ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2016 р.Справа № 922/2639/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Аріт К.В.

при секретарі судового засідання Горбачовій О.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Наукова-технічна виробнича фірма "Промсервіс", м.Одеса
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Ремтайгер", м.Харків
про визнання дійсним правочину
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1 (дов.б/н від 15.08.2016 року);

відповідача - не з'явився.

ВСТАНОВИВ:

08.08.2016 р. позивач, Науково-технічна виробнича фірма "Промсервіс" у формі ТОВ, звернувся до господарського суду Харківської області з позовною заявою до ТОВ "Ремтайгер" (відповідача) про визнання договору №160813, укладеного між позивачем та відповідачем 16.08.2016 року, дійсним, та таким, що підлягає виконанню сторонами до повного виконання сторонами своїх обов'язків по договору. Крім того, позивач просив суд покласти судові витрати на відповідача.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 09.08.2016 р. було прийнято вищевказану позовну заяву до розгляду. Провадження у справі було порушено та призначено до розгляду у судовому засіданні на 30.08.2016 р.

30.08.2016 року позивач надав до суду наступні документи:

- клопотання про витребування доказів (вх.№28252);

- пояснення по суті спору (вх.№28251);

- клопотання про долучення витребуваних документів (вх.№28250).

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи надані документи.

Ухвалою господарського суду Харківської області від 30.08.2016 р. було відкладено розгляд справи на 27.09.2016 р. та витребувано у слідчого з ОВС слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Одеській області ОСОБА_2, який знаходиться за адресою: місто Одеса, вул. Єврейська, буд. 43, кабінет 208, вилучені у позивача на підставі протоколу обшуку від 26.07.2016 року документи фінансово-господарської діяльності ТОВФ «ПРОМСЕРВІС» у формі ТОВ з ТОВ «РЕМТАЙГЕР», а саме: довідки про поточні рахунки у фінансових установах, спірний договір від 16.08.2016 року за № 160813, листування позивача із ТОВ «РЕМТАЙГЕР», акти дефекації та не проходження товарами вхідного контролю, первинну документацію (видаткові, податкові, товарно-транспортні накладні, рахунки, платіжні доручення, оборотно-сальдові відомості, тощо), в оригіналі або належним чином завірені копії.

16.09.2016 р. ОВС слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Одеській області надіслав до суду витребувані документи (вих.№65/16/5652нт від 09.09.2016 р., вх.№30521).

Судом було досліджено та долучено до матеріалів справи надані документи.

Представник позивача у судовому засіданні 27.09.2016 р. підтримав заявлені позовні вимоги, просив суд задовольнити їх в повному обсязі.

Відповідач у судове засідання 27.09.2016 р. свого представника не направив, відзив на позовну заяву та витребувані судом документи не надав. Про причини неявки суд не повідомив. Про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідно до ст.64 Господарського процесуального кодексу України, у разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

Ухвала про порушення провадження у справі а про відкладення розгляду справи направлені відповідачеві на юридичну адресу згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб підприємців.

Враховуючи те, що норми ст.65 Господарського процесуального кодексу України щодо обов'язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п.4 ч.3 ст.129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що в межах наданих йому повноважень створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами, без участі відповідача, на підставі ст.75 Господарського процесуального кодексу України.

Отже, суд, зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення представника позивача, встановив наступне.

16 серпня 2013 року між НТВФ «ПРОМСЕРВІС» у формі ТОВ (Покупець) та ТОВ «РЕМТАЙГЕР» (Продавець) було укладений Договір № 160813. відповідно до якого Продавець передає, а Покупець приймає та оплачує в порядку, визначеному договором товари в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в накладних, що засвідчують передачу-приймання товару від Продавця до Покупця. Поставка кожної партії здійснюється на підставі та у відповідності з погодженим Сторонами замовленням. В замовленні Покупець вказує назву товару, кількість одиниць товарів та планує мий термін передачі товарів. Договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами та діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків по договору.

Позивач в обґрунтування позову посилається на пояснення відповідача, за якими відповідач вважає спірний договір нікчемним, посилаючись на зміну керівництва, проте, крім зазначення про це в позові ніяких документальних підтверджень не надано.

Так згідно відомостей з Єдиного державного реєстру, станом на дату укладання правочину від 16.08.2013 року уповноваженою особою, затвердженою Загальними зборами ТОВ «РЕМТАЙГЕР» була особа, яка укладала спірний правочин- Стадник Є.В., а рішенням Загальних зборів з 27.08.2014 року керівником ТОВ «РЕМТАЙЕЕР» було призначено ОСОБА_3

Позивач зазначає, що новий директор відповідача ОСОБА_3 відмовляється виконувати спірний правочин, посилаючись на його нікчемність зазначивши «я його не підписував, і виконувати не буду», ніяких доказів крім зазначення про це в позові позивач не надав.

