ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа № 922/1385/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Медуниця О.Є., суддя Ільїн О.В.. суддя Шепітько І.І.

при секретарі Довбиш А.О.

за участю прокурора Полякова С.О. (посвідчення №013758 від 06.12.2012 року),

та представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №61 від 20.04.2016 року),

третьої особи ОСОБА_2 (довіреність №639 від 05.07.2016 року),

відповідача ОСОБА_3 (особисто),

розглянувши апеляційну скаргу прокурора (вх.2051Х/1-38) на рішення господарського суду Харківської області від 13.07.2016 року

за позовом Заступника керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області, м. Харків в інтересах держави в особі Регіонального відділення фонду державного майна України по Харківській області, м.Харків

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державний навчальний заклад "Харківський професійний ліцей будівельних технологій", м. Харків

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м. Харків

про визнання недійсним договору та повернення майна,

ВСТАНОВИЛА:

Заступник керівника Харківської місцевої прокуратури № 3 Харківської області в інтересах держави в особі Регіонального фонду державного майна України Харківської області звернувся до господарського суду Харківської області з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому просить:

1. Визнати недійним договір оренди № 4378-Н від 24.11.2009 року, укладений між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області та ФОП ОСОБА_3;

2. Припинити зобов'язання за договором оренди № 4378-Н від 24.11.2009 року на майбутнє.

3. Зобов'язати ФОП ОСОБА_3 звільнити окреме індивідуально визначене майно - кімнати №№ 2-22, 2-21, 2-20, 2-9, 2-8, 2-31, частково №№ 2-10,2-11,2-12 другого поверху 5-типоверхової будівлі учбового корпусу (інв. № 10310007, літ. В-5), загальною площею 118,47 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, ОСОБА_4 ОСОБА_5, 30, та повернути їх РВ ФДМУ по Харківській області.

Рішенням господарського суду Харківської області від 13.07.2016 року у справі № 922/1385/16 (суддя Суслова В.В.) в позові відмовлено.

Прокурор із вказаним рішенням місцевого господарського суду не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить вказане рішення скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Відповідач надав суду клопотання від 08.09.2016 року та від 15.09.2016 року про відкладення розгляду справи, у звязку із знаходженням його представника - адвоката ОСОБА_6 у відрядженні в м.Маріуполі Донецької області з 12.09.2016 року по 24.09.2016 року.

В судове засідання 20.09.2016 року відповідач зявився особисто, однак наполягав на відкладенні розгляду справи з причин, вказаних у вищенаведених клопотаннях.

Колегія суддів зазначає, що 16.08.2016 року представник відповідача - ОСОБА_6 вже звертався до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, у звязку із його зайнятістю в іншому судовому засіданні (а.с.65 т.2).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 16.08.2016 року вказане клопотання задоволено та відкладено розгляд справи на 20.09.2016 року.

Крім того, відповідач зявився в судове засідання 20.09.2016 року особисто, а тому не позбавлений можливості скористатись правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, зокрема, надати пояснення суду стосовно суті спору.

Судова колегія також зазначає, що відповідачем не доведено неможливість направити в судове засідання іншого представника та не зазначено, з урахуванням вимог статті 77 ГПК України, яким чином неявка саме представника відповідача унеможливить розгляд даної справи.

З огляду на викладене, а також приймаючи до уваги обмежений строк розгляду апеляційної скарги, визначений статтею 102 ГПК України, судова колегія дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання відповідача.

