ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2016 р. Справа № 911/5/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції

до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз»

про визнання правочину недійсними

Суддя Карпечкін Т.П.

За участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 (довіреність №881/22 від 18.12.2015 року);

від відповідача ОСОБА_2 (довіреність №1-184 від 22.12.2015 року).

обставини справи:

До Господарського суду Київської області на новий розгляд надійшли матеріали справи № 911/5/16 за позовом Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції до Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Київоблгаз» про визнання правочину недійсними

Рішенням Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі № 911/5/16 (суддя Чонгова С.І.), залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 року, у позові відмовлено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 17.08.2016 року касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 року та рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі № 911/5/16 скасовано, а справу передано на новий розгляд до Господарського суду Київської області.

Згідно автоматизованого розподілу справ, справу № 911/5/16 передано до провадження судді Господарського суду Київської області Карпечкіну Т.П. для розгляду справи по суті.

Ухвалою від 25.08.2016 року справу № 911/5/16 прийняти до провадження та призначено розгляд справи на 21.09.2016 року.

В судовому засіданні 21.09.2016 року позивач позовні вимоги підтримав, відповідач проти позову заперечував.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши в судовому засіданні 21.09.2016 року матеріали справи № 911/5/16, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши надані сторонами докази, з врахуванням вказівок постанови Вищого господарського суду України від 17.08.2016 року у справі № 911/5/16, в ході нового розгляду справи судом встановлено наступне.

У січні 2016 року ПАТ «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської теплової електростанції звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до ПАТ «Київоблгаз» та просило суд визнати недійсним правочин акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року, складений на виконання Договору № 2013/Т-ПР--260000 від 01.02.2013 року, укладеного між ПАТ «Київоблгаз» та ПАТ «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС.

Як встановлено під час попереднього розгляду справи, між ПАТ «Київоблгаз» (газорозподільне підприємство) та ПАТ «Центренерго» в особі Трипільської ТЕС (замовник) 01.02.2013 року укладено Договір №2013/Т-ПР--260000 на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами, далі - ГРМ) для потреб промислових споживачів.

Відповідно до п. 1.1 Договору газорозподільне підприємство зобовязується надати замовнику послуги з транспортування природного газу газорозподільними мережами до межі балансової належності обєкта замовника або його споживачів згідно з «Актами розмежування балансової належності газопроводів та експлуатаційної відповідальності сторін».

Пунктом 1.2 Договору передбачено, що замовник зобовязується сплатити газорозподільному підприємству вартість послуги з транспортування газу ГРМ у розмірі, у строки та у порядку, передбаченому умовами вказаного договору.

Планові обсяги транспортування газу ГРМ замовника визначаються в додатку «Договірні обсяги транспортування природного газу ГРМ» до вказаного договору по кожному обєкту замовника або його споживачу.

Згідно з п. 2.6 Договору послуги з транспортування газу ГРМ підтверджуються підписаним сторонами актом наданих послуг з транспортування газу ГРМ, що оформляється за даними вузлів обліку, визначених у додатку «Перелік комерційних вузлів обліку газу та газоспоживаючого обладнання».

Відповідно до п. 2.7 Договору газорозподільне підприємство до 5-го числа, наступного за звітним місяцем, направляє замовнику два примірники акта наданих послуг за звітний місяць, які підписані уповноваженим представником та скріплені печаткою газорозподільного підприємства.

Як визначено у п. 2.8 Договору, замовник протягом двох днів з моменту одержання акта наданих послуг зобовязується повернути газорозподільному підприємству один примірник оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою замовника, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта наданих послуг. У випадку відмови від підписання акта наданих послуг розбіжності підлягають урегулюванню відповідно до законодавства.

До вирішення спірних питань обсяг та сума послуг з транспортування газу ГРМ встановлюється у відповідності до даних газорозподільного підприємства.

З матеріалів справи вбачається, що представниками відповідача 19.11.2014 року було виконано перевірку вузла обліку газу Трипільської ТЕС, в результаті якої, на зєднанні кранів та труб, що знаходяться від точки балансового розмежування до місця встановленого комерційного вузла обліку газу Трипільської ТЕС, були виявлені незначні витоки газу, а саме утворення мильних бульбашок при їх «обмилюванні», що відображено в акті №601336 від 25.11.2014 року.

ПАТ «Київоблгаз» направив на адресу Трипільської ТЕС акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року, в якому розмір транспортування газу за вказаний місяць визначено в розмірі 33 281 073 куб.м., у той час як, за даними контрольно-вимірювальних приладів позивача, розмір транспортування природного газу у листопаді 2014 складав 32 633 864 куб.м.

