ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

27 вересня 2016 р. Справа № 902/634/16

Господарський суд Вінницької області у складі

головуючого судді Тварковського А.А.

за участю секретаря судового засідання Сидоренко О.О.,

представників:

позивача: ОСОБА_1, паспорт серії АА 917049 виданий Барським РВ УМВС України в Вінницькій області 04.02.1999р., довіреність № 269 від 22.02.2016р.;

відповідача 1: ОСОБА_2, паспорт серії АА 847629 виданий Калинівським РВ УМВС України у Вінницькій області 29.09.1998р., довіреність № 02-1-555 від 13.04.2016р.;

відповідача 2: ОСОБА_3, паспорт серії АА 317464 виданий Ленінським РВ УМВС України у Вінницькій області 27.08.1996р., довіреність №12-21/565-1758 від 12.03.2016р.,

у відсутності третьої особи,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: публічного акціонерного товариства "Барський машинобудівний завод" (вул. Каштанова, 5, м. Бар Вінницької області, 23000)

до 1: Калинівської міської ради (вул. В. Нестерука, 47, м. Калинівка Вінницької області, 22400)

до 2: головного управління державної казначейської служби у Вінницькій області (вул. Пирогова, 29, м. Вінниця, 21018)

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів управління державної казначейської служби у Калинівському районі Вінницькій області (вул. В.Нестерчука, буд. 45, м. Калинівка, Вінницька область, 22400)

про стягнення збитків в сумі 57000 грн,

ВСТАНОВИВ :

Публічне акціонерне товариство Барський машинобудівний завод» (ПАТ «Барський машинобудівний завод», позивач) звернулося до господарського суду Вінницької області з позовом до Калинівської міської ради (міська рада, відповідач 1), головного управління державної казначейської служби у Вінницькій області (відповідач 2, ГУ ДКС у Вінницькій області) про стягнення 57000 грн збитків.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у наслідок протиправної бездіяльності Калинівської міської ради щодо не прийняття рішення про консервацію обєкта будівництва, яка підтверджена судовим актом, що набрав законної сили, а обставини, встановлені у ньому, в силу вимог ст.35 ГПК України є преюдиціальними для розгляду цієї справи, позивач несе збитки, які полягають у здійсненні заходів зі збереження обєкту будівництва.

Таким чином, посилаючись на положення ст. 15, 1166, 1172, 1174 Цивільного кодексу України ст. 193, 224, 225 Господарського кодексу України, позивач звернувся до суду із вказаними позовними вимогами.

Ухвалою господарського суду Вінницької області від 29.07.2016р. за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/634/15 з призначенням її до розгляду.

Неодноразово з обєктивних причин розгляд справи відкладався, про що свідчать відповідні процесуальні документи.

Відповідно до ухвали суду від 13.09.2016 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідачів залучено управління державної казначейської служби у Калинівському районі Вінницької області.

В судовому засіданні представник позивача позов підтримав в повному обсязі з підстав, що викладені у ньому та додаткових письмових поясненнях до позову, що містяться в матеріалах справи. При цьому пояснив, що міська рада, ігноруючи свій обовязок законсервувати обєкт будівництва, завдає збитків підряднику у вигляді витрат, які несе позивач на зберігання обєкту будівництва, про що свідчить відповідний договір зберігання майна на будівельному майданчику, укладений з ФОП ОСОБА_4, та акти виконаних робіт. На його думку, не зважаючи, що судовим рішенням встановлено факт протиправної бездіяльності щодо виконавчого комітету Калинівської міської ради, в силу особливостей субєктного складу в господарському процесі та окремих положень Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» за збитки має відповідати саме Калинівська міська рада, оскільки виконавчі органи місцевих рад не можливо розглядати окремо від місцевих рад (як юридичних осіб субєктів правовідносин), у складі яких вони діють та повноваження яких вони здійснюють.

Натомість представник відповідача 1 проти позову заперечив з огляду на його безпідставність та необґрунтованість, про що свідчать наявні у справі відзив, додаткові пояснення до відзиву. Зокрема, представник відповідача звернув увагу на те, що стороною договору підряду була саме міська рада, а не її виконавчий орган, бездіяльність якого визнано протиправною. Окрім того, на його думку, відсутні підстави для консервації обєкту будівництва, про що було повідомлено позивача. До того ж відсутні договірні зобовязання міської ради оплачувати послуги на зберігання обєкту будівництва.