Відповідач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, зокрема, зазначає, що укладення спірного договору оренди відбулось відповідно до вимог чинного законодавства України, з відома керівництва Державного навчального закладу «Харківський професійний ліцей будівельних технологій» та за погодженням з Міністерством освіти і науки України. Також відповідач вказує, що орендовані ним приміщення не підпадають під критерії заборони до оренди, визначені в ч.2 ст.4 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» та можуть бути передані в оренду, зважаючи на відповідний намір балансоутримувача та заяву потенційного орендаря. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Позивач надав суду відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на ст.ст. 3, 63 ЗУ «Про освіту», ст.9 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», ст.5 ЗУ «Про приватизацію державного майна», зазначив, що Регіональне відділення Фонду державного майна України по Харківській області є орендодавцем спірного нерухомого майна, який не приймає одноособового рішення стосовно передачі державного майна в оренду щодо якого не є органом управління. Просить апеляційну скаргу прокурора задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Третя особа надала суду заперечення на апеляційну скаргу, в яких, зазначає, що спірний договір оренди укладений у відповідності до норм чинного законодавства України, за погодженням з Міністерством освіти і науки України, орендовані приміщення не використовуються в навчальному процесі, знаходяться в окремій від учбового корпусу будівлі, а кошти, отримані в рахунок орендної плати спрямовуються на забезпечення існуючих потреб балансоутимувача, у звязку з чим вважає доводи прокурора стосовно того, що використання відповідачем на правах оренди нежитлових приміщень спричиняє перешкоди у здійсненні навчального процесу - безпідставними та необґрунтованими. Просить рішення суду першої інстанції залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення прокурора та представників сторін, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

24 листопада 2009 року між Регіональним відділенням Фонду державного майна по Харківській області (орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_3 (орендар) укладено договір оренди №4378-Н (далі-договір) (а.с.19 т.1).

Відповідно до п. 1.1 договору, орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне окреме індивідуально визначене нерухоме майно - кімнати №№ 2-22, 2-21, 2-20, 2-9, 2-8,-31, частково №№ 2-10, 2-11, 2-12 другого поверху 5-ти поверхової будівлі учбового корпусу (інв. №10310007, літ. В-5) (далі - майно), загальною площею 118,47 кв.м., за адресою: м. Харків, бул. ОСОБА_5, 30. Майно знаходиться на балансі Харківського професійного ліцею будівництва та соціальної реабілітації (далі -балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 12.06.2009 року і становить 131600 грн.

Згідно з п. 1.2 договору, майно передається в оренду з метою розміщення виробництва (швацький цех).

В п.2.1 договору зазначено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акту приймання-передачі майна.

Пунктом 2.3 договору визначено, що передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власник майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди. Орендоване майно залишається на балансі підприємства із зазначенням, що це майно передано в оренду.

Розділом 3 договору врегульовано порядок нарахування та сплати орендних платежів.

У відповідності до п.3.6 договору, орендна плата перераховується до державного бюджету та балансоутримувачу щомісячно, до 12 числа місяця, наступного за звітним, відповідно до вимог діючої Методики у співвідношенні:

-безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовими органами у розмірі 70%;

- на рахунок, визначений балансоутримувачем - у розмірі 30%.

Відповідно до п. 10.1 договору, його укладено на 2 роки і 11 місяців, до 24 жовтня 2012 року включно.

Після закінчення терміну дії договору подальше використання об'єкта оренди буде визначатись відповідно до чинного законодавства, за зверненням орендаря та за умови згоди балансоутримувача (п.10.4 договору).

24 листопада 2009 року сторони підписали акт приймання-передачі орендованого майна (а.с.23 т.1).

16.04.2013 року сторони уклали Додаткову угоду №1 до договору, якою внесено зміни до п. 1.1. договору щодо вартості майна, яка визначена, згідно зі звітом про незалежну оцінку станом на 01.10.2012 року, а також до п.3.1 договору стосовно розміру орендної плати (а.с.26 т.1).

Також 16.04.2013 року сторонами укладено Додаткову угоду №2 до договору, якою внесено зміни до п.10.1 договору, а саме подовжено дію договору на 2 роки та 11 місяців, тобто 24.09.2015 року (а.с.27 т.1).

Додатковою угодою №3 від 21 травня 2013 року до договору внесено зміни до п.3.1 договору щодо розміру орендної плати та п. 5.15 договору стосовно обовязків орендаря (а.с.27 зворот т.1).

