ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2016 р.Справа № 922/2172/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Шарко Л.В.

при секретарі судового засідання Васильєвой Л.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Енерго Х", м. Харків
до Приватного АТ Харківський електротехнічний завод "Трансзв"язок", м. Харків
про стягнення 202748,43 грн.
за участю представників:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 27.01.2016 року;

відповідача - ОСОБА_2, довіреність № 241 від 23.05.2016 року;

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "Енерго Х" (м. Харків) звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою, в якій просить стягнути з Приватного АТ Харківський електротехнічний завод "Трансзв"язок" (м. Харків) 143311,16 грн. заборгованості за спожиту у квітні 2016 року електроенергію, з яких: 139414,42 грн. - основна заборгованість; 3896,74 грн. - пеня за період з 31.05.16р. по 01.07.16р. Судові витрати просить покласти на відповідача.

02.09.16р. представник позивача надав заяву про збільшення розміру позовних вимог, в якій просить суд стягнути з відповідача 202748,43 грн. з яких: 139414,42 грн. - основна заборгованість та 63334,01 грн. - пені.

Ухвалою суду від 05.09.16р. заяву позивача про збільшення розміру позовних вимог задоволено та подальший розгляд справи ведеться з її урахуванням. Має місце нова ціна позову - 202748,43 грн.

Ухвалою суду від 05.09.16р. строк вирішення спору продовжено по 20.09.16р.

12.09.16р. представник позивача надав письмові пояснення щодо нарахування суми основного боргу та пені, які долучено судом до матеріалів справи.

13.09.16р. представник відповідача надав клопотання з документами для долучення до матеріалів справи, які долучено судом до матеріалів справи.

13.09.16р. представник відповідача надав письмові заперечення проти позову в яких вказав, що згідно документації відповідача сума заборгованості інша.

Представника позивача в судовому засіданні 14.09.16р. позовні вимоги підтримав з урахуванням наданої заяви про збільшення.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.09.16р. проти позову заперечував в повному обсязі.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, та вважає за можливе розглянути справу за наявними у ній та додатково поданими на вимогу суду матеріалами та документами.

Беручи до уваги, що відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України обовязок доказування і подання доказів покладено на сторони, а також те, що ухвалами суду від 07.07.16р., 27.07.16р., 05.09.16р. сторони було повідомлено, що у разі неявки їх представників у судове засідання та ненадання витребуваних судом документів, суд має право розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, проаналізувавши доводи позовної заяви, повно та всебічно дослідивши обставини справи та докази на їх підтвердження, суд виходить з наступного.

09 квітня 2014 руку між позивачем (постачальник) та відповідачем (споживач) було укладено договір № 456 купівлі-продажу електроенергії.

Відповідно до п. 1.1 договору, постачальник здійснює продаж споживачеві електричної енергії в межах встановленої (дозволеною) потужності в необхідному обсязі.

Постачальник зобов'язується забезпечити споживача електроенергією, що належить постачальникові. Право власності на електроенергію переходить до споживача на межі балансової приналежності споживача. Електроенергія, що поставляється, відповідає вимогам до якості електроенергії в електромережах загального призначення. Поставляти електроенергію споживачеві по мережах АК "Харківобленерго" в період дії цього договору відповідно до місячних заявок (додаткова угода № 1) (п. п. 2.2, 2.2.1, 2.2.2 договору).

Споживач зобов'язується щомісячно, не пізніше за 10-е число місяця, передуючого місяцю постачання, представляти постачальникові заявку на необхідний об'єм електроенергії. Робити плату за електроенергію згідно додаткової угоди № 2 до цього договору. Споживач здійснює оплату електроенергії шляхом перерахування грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника в порядку, обумовленому в додатковій угоді № 2 до цього договору (п. п. 2.3, 2.3.1, 2.3.4, 3.1 договору).

Згідно п. п. 6.1, 6.2 договору (п. 6.1 в редакції додаткової угоди від 01 грудня 2015 року), договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31 грудня 2016 року. Якщо не менше, чим за один місяць до закінчення терміну дії цього договору жодна із сторін не виявить ініціативи по його розірванню, договір вважається автоматично продовженим до 31 грудня наступного року.