Будучи присутньою в судовому засіданні представник відповідача 2, щодо вирішення спору поклалася на розсуд суду.

Третя особа повноважного представника в судове засідання не направила, натомість надіслала письмову заяву про розгляду справи без її участі.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

02.07.2013 між Калинівською міською радою (далі - замовник) та публічним акціонерним товариством "Барський машинобудівний завод" (далі - підрядник) було укладено договір підряду № 25 (далі - Договір), відповідно до умов якого замовник доручає, а підрядник зобов'язується на власний ризик виконати якісно і своєчасно роботи по будівництву сміттєсортувальної станції на території полігону твердих побутових відходів за межами м. Калинівка, Вінницька область (поблизу дороги "Стара Гута-Калинівка-Турбів") та провести пусконалагоджувальні роботи відповідно до умов Договору, проектно-кошторисної документації та документації конкурсних торгів, а Замовник зобов'язується прийняти ці роботи та оплатити їх (п. 1.1 Договору) (а.с.26-31).

На момент розгляду справи будівництво обєкту, що є предмету договору підряду в силу певних обставин не завершено, при цьому в договір підряду його сторонами неодноразово вносились зміни щодо строків фінансування та виконання підрядних робіт.

03 липня 2015 року ПАТ «Барський машинобудівний завод» звернулося до Калинівської міської ради з листом №1123 від 03.07.2015 року про прийняття рішення про консервацію обєкта незавершеного будівництва (а.с.22-23).

Відповідно до інформації, наявної у листі департаменту регіонального економічного розвитку Вінницької обласної державної адміністрації від 26.03.2015 року №742/2-1, Калинівською міською радою не подавався запит на фінансування будівництва сміттєсортувальної станції на території полігону побутових відходів у 2015 році (а.с.21).

Крім того, листом того ж департаменту регіонального економічного розвитку Вінницької обласної державної адміністрації від 14.08.2015 року №2104/21 позивачу повідомлено, що рішення про консервацію сміттєсортувальної станції має приймати замовник Калинівська міська рада. Станом на 14.05.2015 року Калинівська міська рада не надавала пропозицій щодо консервації (а.с.25).

Постановою Барського районного суду Вінницької області від 18.12.2015 року у справі №125/1838/15-а, залишеною без змін ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду від 30 березня 2016 року, визнано протиправною бездіяльність виконавчого комітету Калинівської міської ради щодо не прийняття рішення про консервацію обєкта будівництва сміттєсортувальної станції на території полігону твердих побутових відходів за межами м. Калинівка Вінницької області, а також зобовязано виконавчий комітет Калинівської міської ради на своєму засіданні розглянути питання щодо консервації обєкта будівництва сміттєсортувальної станції на території полігону твердих побутових відходів за межами м. Калинівка Вінницької області в порядку та у спосіб, передбачений Положенням про порядок консервації та розконсервації обєктів будівництва, затвердженого наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 21.10.2005р. №2, та прийняти належне у відповідності до чинного законодавства рішення (а.с.32-42).

Дане рішення суду в межах виконавчого провадження №50868927 не було виконано, про що свідчить постанова відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Вінницькій області про закінчення виконавчого провадження від 29.06.2016 року (а.с.133).

Разом із тим в матеріалах справи наявна ухвала Барського районного суду Вінницької області у справі №125/1838/15-а, якою визнано протиправним та скасовано рішення виконавчого комітету Калинівської міської ради №115 від 20 квітня 2016 року «Про виконання постанови Барського районного суду Вінницької області від 18.12.2015р. у справі №125/1838/15-а» (а.с.192-196).

Також матеріалами справи підтверджено, що позивачем за період з вересня 2015 року по червень 2016 року здійснено витрати на зберігання предмету підряду (обєкту будівництва) відповідно до договору зберігання №7 від 01.02.2014 року, укладеного між ПАТ «Барський машинобудівний завод» та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4, із внесенням до нього відповідних змін згідно додаткових угод №1 та №2 (а.с.43-47). При цьому факт надання послуг, їх оплата та вартість в сумі 57000 грн. підтверджуються актами прийому-передачі наданих послуг та відповідними платіжними дорученнями (а.с.49-81).

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 Цивільного кодексу України, ч.7 ст.193 Господарського кодексу України)

Згідно із ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

У відповідності до п.4 ст.611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків.