21.05.2013 року сторони уклали Додаткову угоду №4 до договору, якою внесли зміни до п.1.1 Розділу 1 "Предмет договору", а саме зазначено що, після слів "що знаходиться на балансі" читати "Державний навчальний заклад "Харківський професійний ліцей будівельних технологій". Вказані зміни також внесені до Акту приймання-передачі (Додаток № 1 до Договору) та до розрахунку орендної плати (Додаток № 2 до Договору) (а.с.29 т.1).

Додатковою угодою №5 від 11 квітня 2016 року внесено зміни до п.10.1 договору, а саме подовжено дію договору на 1 рік, тобто до 24.09.2016 року (а.с.69 т.1).

Прокурор, звертаючись до суду із позовом, вказує на невідповідність умов договору оренди вимогам ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна", ст. 63 Закону України "Про освіту" та зазначає, що навчальний заклад не використовує спірне приміщення для навчального процесу, у звязку з чим наявні підстави для визнання договору оренди недійсним, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

Позивач в письмових пояснення суду першої інстанції зазначив про обґрунтованість позовних вимог прокурора та наявність підстав для визнання спірного договору оренди недійсним, припинення зобовязання за договором оренди на майбутнє та звільнення відповідачем орендованих приміщень, посилаючись на норми чинного законодавства України, якими обґрунтовано позов прокурора.

Відповідач проти позову заперечував та у відзиві на позов пояснив, що обєкт оренди нежитлові приміщення №№ 2-22, 2-21, 2-20, 2-9, 2-8,-31, частково №№ 2-10, 2-11, 2-12 другого поверху 5-ти поверхової будівлі учбового корпусу за адресою: м. Харків, бул. ОСОБА_5, 30 безпосередньо не повязані з навчальним та науковим процесом, що підтверджується довідкою Державного навчального закладу «Харківській професійний ліцей будівельних технологій» №596 від 10.06.2016 року (а.с.70 т.1).

Також у відзиві на позов відповідач зазначив, що укладення спірного договору оренди відбулось з відома керівництва Державного навчального закладу «Харківській професійний ліцей будівельних технологій» та за погодженням з Міністерством освіти і науки України.

Так, відповідно до наказу Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області за № 1771-П від 24.11.2009 року надано згоду про укладання договору оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, ОСОБА_4 ОСОБА_5, 30 з ФОП ОСОБА_3 (а.с.144 т.1).

Також, Міністерство освіти і науки України в листі від 15.09.2009 року № 1/11-7655 надало дозвіл на передачу в оренду спірних приміщень та зазначило, що спірне майно не підпадає під критерії заборони до оренди, визначені у ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна (а.с.145 т.1).

Третя особа під час розгляду справи в суді першої інстанції проти позову заперечувала та зазначала, що орендовані ФОП ОСОБА_3 приміщення є окремою будівлею, яка не повязана із навчальним процесом, оскільки має окремий вхід і знаходиться на значній відстані від учбового корпусу, а орендна плата за користування спірного приміщення спрямовується на наповнення Державного бюджету України та існуючих потреб ліцею.

Апеляційна скарга прокурора обґрунтована тим, що орендоване за договором приміщення навчального закладу передано для розміщення швейного цеху, тобто для здійснення діяльності, не повязаної з навчально-виховним процесом. При цьому, на думку прокурора, невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу не свідчить про неналежність цього приміщення до обєкту освіти та не є підставою правомірності надання його в оренду, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

Судова колегія враховує наступне.

Згідно частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Статтею 204 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним

Відповідно до статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1 - 3, 5 та 6 статті 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 3 статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до п.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 року Про деякі питання визнання правочинів недійсними, вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Колегія суддів зазначає, що у даному випадку предметом оренди за договором від 24.11.2009 року є нежитлові приміщення, що відповідає обєктам оренди, визначеним ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

В статті 5 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» зазначено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Статтею 9 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» визначено порядок укладення договору оренди, зокрема, абз.1 ч.2 вказаної статті передбачено обовязок орендодавця надіслати заяву орендаря, разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти відповідним майном.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

Згідно п. "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції станом на момент укладення спірного договору) приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, обєкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких, зокрема, відноситься обєкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Разом із тим, відповідно до абз. 20 ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

Відповідно до ч.2 ст.18 Закону України «Про освіту», навчальні заклади, що засновані на загальнодержавній або комунальній власності мають статус державного навчального закладу.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" (у редакції станом на момент укладення спірного договору) матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Отже, поняття «обєкт освіти» включає всі вищевказані складові елементи в сукупності.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (ч. 5 ст. 63 України "Про освіту").