Відповідно до п. 12.10 Правил обліку природного газу під час його транспортування газорозподільними мережами, постачання та споживання, затверджених наказом Міністерства палива та енергетики України від 27.12.2005 року № 618 та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 26.01.2006 року за № 67/11941, за будь-яких перевірок, у разі виявлення недоліків, що впливають на результати вимірювань об'єму газу (помилки в розрахунках об'єму протранспортованого газу, відсутність чи вихід з ладу вимірювальних перетворювачів параметрів газу і перепаду тиску, витоки газу в імпульсних лініях до перетворювачів тиску газу та перепаду тиску, виявлення факту несанкціонованого втручання в конструкцію чи в роботу вузла обліку, використання конфігурації обчислювача, яка не відповідає документації на комерційний вузол обліку газу та інше), представник сторони, яка здійснює перевірку комерційного вузла обліку газу, разом з відповідальною особою за його технічний стан, складає двосторонній акт про виявлені недоліки (форма акта довільна).

Акт, підписаний представниками сторін, може бути підставою для проведення перерахунків об'ємів прийнятого-переданого газу. Перерахунки здійснюються в порядку, передбаченому у пункті 5.13 цих Правил або умов договору, у випадках виявлення недоліків, які не передбачені цими Правилами.

У разі виникнення спірних питань під час підписання акта, представник сторони, яка перевіряється, підписує акт з викладенням окремої думки.

У разі відмови представника сторони договору, яка перевіряється, від підписання, акт підписується тільки представником сторони, яка здійснює перевірку комерційного вузла обліку газу, в односторонньому порядку. В акті робиться відмітка про відмову іншої сторони договору від підписування.

Акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року позивачем підписано з зауваженнями щодо отриманого обсягу природного газу, а саме, позивачем зазначено, що ним за період з 01.11.2014 року по 30.11.2014 року отримано природний газ в розмірі 32 633 864 куб.м.

За твердженням позивача, вказаний акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року є правочином у розумінні ст. 202 ЦК України і підлягає визнанню недійсним, як вчинений з недодержанням вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України та ст. 215 ЦК України.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога ПАТ «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської ТЕС до ПАТ «Київоблгаз» про визнання недійсним правочину - акту приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року, складеного на виконання договору № 2013/Т-ПР--260000 01.02.2013 року, укладеного між ПАТ «Київоблгаз» та ПАТ «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської ТЕС.

Під час касаційного перегляду рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року у справі № 911/5/16, Вищий господарський суд України в постанові від 17.08.2016 року визнав правомірними висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо наявності підстав для відмови в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного.

Частина 1 ст. 202 ЦК України встановлює, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, шляхом визнання правочину недійсним.

Акт приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року є документом, який складений на виконання умов укладеного між сторонами договору на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) для потреб промислових споживачів та фіксує кількість переданого та прийнятого природного газу. При цьому, кожна із сторін зазначила свої показники обсягу газу, що передавався у листопаді 2014 року.

Предметом позову може бути матеріально-правова чи немайнова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен прийняти рішення. Предметом позову не можуть бути обставини, які виступають доказами у справі, зокрема, підписання актів приймання-передачі, оскільки такі акти підтверджують наявність або відсутність юридичних фактів, які входять до підстав позову. Захист майнового або немайнового права чи законного інтересу відбувається шляхом прийняття судом рішення про примусове виконання відповідачем певних дій або зобов'язання утриматись від їх вчинення. Заявлена позивачем вимога про визнання недійсним акти приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року, складеного на виконання договору №2013/Т-ПР--260000 від 01.02.2013 року, не призводить до поновлення порушеного права позивача та, у разі його задоволення, не може бути виконана у примусовому порядку.

У разі виникнення між сторонами спору, позивач не позбавлений права в установленому чинним законодавством порядку вимагати від відповідача виконання обовязків у натурі - оплатити надані позивачем послуги. Під час розгляду такого спору, суд, враховуючи, обставини, що входять в предмет доказування у такій справі, зобовязаний буде встановити чи має місце факт перерахунку обсягу отриманого газу, враховуючи спірний розрахунок, згідно зазначеного акту приймання -передачі. Тобто, у акті приймання-передачі природного газу за листопад 2014 року сторонами зафіксовано показники, які є спірними, а відтак вказаний акт не є правочином в розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки його дія не спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, а лише фіксує показники обсягу газу, що передавався за умовами договору на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) для потреб промислових споживачів.