На виконання умов спірного договору сторонами складено та підписано додаткові угоди до нього, зокрема, додаткову угоду № 2 від 09 квітня 2014 року, відповідно до якої споживач сплачує 100% об'єму електроенергії до 30 числа місяця наступного за місяцем постачання.

Як стверджує позивач у позовній заяві, на виконання умов договору позивачем передано, а відповідачем отримано електричної енергії на загальну суму 430861,42 грн., даний факт підтверджується наявним в матеріалах справи актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) договір № 456 від 09 квітня 2014 року за квітень 2016 року від 30 квітня 2016 року (арк. спр. № 15). Втім, відповідач лише частково оплатив вартість отриманої електричної енергії у розмірі 291 447,00 грн., що й стало підставою для звернення з даним позовом до суду.

Надаючи правову кваліфікацію доказам, які надані сторонами та викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них суд виходить з наступного.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України, визначає договір як домовленість двох або більше сторін, що спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке ж положення містить і ст. 173 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару; договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу.

Згідно ст. 694 ЦК України, договором купівлі-продажу може бути передбачений продаж товару в кредит з відстроченням або з розстроченням платежу.

З огляду на зазначене, аналізуючи умови укладеного між позивачем та відповідачем у справі договору за № 456 на купівлі-продажу електроенергії від 09 квітня 2014 року, суд визнав, що за своєю правовою природою даний договір є договором купівлі-продажу, до якого повинні застосовуватись положення Цивільного кодексу України, що регулюють загальні умови виконання зобов'язання, а також положення параграфу 1 глави 54 Цивільного кодексу України.

Згідно ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ч.2 ст.193 ГК України, кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 1 ГПК України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Станом на момент розгляду справи, відповідач не сплатив 139414,42 грн. заборгованості та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу.

Відповідно до статті 55 Конституції України, статей 15,16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно статті 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до вимог статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність або відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Враховуючи, що відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України, статей 193, 198 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватися належним чином у встановлений строк відповідно до умов і порядку укладеного між сторонами договору та згідно вимогам закону, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, приймаючи до уваги викладені обставини, та враховуючи те, що відповідач не надав суду жодного документу, який би підтверджував сплату заборгованості за договором у сумі 139414,42 грн., суд вважає позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 139414,42 грн. заборгованості, правомірні та обґрунтовані, такі, що не спростовані відповідачем, тому підлягають задоволенню.

Відповідно до ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч.1 статті 548 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання (основного зобовязання) забезпечується, якщо це встановлено законом або договором.

Згідно статям 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), а у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Відповідно до статті 546 Цивільного кодексу України, виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобовязання.

Статтею 549 Цивільного кодексу України передбачено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення.

Відповідно до п. 3.3. договору у разі затримки терміну оплати, споживач, відповідно до ст. 625 ЦК України, зобов`язується сплатити постачальникові суму боргу і пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочення.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України встановлено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконане.

В частині 2 статті 343 Господарського кодексу України прямо зазначається, що пеня за прострочення платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Позивачем обґрунтовано нараховано відповідачу пеню на суму заборгованості у розмірі 63334,01 грн., розрахунок пені перевірено судом з урахуванням вимог діючого законодавства та не заперечується відповідачем.

Наведені законодавчі приписи та установлені фактичні дані, зокрема й щодо вини в невиконанні взятих на себе зобовязань по сплаті грошових коштів у строк, встановлений договором, дають підстави для висновку суду про стягнення на користь позивача пені у сумі 63334,01 грн.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується ст. 49 ГПК України. У спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, тому судові витрати у даній справі покладаються на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України; ст.ст. 509, 526, 530, 546, 548, 549, 598, 612, 625, 626, 655, 692, 694 Цивільного кодексу України; ст.ст. 173, 174, 179, 193, 197, 232, 343 Господарського кодексу України; ст.ст. 1, 4, 12, 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити повністю.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "Харківський електротехнічний завод "Трансзв'язок" (61009, м. Харків, вул. Достоєвського, 16, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Енерго Х" (61002, м. Харків, вул. Чубаря, 3/5, ) 139414,42 грн. заборгованості за договором № 456 купівлі-продажу електроенергії від 09 квітня 2014 року; пеню в сумі 63334,01 грн. та 3041,23 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку для оскарження. Зазначений строк обчислюється з дня підписання повного тексту рішення. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_3