Частиною 1 ст. 61 Закону України "Про освіту" встановлено, що фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

В частині 4 вказаної статті зазначено, що додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

З огляду на викладене, в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, частиною 4 статті 61 Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Постановою Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 за №796 затверджено Перелік платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності".

Частиною 2 п. 8 вказаної постанови передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

В п.7.4 Статуту Державного навчального закладу «Харківській професійний ліцей будівельних технологій» також передбачено, що його додатковими джерелами фінансування є, зокрема, доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання, в установленому законодавством порядку.

Як свідчать матеріали справи, у 2009 році відповідач звернувся до Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області із заявою про передачу в оренду індивідуально визначеного майна - нежитлових приміщень №№ 2-22, 2-21, 2-20, 2-9, 2-8,-31, частково №№ 2-10, 2-11, 2-12 другого поверху 5-ти поверхової будівлі учбового корпусу за адресою: м. Харків, вул. Богдана Хмельницького, 30, які знаходяться на балансі Державного навчального закладу «Харківській професійний ліцей будівельних технологій» та перебували в користуванні відповідача на підставі договору оренди №1929 від 21.09.2005 року, строк дії якого закінчився (а.с.138 т.1).

Державний навчальний заклад «Харківській професійний ліцей будівельних технологій», як балансоутримувач спірного майна, надав згоду №77 від 19.02.2009 року на продовження на конкурсних засадах терміну дії договору оренди №1929 від 21.09.2005 року з ФОП ОСОБА_3, терміном на 2 роки 11 місяців, з метою розміщення майстерні зі швацького виробництва (а.с.135 т.1).

Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області надано згоду про укладання договору оренди нерухомого майна, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Б. Хмельницького, 30 з ФОП ОСОБА_3, що підтверджується наказом № 1771-П від 24.11.2009 року (а.с.144 т.1).

При цьому, Міністерство освіти і науки України надало дозвіл на передачу в оренду спірних приміщень та в листі від 15.09.2009 року №1/11-7655 зазначило, що спірне майно не підпадає під критерії заборони до оренди, визначені у ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна (а.с.145 т.1).

Таким чином, орендодавцем було дотримано порядок укладення договору оренди, передбачений статтею 9 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна», зокрема, отримано згоду органу, уповноваженого управляти спірним майном.

Обєктом оренди, за договором від 24.11.2009 року, є нежитлові приміщення №№ 2-22, 2-21, 2-20, 2-9, 2-8,-31, частково №№ 2-10, 2-11, 2-12 другого поверху 5-ти поверхової будівлі учбового корпусу за адресою: м. Харків, бул. ОСОБА_5, 30, які є державним індивідуально визначеним майном.

Відповідач користується орендованим майном для розміщення виробництва (швацького цеху), відповідно до умов договору ( п.1.2 договору).

Будь-яких доказів здійснення відповідачем в орендованих приміщеннях іншого виду господарської діяльності, ніж того, що передбачено договором, сторонами не надано.

Відповідно до рішення Харківської міської ради №1187 від 15.12.2004 року будинок № 30 літ. В-5, розташований за адресою: 61099, м. Харків, ОСОБА_4 ОСОБА_5, 30, виключено з житлового фонду, оскільки обстеженням встановлено, що вказаний будинок, який раніше використовувався як жіночий гуртожиток, не відповідає санітарно - технічним вимогам, які пред'являються до житлових приміщень та підлягає переобладнанню для використання в інших цілях: відсутні душові, пральні, сушильні, умивальники, санітарне обладнання знаходиться у незадовільному технічному стані, в цілому приміщення не відповідає санітарно-гігієнічним нормам (а.с.202 т.1).