Суд приймає до уваги, що в ухвалі Приморського районного суду м.Одеси від 06.07.2016 р. по справі №522/1894/16-к 1-"кс"/522/12567/16 зазначено, що ПАТ "Мотор Січ" (код 14307794) є замовником товарів (агрегатів та електромеханізмів) у НТВФ "Промсервіс" у формі ТОВ (код 30542824), яке нібито є виробником, про те останнє підприємство з числа своїх постачальників має підприємства, які мають ознаки фіктивності (а.с. 54-57).

Стаття 129 Конституції України встановлює, що судді при здійсненні правосуддя незалежні і підкоряються лише закону. Змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості - є однією із основних засад судочинства.

Відповідно до ч.1 ст.43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Отже, надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог та заперечень проти них, суд дійшов висновку про повну відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного.

Згідно зі ст.1 Господарського кодексу України, державні органи наділені правом звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених Господарським кодексом України заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Пункт 1 частини 1 статті 12 Господарського кодексу України встановлює, ще господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладай зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

Згідно зі ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їхнього порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту субєктивних цивільних прав та інтересів розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких суд здійснює поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав чи інтересів та вплив на правопорушника.

Відповідно до ст.12 Цивільного кодексу України, особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно із ч.1 ст.179 Господарського кодексу України, майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до ч.2 ст.20 Господарського кодексу України, кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом:

1) визнання наявності або відсутності прав;

2) визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів;

3) визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання;

5) припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення;

6) присудження до виконання обов'язку в натурі;

7) відшкодування збитків;

8) застосування штрафних санкцій;

9) застосування оперативно-господарських санкцій;

10) застосування адміністративно-господарських санкцій;

11) установлення, зміни і припинення господарських правовідносин;

12) іншими способами, передбаченими законом.

З огляду на приписи вищевказаної статті Господарського кодексу України, суд також не вбачає, який саме спосіб захисту своїх прав, як суб'єкт господарювання, обрав позивач у позовній заяві.

Відповідно до оглядового листа Верховного суду України від 01 квітня 2014 року «Аналіз практики застосування судами ст.16 Цивільного кодексу України, суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 ЦК України).

Частинами 1 - 3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пленум Верховного Суду України в п.4 Постанови від 06.11.2009 р. N9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснив, що судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.

Відповідно до ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України, судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно із ст.34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до вимог ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

При цьому, належністю доказів є спроможність фактичних даних містити інформацію щодо обставин, що входять до предмета доказування, слугувати аргументами (посилками) у процесі встановлення об'єктивної істини.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

За загальним правилом обовязок доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини. Обовязок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Це стосується позивача, який повинен доказати факти, на підставі яких предявлено позов, а також відповідача, який має можливість доказувати факти, на підставі яких він будує заперечення проти позову.

У відповідності до вимог ст.54 Господарського процесуального кодексу України, позовна заява повинна містити виклад обставин, на яких ґрунтуються позовні вимоги з зазначенням доказів. До обставин, на яких позивач обґрунтовує свої вимоги, відносять обставини, які становлять предмет доказування у справі. Предмет доказування це сукупність обставин, які необхідно встановити для правильного вирішення справи. У предмет доказування включаються факти матеріально-правового характеру, що є підставою вимог позивача та заперечень відповідача.

Відповідно до ст.33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції": п. 2.1. згідно з частиною другою статті 43 Господарського процесуального кодексу та статтею 33 Господарського процесуального кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Пленум Верховного Суду України в абз.4 п.13 Постанови від 06.11.2009 р. N9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними розяснив, що у зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, в тому числі заявлені в зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню.

З урахуванням викладеного, суд вважає, що позивачем невірно було обрано спосіб захисту своїх прав та інтересів, тобто предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав, а тому позовні вимоги останнього не спричинять до усунення порушень і захисту його прав і законних інтересів.

За таких підстав, позовні вимоги є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Суд, вирішуючи питання розподілу судових витрат, керується ст.ст.44, 49 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до яких судовий збір покладається на позивача.

На підставі вищевикладеного та ст.129 Конституції України, ст.ст.12, 15, 16, 203, 218, 220, 222, 223, 225 Цивільного кодексу України, ст.ст.20, 179 Господарського кодексу України, та керуючись ст.ст.1, 12, 33, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 03.10.2016 р.

Суддя ОСОБА_4