Відповідно до ч.1 та 2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків в результаті порушення її цивільного права має право на їх відшкодування. Збитками є втрати яких зазнала особа у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); а також доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються в повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Аналогічні приписи містяться у статті 225 Господарського кодексу України. Згідно з частиною 1 якої до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

За загальним принципом цивільного права особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Застосування цивільно-правової відповідальності можливе лише при наявності передбачених законом умов. Їх сукупність утворює склад цивільного правопорушення, який є підставою цивільно-правової відповідальності. Склад цивільного правопорушення, визначений законом для настання відповідальності у формі відшкодування збитків, утворюють наступні елементи: суб'єкт, об'єкт, об'єктивна та суб'єктивна сторона. Суб'єктом є боржник; об'єктом - правовідносини по зобов'язаннях; об'єктивною стороною - наявність збитків у майновій сфері кредитора, протиправна поведінка у вигляді невиконання або неналежного виконання боржником свого зобов'язання, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника і збитками; суб'єктивну сторону цивільного правопорушення складає вина, яка представляє собою психічне відношення особи до своєї протиправної поведінки і її наслідків.

Правильне встановлення порушеного цивільно-правового обовязку за договором є необхідним для відповідної кваліфікації змісту правовідносин, що виникли із факту порушення.

За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає, тобто для застосування такої міри відповідальності, як відшкодування збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника.

Важливим елементом доказування наявності шкоди є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки.

Таким чином, вимоги про стягнення завданої шкоди можуть бути задоволені лише у випадку, якщо позивач доведе кожний з елементів складу правопорушення (постанова ВСУ від 28.02.2011р. у справі №3-65гс10).

Окрім того, приписами ст.623 ЦК України встановлено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення. При визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.

Аналогічні позиція висвітлена в оглядовому листі Вищого господарського суду України від 14.01.2014 № 01-06/20/2014 Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства у справах, в яких заявлено вимоги про відшкодування збитків, у якому зазначено, що відповідно до приписів статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки, які б могли бути реально отримані. Пред'явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов'язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані в разі використання зазначених приміщень. Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.

Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Правила статтей 22 ЦК України та 225 ГК України також застосовуються і до відшкодування позадоговірної майнової шкоди, визначеної статтею 1166 ЦК України.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної шкоди втілено у статті 1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (ст. 1174 ЦК України).

Таким чином, на відміну від загальної норми статті 1166 ЦК України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальна норма статті 1174 ЦК України допускає можливість відшкодування шкоди незалежно від вини посадових осіб державних органів.

За таких обставин, суд зазначає, що необхідною підставою для притягнення органу державної влади (у даному випадку органу державної виконавчої служби) до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій посадової особи цього державного органу, наявність шкоди та причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки посадової особи органу державної виконавчої служби та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

З аналізу наведеного слідує, що вимога про відшкодування збитків (шкоди) може пред'являтися виключно у разі, якщо збитки є результатом порушення права і виключно до особи, яка це право порушила.

За змістом п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.03.1992р. Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди та п. 6 роз'яснення Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994р. №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів пов'язаних з відшкодуванням шкоди" задоволення позовних вимог про стягнення збитків може вважатись законним та обґрунтованим в разі встановлення судом наявності в обставинах справи одночасно чотирьох умов. Ними є наявність правила поведінки, встановленого законом або договором; наявність факту порушення такого правила поведінки винною особою; наявність збитків у потерпілої особи; наявність безпосереднього причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою особи, яка завдала шкоду, та збитками потерпілої сторони.

Отже чинним законодавством встановлено, що за наявності певних підстав настає відповідальність із відшкодування збитків, які витікають із договірних чи позадоговірних відносин.

За правилами судового господарського процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (стаття 33 ГПК України).

Вимагаючи відшкодування збитків, позивач повинен довести, наявність складу цивільного правопорушення, однак в порушення вищезазначених норм останнім не доведено наявності в діях міської ради елементів складу правопорушення, необхідних для настання такої відповідальності як стягнення збитків.