Як вбачається з пояснень представника третьої особи в судовому засіданні 20.09.2016 року, будівля, в якій знаходяться орендовані відповідачем приміщення, раніше використовувалась як жіночий гуртожиток, однак у 2004 році виключена з житлового фонду та не використовується у навчально-виховній та науковій діяльності.

Представник третьої особи зазначив, що нежитлові приміщення, які є предметом спірного договору оренди знаходяться в відокремленій від учбового корпусу будівлі, яка не використовується з метою забезпечення навчального процесу.

Таким чином, орендовані нежитлові приміщення не повязані з учбовим та науковим процесом, про що свідчить також довідка Державного навчального закладу «Харківській професійний ліцей будівельних технологій» №596 від 10.06.2016 року (а.с.70 т.1).

Про невикористання будівлі та, зокрема, спірних нежитлових приміщень, розміщених в ній, для навчальних цілей свідчить також наявність інших орендарів, які знаходяться в нежитловій будівлі Державного навчального закладу «Харківській професійний ліцей будівельних технологій» за адресою: бул.ОСОБА_5, 30, серед яких: Відділ Головного територіального управління юстиції в Харківській області, Адвокатське обєднання «Харківська обласна колегія адвокатів», КЗОЗ «Харківська міська стоматологічна поліклініка №3», ФОП ОСОБА_7, ФОП ОСОБА_8, ФОП ОСОБА_3, ФОП ОСОБА_9 (а.с.125 т.2).

Також третя особа неодноразово в поясненнях суду першої та апеляційної інстанції зазначала про те, що на даний час ліцей не має потреби у використанні для навчальних процесів відокремленої будівлі, яка знаходиться на значній відстані від учбового корпусу, оскільки враховуючи кількість студентів, які навчаються в ліцеї, відсутня необхідність у додатковій площі для навчальних цілей. При цьому, за умови дефіциту державного фінансування, отримання додаткових доходів шляхом передачі в оренду приміщень, які не використовуються для начального процесу, є для ліцею необхідним.

Так, за час дії спірного договору оренди, станом на 05.07.2016 року до державного бюджету за рахунок орендної плати перераховані грошові кошти у розмірі 120339,31 грн., про що зазначено в листі Регіонального відділення Фонду державного майна України по Харківській області від 08.07.2016 року (а.с.212 т.1).

При цьому, відповідно до п.3.6 договору, 30% орендної плати щомісячно перераховувалась на рахунок балансоутримувача.

В матеріалах справи відсутні докази невиконання або неналежного виконання орендарем спірного договору, що свідчить про наповнення Державного бюджету України в рахунок отримання орендної плати за користування ФОП ОСОБА_3 нерухомим майном, а також спрямування відповідних коштів на забезпечення існуючих потреб ліцею.

Таким чином, на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні та не використовувалися в учбовому процесі.

Прокурором не надано суду жодних доказів в підтвердження того, що орендовані приміщення використовуються в освітній, навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності ліцею або спірне майно використовується не за призначенням.

В матеріалах справи відсутні докази, що укладення договору оренди від 24.11.2009 року має наслідком порушення цілісності майнового комплексу або погіршення соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Таким чином, враховуючи положення ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 61 Закону України "Про освіту", відповідно до яких відсутня заборона надавати індивідуально визначене майно навчального закладу в оренду, а також те, що положеннями Статуту Державного навчального закладу «Харківській професійний ліцей будівельних технологій» передбачена можливість передання нерухомого майна, яке перебуває на його балансі, в оренду, дотримання порядку погодження передачі окремого майна в оренду, зважаючи на відсутність можливості і потреби використання спірного приміщення в учбових цілях та відсутності порушення укладенням спірного договору учбового процесу, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для визнання договору оренди від 24.11.2009 року недійсним.