Отже, саме укладений між сторонами договір на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами) для потреб промислових споживачів є правочином, а відповідно акт приймання-передачі складено на виконання такого договору.

Акти приймання-передачі не породжують жодних прав та обов'язків, тобто відсутні істотні умови, оскільки в ньому не зафіксовано, які права і обов'язки виникають між сторонами. Відповідний акт засвідчує факт отримання послуги, який відбувся на підставі первісного договору. Таким чином, безпосередньо первісний договір є правовстановлюючим документом, а укладання актів приймання-передачі є виконанням встановлених договором зобов'язань. З огляду на це, акт приймання-передачі є не правовстановлюючим, а правопідтвержуючим документом.

З огляду на викладене посилання ПАТ «Центренерго» в особі структурного підрозділу Трипільської ТЕС на те, що спірний акт є правочином, в розумінні ст. 202 ЦК України, оскільки породжує права і обов'язки по виконанню основного договору, а саме для позивача - права вимагати сплати відповідних коштів за протранспортований газ, а для відповідача - обов'язок по сплаті за надані послуги, є безпідставним.

Як вбачається з постанови Вищого господарського суду України від 17.08.2016 року підставою для скасування рішень судів попередніх інстанцій та направлення справи № 911/5/16 на новий розгляд до Господарського суду Київської області з огляду на п. 4 ч. 2 ст. 104, п. 4 ч. 2 ст. 11110 ГПК України було те, що рішення Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року, залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 року, є непідписане суддею.

Відповідно до ст. 11112 Господарського процесуального кодексу України вказівки, що містяться у постанові касаційної інстанції, є обов'язковими для суду першої інстанції під час нового розгляду справи.

Таким чином, оскільки по суті встановлених судами попередніх інстанцій у справі № 911/5/16 обставин мотиви касаційної скарги не підтвердились, за наслідками касаційного розгляду не наведено інших зауважень щодо обсягу досліджених обставин та висновків, зроблених судами під час попереднього розгляду, під час нового розгляду справи № 911/5/16 суд враховує встановлені в рішенні Господарського суду Київської області від 14.03.2016 року та постанові Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 року обставини.

Також, під час нового розгляду справи суд зазначає, що як визначено в листі Верховного Суду України від 24.11.2008 року «Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними»: необхідно розрізняти поняття «правочин» від суміжних понять. Зокрема, надано розяснення, що правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону.

Стаття 16 Цивільного кодексу України містить досить широкий перелік засобів захисту цивільних прав та інтересів судом, зокрема одним із них є визнання правочину недійсним.

Недійсність правочину виникає через те, що дія схожа на правочин, але за своєю суттю не відповідає його характеристикам. Недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Щоб запобігти неоднаковому застосуванню норм про правочини у практиці судів, слід зазначити, що договір та угода є тотожними поняттями, тому дво- і багатосторонні правочини є водночас як договорами, так і угодами, а термін «домовленість» слід розуміти як договір чи угоду, якщо така домовленість досягнута з дотриманням вимог, встановлених для укладення договору.

Щодо розуміння та визначення односторонніх правочинів, до них можна віднести: видачу та скасування довіреності; прийняття чи збереження зробленої речі; повідомлення одним співвласником інших співвласників про продаж своєї частки у спільній власності; пропозицію про продаж майна; публічну обіцянку винагороди за віднайдення загубленої речі; складення, зміну та скасування заповіту; прийняття спадщини і відмову від неї тощо.

Необхідно проаналізувати використання терміна «недійсність» у цивільному законодавстві, оскільки у суддів та учасників процесу виникають певні труднощі в його розумінні. Зокрема, у ЦК цей термін застосовується до: визнання прав інтелектуальної власності недійсними (статті 469, 479, 499); недійсності заборони відступлення права грошової вимоги (ст. 1080); визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст. 1301); недійсності права вимоги (статті 197, 519); недійсності зобов'язання (статті 198, 548, 565); недійсності акта (ст. 882); недійсності чека (ст. 1102) тощо.

Некоректним є застосування цього терміна до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недійсним - воно або є, або ні.

Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати документи, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних торгів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєстрацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загальних зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товарний чек).

Відповідно до інформаційного листа Вищого господарського суду України від 14.08.2007 року № 01-8/675 господарському суду підвідомчі спори про визнання недійсними таких актів державних та інших органів, підприємств та організацій, які не відповідають законодавству, порушують права та охоронювані законом інтереси підприємств та організацій і тягнуть для позивачів певні правові наслідки.