Так, виходячи з аналізу підстав позову та правовідносин, які регулюють наведені позивачем обставини, судом встановлено, що заявлені збитки не підпадають під категорію договірних збитків, оскільки відсутнє порушення замовником зобовязань, що витікають із договору підряду. Зокрема, судом досліджено у цій справі, а також підтверджено рішенням суду у справі 902/1518/14 за позовом ПАТ "Барський машинобудівний завод" до Калинівської міської ради про стягнення 336 285 грн 66 коп. заборгованості за договором підряду № 25 від 22.07.2013р., що витрати на охорону обєкта відносяться до загальновиробничих витрат, розмір яких охоплений обопільно погодженою проектно-кошторисною документацією, до того ж, як встановлено судом, обовязок підрядника по забезпеченню охорони будівельного майданчика також випливає із п. 6.1.5 Договору підряду.

Разом із тим, що стосується зберігання майна, то відповідно до п. 7.3 Договору підряду, зокрема, зберігання матеріалів, конструкцій, обладнання виконується силами підрядника і входить в обумовлену в п.2.1 Договору загальну вартість робіт і послуг. Обставини, встановлені в даному рішенні суду у відповідності до ст.35 ГПК України не потребують доказування при розгляді даної справи.

Таким чином, виходячи зі змісту договору підряду, суд не вбачає порушень замовником умов договору в частині не оплати послуг з охорони та збереження обєкта будівництва, за наслідком яким можливо було застосувати таку міру відповідальності як відшкодування збитків.

При цьому інших договірних зобовязань між сторонами, які б поклали обовязок на замовника оплати витрати на зберігання обєкта будівництва, розглядом справи на встановлено.

З огляду на характер заявленого спору, на переконання суду, в даному випадку до спірних правовідносин, які стосуються консервації обєктів нерухомості, обовязково підлягає застосуванню саме Положення про порядок консервації та розконсервації об'єктів будівництва, затверджене наказом Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України від 21.10.2005р. №2 (далі Положення), так як згідно із п.1.1 Положення воно є обов'язковим для використання під час проведення консервації та розконсервації об'єктів (будов), будівництво яких здійснюється із залученням державних і змішаних інвестицій, та має рекомендаційний характер для об'єктів (будов), будівництво яких здійснюється за рахунок інших джерел фінансування. При цьому у п.1.2 Положення наведено термін державних інвестицій, згідно із яким під ними розуміються інвестиції, спрямовані на створення або відновлення основних фондів, джерелом яких є кошти Державного бюджету України, бюджету Автономної Республіки Крим, інших місцевих бюджетів, власні та позичкові кошти державних підприємств, установ та організацій.

Враховуючи наведені пункти Положення, не беруться до уваги та вважаються хибними твердження міської ради щодо відсутності підстав для застосування вказаних приписів до обєкта будівництва. Більше того в судових актах адміністративних судів також йдеться про обовязковість виконання вимог названого Положення з метою консервації обєкта нерухомості.

Таким чином, враховуючи наявність підзаконного нормативно-правового акту, який імперативно встановлює обовязок замовника (субєкта договірних правовідносин), яким у даному випадку є міська рада, законсервувати обєкт, а при цьому рішенням суду визнана бездіяльність виконавчого комітету міської ради, котрий у свою чергу є виконавчим органом міської ради і в силу ст. 11, 27, 28, 31 «Про місцеве самоврядування в Україні» уповноважений діяти від імені та в інтересах органу місцевого самоврядування як юридичної особи, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем до стягнення збитки за своєю правовою природою відносяться до позадоговірних збитків.

Проте, на думку суду, в порушення вищезазначених норм позивачем не доведено елементи складу правопорушення позадоговірних збитків, а саме одного з елементів цивільного правопорушення - причинно-наслідкового звязку між протиправним діянням і завданим шкідливим результатом у вигляді майнових втрат (оплати послух зберігання обєкта будівництва), відсутність якого унеможливлює настання цивільно-правової відповідальності.

Так, не зважаючи на те, що постановою адміністративного суду встановлено протиправну бездіяльність міської ради щодо не проведення консервації обєкта незавершеного будівництва, а також те, що наявні додаткові витрати підрядника, на думку суду, між ними не відслідковується причинно-наслідковий завязок. Тобто, що замовник в силу чинного законодавства щодо консервації у разі не вчинення протиправної бездіяльності зобовязаний був самостійно нести ці витрати, які поніс підрядник.

Зокрема, позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на понесення ним витрат щодо зберігання майна на будівельному майданчику підрядника ПАТ «Барський машинобудівний завод» за договором №7 від 01.02.2014 року, натомість ці витрати у разі консервації обєкта мав нести саме замовник міська рада.

Проте, суд не погоджується із такими доводами позивача, з огляду на таке.