З огляду на відсутність підстав для визнання спірного договору оренди недійсним, позовні вимоги щодо припинення зобов'язання за договором оренди № 4378-Н від 24.11.2009 року на майбутнє та зобов'язання відповідача звільнити окреме індивідуально визначене майно - кімнати №№ 2-22, 2-21, 2-20, 2-9, 2-8, 2-31, частково №№ 2-10,2-11,2-12 другого поверху 5-типоверхової будівлі учбового корпусу (інв. № 10310007, літ. В-5), загальною площею 118,47 кв.м., розташовані за адресою: м. Харків, ОСОБА_4 ОСОБА_5, 30, та повернути їх РВ ФДМУ по Харківській області, які є похідними від вимоги про визнання недійсним договору, також не підлягають задоволенню.

Під час розгляду справи в суді першої інстанції відповідач звернувся до суду із заявою від 21.06.2016 року про застосування строків позовної давності, посилаючись на те, що загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про визнання договору оренди від 24.11.2009 року недійсним сплинув 24.11.2012 року.

Згідно зі статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до статті 257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Положенням частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України закріплено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення.

Відповідно до частини 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як розяснено в п.2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29 травня 2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»: "перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові, у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення".

З огляду на те, що спірний договір оренди укладений з дотриманням вимог чинного законодавства та не підлягає визнанню недійним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, підстави для відмови в позові у зв'язку зі спливом позовної давності відсутні.

В апеляційній скарзі прокурор зазначає, що невикористання навчальним закладом спірного приміщення для навчального процесу не свідчить про неналежність цього приміщення до обєкту освіти та не є підставою правомірності надання його в оренду, оскільки заборона використання такого приміщення з іншою метою встановлена на законодавчому рівні.

З цього приводу колегія суддів зазначає наступне.

Стаття Закону України "Про приватизацію державного майна" встановлює загальні норми права, в той час як спеціальні норми права, а саме Закон України "Про оренду державного та комунального майна", ЗУ "Про освіту" дозволяють передавати в оренду будівлі, споруди, окремі тимчасово вільні приміщення і площі, інше рухоме та нерухоме майно або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Так, частина 2 статті 4 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна» допускає передачу в оренду окремого індивідуально визначеного майна, що входить до складу цілісного майнового комплексу (в даному випадку - обєкту освіти), забороненого до приватизації.

Матеріалами справи підтверджується, що в оренду за договором від 24.11.2009 року передано не весь обєкт, не підрозділ та не цілісний майновий комплекс, а окремі нежитлові приміщення в будівлі, яка розташована окремо від учбового корпусу та не використовується в навчально-виховному процесі.

Таким чином, будівля, в якій знаходяться спірні нежитлові приміщення, є лише складовою частиною обєкту освіти Державного навчального закладу «Харківській професійний ліцей будівельних технологій», а отже, розташовані в ній приміщення можуть бути передані в оренду згідно ч.2 ст.4 ЗУ «Про оренду державного та комунального майна».

Прокурором не доведено, що передача спірних нежитлових приміщень в оренду будь-яким чином ускладнює чи робить неможливим надання ліцеєм освітніх послуг.

Отже, Державний навчальний заклад «Харківській професійний ліцей будівельних технологій», як обєкт освіти, використовується відповідно до свого призначення, а оспорюваний договір ніяким чином не впливає на виконання третьою особою своїх функцій.

Враховуючи наведене, доводи прокурора є необґрунтованими та безпідставними.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків господарського суду Харківської області.

Приймаючи до уваги всі наведені обставини в їх сукупності, судова колегія дійшла висновку, що під час розгляду справи господарським судом першої інстанції фактичні обставини справи встановлені на основі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів, висновки суду відповідають обставинам справи та їм надана правильна юридична оцінка, прийняте рішення відповідає нормам чинного законодавства та підстав для його скасування не вбачається, у звязку з чим апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 99, 101, 102, п. 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 13.07.2016 року у справі №922/1385/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її підписання і може бути оскаржена протягом 20 днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 23.09.2016 року.

Головуючий суддя Медуниця О.Є.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Шепітько І.І