В постанові від 17.08.2011 року № 14/5025/192/11 Вищий господарський суд відмовив в частині вимог про визнання недійсним акта приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в, оскільки «акти такої форми складаються для визначення вартості виконаних обсягів підрядних робіт та проведення розрахунків за виконані підрядні роботи на будівництві на основі журналу обліку виконаних робіт (форма N КБ-6) у двох примірниках і подаються субпідрядником генпідряднику, генпідрядником - замовнику (забудовнику). Форма даного акта, як первинного облікового документа у будівництві затверджена наказом Держкомстату України та Держбуду України «Про затвердження типових форм первинних документів з обліку в будівництві» від 21.06.2002 р. N 237/5.

З врахуванням вказаного, акт приймання виконаних підрядних робіт форми КБ-2в не є правочином у розумінні ч. 2 ст. 202 ЦК України, і обраний спосіб захисту порушеного права у цьому випадку є не вірний, у зв'язку з чим судом обґрунтовано відмовлено в позові і в цій частині».

Відповідно до ст. 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Тобто правочином є виражене у певній формі волевиявлення та намір особи набути, змінити чи припинити цивільні права та обовязки.

Як вбачається з обставин справи, між сторонами виникли та існували господарські взаємовідносини згідно з укладеним між ними Договором на розподіл природного газу (на транспортування природного газу газорозподільними мережами), на виконання якого і здійснювалась спірна господарська операція, а саме надання послуг з транспортування природного газу, яка оформлена у відповідності до п.п. 2.6.-2.8. Договору спірним Актом приймання-передачі в підтвердження надання послуг з транспортування газу.

Згідно з наведеним у ст. 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» визначенням, господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

З огляду на норму ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» документи, які складаються під час здійснення господарської операції (або безпосередньо після її закінчення) і містять дані про зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції, є первинними документами, які фіксують факти здійснення господарських операцій і є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій.

Враховуючи, що взаємовідносини сторін врегульовані відповідним Договором, саме на виконання умов якого здійснювалась господарська операція, зафіксована спірним Актом приймання-передачі, такий Акт не містить ознак самостійного волевиявлення особи чи наміру набути, змінити чи припинити цивільні права та обовязки, а лише технічно фіксує обсяги надання послуги з транспортування природного газу і складення такого Акту є обовязковим з огляду на умови п.п. 2.6.-2.8. 3.5., 5.1.4. Договору.

Таким чином, правові наслідки у вигляді необхідності оплати наданих послуг з транспортування природного газу виникають з Договору в обсягах, зафіксованих сторонами в місячних Актах приймання-передачі, складених згідно з п.п. 2.6.-2.8. Договору.

Відповідно, Акт приймання-передачі є лише підставою для визначення обсягу прав і обовязків сторін за Договором, тобто первинним документом, який засвідчує факт і обсяги здійснення господарської операції.

Крім того, судом встановлено, що спірний Акт приймання-передачі підписано позивачем (щодо частини показників транспортування природного газу) і у відповідній частині дані Акту приймання-передачі визнані та погоджені позивачем. Таким чином, відсутні підстави стверджувати про недостовірність даних Акту приймання-передачі у відповідній частині.

В решті даних, Акт приймання-передачі позивачем не підписаний з наведенням відповідних обґрунтувань та зауважень і обсяги надання послуги підлягають врегулюванню.

Оскільки, Акт приймання-передачі є первинним документом, який технічно фіксує факт та обсяги господарської операції, наведені в Акті дані можуть бути спростовані виключно спростуванням факту здійснення господарської операції чи її фактичних обсягів, що підлягає дослідженню в контексті прав та обовязків сторін за Договором при встановленні обставин, які є підставою для реалізації прав та обовязків за Договором, зокрема, питання щодо необхідності оплати послуг.

Таким чином, оскільки Акт приймання-передачі природного газу є первинним документом і не має ознак правочину в розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, такий Акт не підлягає визнанню недійсним з підстав, визначених ст.ст. 203, 215 Цивільного кодексу України, як наведено в позові.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

За таких обставин, з огляду на викладені в позові обставини та норму ст. 16 Цивільного кодексу України, позивачем обраний невірний спосіб захисту порушеного права, у зв'язку з чим позов не обґрунтований і не підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене та керуючись статтями 33, 34, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

вирішив:

В задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 29.09.2016 р.

Суддя Т.П. Карпечкін