Відповідно до п.4.5 Положення охорона законсервованого об'єкта (будови) забезпечується замовником після підписання акта про прийняття законсервованого об'єкта (будови).

Тобто, приписи вказаного пункту Положення визначають обовязок фінансування охорони обєкта будівництва за рахунок замовника у разі його консервації.

Водночас, як видно з матеріалів справи, зберігання майна та його охорона не є тотожними за змістом поняттями, що і підтверджено рішенням у справі 902/1518/14 від 25.06.2015 року, відтак у міської ради не виникає обовязку відшкодувати здійснені позивачем витрати відповідно вимог п.4.5 названого Положення.

Також позивач в якості нормативного обґрунтування позову посилається на обовязок міської ради відшкодувати збитки відповідно до пункту 4.8 Положення, відповідно до якого фінансування робіт та витрат, які забезпечують збереження законсервованого обєкта (будови), здійснюється замовником за рахунок коштів, виділених на зазначені цілі відповідно до наказу або іншого розпорядчого документа про консервацію обєкта (будови).

Разом із тим, системно аналізуючи в сукупності приписи Положення та умови договору зберігання №7 від 01.02.2014 року в контексті розуміння поняття збереження обєкту нерухомості, який підлягає консервації, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до п.1.1 договору зберігання №7 від 01.02.2014 року зберігання комплекс організаційно-технічних заходів по забезпеченню охоронності майна, що знаходиться на обєкті будівництва в період часу, визначеного договором.

Згідно із п.1.2 договору зберігання №7 від 01.02.2014 року обєкт зберігання будівельний майданчик сміттєсортувальної станції на території полігону твердих побутових відходів за межами м. Калинівка Вінницької області (поблизу автодороги «Стара Гута Калинівка Турбів») та майно, що на ньому знаходиться.

У свою чергу у відповідності до п.4.8 Положення (розділ 4. Порядок проведення консервації обєкта (будови)) замовник фінансує роботи та витрати, які забезпечують збереження законсервованого обєкта (будови).

При цьому детальніше збереження (зберігання) законсервованого обєкта (будови) розтлумачено у п.1.2 розділу 1 «Загальні положення», а саме: консервація обєкта (будови) комплекс заходів, повязаних із забезпеченням зберігання на визначений довготривалий час обєкта (будови), на якому припинено будівництво, що включає тимчасові та постійно діючі захисні або конструктивні заходи, які запобігають руйнації обєкта (будови).

Таким чином, виходячи із викладеного, зберігання (збереження) законсервованого обєкта будівництва у розумінні приписів Положення є фактично заходами, основною ціллю яких є запобігання руйнації безпосередньо обєкта, по якому зупинено будівництво.

Натомість витрати на зберігання майна, котрі поніс позивач і обґрунтовує їх як збитки, за своє правовою природою є комплексом заходів щодо охоронності будівельного майданчика та майна, що знаходиться на ньому, і вони ні яким чином не спрямовані на запобігання руйнації обєкта будівництва.

Отже, на переконання суду, вони не підпадають під визначення витрат на зберігання (збереження) майна у розумінні приписів Положення, а тому у міської ради як замовника не може виникнути в силу вимог законодавства про консервацію обєктів будівництва обовязку щодо їх відшкодування.

Відтак відсутній такий елемент складу цивільного правопорушення як причинно-наслідковий зв'язок між протиправною бездіяльністю та завданими збитками.

Враховуючи те, що позивачем не було доведено складу цивільного правопорушення, суд не знаходить підстав для задоволення позовних вимог щодо стягнення з відповідача заявленої в позові збитків.

Обов'язок доказування відповідно до приписів статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

В силу вимог ч. 1 та 2 ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Обставини, викладені в позовній заяві, позивачем в силу вимог стст.33, 34 ГПК не доведено, сукупності необхідних доказів на підтвердження вимог не надано.

Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне відмовити в позові, із заявлених у ньому підстав.

У зв'язку з відмовою в позові, судові витрати покладаються на позивача відповідно до вимог ч. 5 ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.32, 33, 34, 43, 49, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 Господарського процесуального кодексу України.

Копію рішення надіслати третій особі рекомендованим листом з повідомленням про вручення поштового відправлення.

Повне рішення складено 03 жовтня 2016 р.

Суддя Тварковський А.А.

віддрук. прим.:

1 - до справи

2 - третій особі (вул. В.Нестерчука, буд. 45, м. Калинівка, Вінницька область, 22400