовою ОСОБА_5 п. 13.1 Правил дорожнього руху України.

Згідно договору №12062-10 добровільного страхування наземного транспорту від 10.09.2015 страховиком майнових інтересів власника транспортного засобу «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_1 на момент вчинення дорожньо-транспортної пригоди було Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія "Мега-Поліс".

Частиною 2 статті 8 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховий випадок - подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно з п. 1 ст. 354 Господарського кодексу України, за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній страхувальником у договорі страхування, а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Як свідчать матеріали справи, 13.11.2015 ОСОБА_6 звернулась до Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Мега-Поліс" з заявою про виплату страхового відшкодування за договором добровільного страхування наземного транспорту. У вказаній заяві страхувальник просив виплатити страхове відшкодування шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Веда Авто».

Відповідно до звіту №728, складеного 13.11.2015, вартість відновлювального ремонту автомобіля «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_1 становить 24 648,74 грн, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_1 (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу - 0,49022) становить 14 995,06 грн.

Згідно рахунку №92 від 13.11.2015, наданого ТОВ «Веда Авто», вартість ремонту автомобіля «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_1 становить 23 438,64 грн.

Відповідно до остаточного страхового акту №6519/12062-10 від 16.12.2015, складеного позивачем, розмір страхового відшкодування становить 23 438,64 грн.

Згідно наряду-замовлення №60 (відкритий 06.11.2015, закритий 11.11.2015) на надання послуг з технічного обслуговування і ремонту (акт виконаних робіт) Товариства з обмеженою відповідальністю «Веда-Авто», вартість ремонту автомобіля «Mitsubishi», д.р.н. НОМЕР_1 становить 23 438,64 грн.

Наявним в матеріалах справи платіжним дорученням №1035 від 19.11.2015 підтверджується, перерахування позивачем страхового відшкодування в сумі 23 438,64 грн на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю «Веда Авто».

Як вбачається з матеріалів справи, на час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Honda», д.р.н. НОМЕР_2, була застрахована Приватним акціонерним товариством «Страхове товариство «Іллічівське» (відповідач) на підставі договору (полісу) № АЕ/6384498 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50 000,00 грн, франшиза - 0 грн.).

Позивач неодноразово, а саме, листами: від 15.02.2016 вих. №27224, від 06.04.2016 вих. №27373/1, від 20.05.2016 вих. №27499, від 08.06.2016 вих. №27556, звертався до відповідача з вимогою про виплату 23 978,64 грн (23 438,64 грн - страхового відшкодування та 540,00 грн - вартості автотоварознавчого дослідження).

Проте, зазначені вимоги залишені відповідачем без задоволення, в зв'язку з чим, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача 23 978,64 грн, з яких: 23 438,64 грн страхового відшкодування та 540,00 грн вартості автотоварознавчого дослідження.

02.09.2016 (під час розгляду справи в суді) відповідач перерахував позивачу 14 393,79 грн страхового відшкодування.

Проти задоволення позову в іншій частині відповідач заперечував, посилаючись на необґрунтованість розміру страхового відшкодування, в зв'язку з неврахуванням позивачем коефіцієнту зносу.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно статті 27 Закону України "Про страхування" до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток. Зазначена правова норма також кореспондується зі статтею 993 Цивільного кодексу України.

В пункті 4 постанови №6 від 27.03.1992 пленуму Верховного Суду України визначено, що джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояві їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля).

Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно п. 9 ст. 7 Закону України "Про страхування" страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відноситься до обов'язкових видів страхування, що здійснюються в Україні.

Наразі, господарський суд зазначає, що відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних та забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації наземних транспортних засобів на території України регулюються Законом України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів".

Відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів також регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України "Про страхування", цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (ч.1 ст.2 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України, потерпілі (ст.4 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Відповідно до ст.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхувальники - це юридичні особи та дієздатні громадяни, що уклали із страховиками договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб під час експлуатації наземного транспортного засобу; страховики - це страхові організації, що мають право на здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відповідно до вимог, встановлених цим Законом та Законом України "Про страхування"; особи, відповідальність яких застрахована, - це страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду.

Пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з Наказом №142/5/2092 від 24.11.2003 Міністерства юстиції України та Фонду державного майна, який зареєстровано в Міністерстві юстиції України 24.11.2003 за №1074/8395, "Про затвердження Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів", що є обов'язковим для виконання особами, до компетенції яких входить проведення автотоварознавчих експертиз та досліджень, розмір матеріального збитку визначається шляхом проведення відповідної експертизи. Методику товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів розроблено згідно із Національним стандартом №1 "Загальні засади оцінки майна і майнових прав" і затверджено Наказом №142/5/2092 від 24.11.2003.

Відповідно до Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" проведення оцінки майна є обов'язковим у випадках, зокрема, визначення збитків або розміру відшкодування у випадках, встановлених законом (стаття 7 Закону), і здійснюється суб'єктами оціночної діяльності.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Отже, відповідач, як страховик відповідальності винної у ДТП особи, на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Наведене вище не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15, яка вказує, що Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування (тобто у даному випадку позивача) визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу.

Проте, як наведено вище судом, ст. 29 Закону № Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" стосується не обсягу зобов'язання страховика за договором добровільного страхування, а обсягу відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страховиком шкоди цим третім особам.

Відтак, викладений вище висновок суду, щодо обов'язку відповідача, як страховика за договором обов'язкового страхування, здійснити виплату страхового відшкодування в розмірі, визначеному звітом оцінювача з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого у ДТП автомобіля третьої особи не суперечить та кореспондується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15, де вказано, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування набув права зворотної вимоги до страхувальника винної особи у сумі страхового відшкодування у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи. Тобто саме у межах фактичних затрат (із вирахуванням франшизи, якщо є), а не в такому ж точному їх розмірі.

Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу № АЕ/6384498, у відповідача в зв'язку з настанням ДТП виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду, в межах ліміту його відповідальності за спірним страховим випадком (50 000,00 грн) та в межах суми (фактичних затрат), право на вимогу якої перейшло до позивача в зв'язку з виплатою страхового відшкодування (23 438,64 грн), але виходячи з розміру матеріального збитку, завданого власнику застрахованого автомобіля, визначеного за звітом оцінювача, з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (14 995,06 грн), та за мінусом франшизи (0 грн.), а отже в сумі 14 995,06 грн (постанова Вищого господарського суду України 14.06.2016 у справі №910/14337/15).

Як встановлено судом, відповідач 02.09.2016 (після порушення провадження у справі) сплатив позивачу 14 393,68 грн страхового відшкодування.

Таким чином, зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених правових норм, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення страхового відшкодування підлягають частковому задоволенню в розмірі 601,38 грн (14 995,06 грн (розмір матеріального збитку, визначеного звітом) - 14 393,68 грн (розмір сплаченого відповідачем страхового відшкодування).

Щодо вимог позивача про стягнення 540,00 грн вартості автотоварознавчого дослідження суд зазначає, що статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено вичерпний перелік витрат, які відшкодовуються страховою компанією у разі пошкодження транспортного засобу. До цього переліку не віднесено витрати на проведення автотоварознавчого дослідження.

Таким чином, витрати страхувальника, які не передбачені статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", зокрема, на проведення автотоварознавчого дослідження, не входять до суми страхового відшкодування, оскільки такі витрати не є складовою фактичного розміру збитків, а належать до господарських витрат (постанова Вищого господарського суду України від 21.05.2013 № 22-17-25-26/366-07-7922).

З огляду на викладене, господарський суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 540,00 грн витрат на проведення автотоварознавчого дослідження задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволення позовних вимог.

Керуючись ст.ст.32, 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Страхове товариство «Іллічівське» (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 38-б, ) на користь Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Мега-Поліс» (03110, м. Київ, вул. Івана Клименка, буд. 23, оф. 208, ) 601 (шістсот одну) грн 38 коп. - страхового відшкодування та 86 (вісімдесят шість) грн 46 коп. - судового збору.

3. В іншій частині позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено

26.06.2016

Суддя Спичак О.М.