РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2016Справа №910/15626/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ ЕНЕРГОПОСТАЧ"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Океніт"

про стягнення 1 664 138,42 грн.,

Суддя Турчин С.О.

Представники сторін:

від позивача: Качаленко Є.В. (довіреність б/н від 13.09.2016)

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ ЕНЕРГОПОСТАЧ" (позивач) звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "Океніт" (відповідач) про стягнення 1 664 138,42 грн. заборгованості, з яких 1 483 500,00 грн. основного боргу, 68 865,20 грн. пені, 6 444,71 грн. 3% річних, 1 483,50 грн. інфляційних втрат та 103 845,00 грн. штрафу.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань за договором купівлі - продажу природного газу № 06/16-Г13 від 16.06.2016 в частині повної та своєчасної оплати за переданий товар.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 29.08.2016 порушено провадження у справі № 910/15626/16 та призначено її до розгляду на 15.09.2016.

14.09.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

15.09.2016 через відділ діловодства суду від позивача надійшла заява про забезпечення позову, у якій позивач просить вжити заходи до забезпечення позову шляхом:

- накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову у розмірі 1 664 138,42 грн., що обліковуються на будь-якому рахунку боржника, виявленому державним виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову;

- накладення арешту на майно, що належить відповідачу, в межах ціни позову у розмірі 1 664 138,42 грн., яке буде виявлене державним виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову.

В судове засідання 15.09.2016 з'явився представник позивача, надав суду документи для долучення до матеріалів справи та пояснення щодо клопотання про забезпечення позову, яке просив суд задовольнити.

Представник відповідача в судове засідання 15.09.2016 не з'явився.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.2016 розгляд справи відкладено на 27.09.2016 на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

26.09.2016 через відділ діловодства суду від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

У судове засідання 27.09.2016 з'явився представник позивача, подав заяву про уточнення прохальної частини заяви про забезпечення позову, відповідно до якої просить вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача в межах ціни позову у розмірі 1 664 138,42 грн., що обліковуються на будь-якому рахунку боржника, виявленому державним виконавцем під час виконання ухвали про забезпечення позову.

Представник відповідача у судове засідання 27.09.2016 не з'явився, проте подав клопотання про відкладення розгляду справи.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає розгляд справи, в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Зазначені обставини та підстави оцінюються судом, який розглядає справу з метою реалізації наданого йому права на відкладення розгляду справи.

Суд зазначає, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Однак, за висновками суду, наявні в матеріалах справи документи достатні для її розгляду.

Також суд зазначає, що стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами, зокрема, ознайомлюватись із матеріалами справи.

Сторонам були створені належні умови для надання усіх необхідних доказів та надано достатньо часу для підготовки до судового засідання, а також для ознайомлення із матеріалами справи.

Проте, передбаченим Господарським процесуальним кодексом України процесуальним правом на ознайомлення із матеріалами справи відповідач не скористався.

Враховуючи наведене, зважаючи на передбачені процесуальними нормами підстави для відкладення справи, суд дійшов висновку, що заявлене відповідачем клопотання про відкладення розгляду справи задоволенню не підлягає.

Також, розглянувши у судовому засіданні 27.09.2016 заяву позивача про забезпечення позову з урахуванням уточнень, суд відмовив в її задоволенні з огляду на наступне.

В своїй заяві про забезпечення позову позивач просить суд вжити заходів до забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти, які знаходяться на рахунках відповідача в межах суми позовних вимог.

Заява позивача мотивована тим, що станом на 14.09.2016 відповідач за газ не розрахувався, від добровільного врегулювання спору та підписання акта звірки взаєморозрахунків, відмовляється. Зазначені факти викликають сумнів у позивача щодо наявності у відповідача необхідних активів чи вільних обігових коштів у відповідача для погашення заборгованості.

У відповідності до ст. 66 ГПК України, господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно із ч. 1 ст. 67 ГПК України, позов забезпечується, зокрема, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу.

В пункті 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" роз'яснено, що достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Положеннями пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Слід зазначити, що заява про забезпечення позову, є обґрунтованою із зазначенням адекватного засобу забезпечення позову. При цьому, обов'язок доказування покладається на особу, яка подала заяву про забезпечення позову. Доказування повинно здійснюватися за загальними правилами відповідно до ст. 33-34 ГПК України, яка передбачає обов'язковість подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

З огляду на вищенаведене, враховуючи наведені позивачем доводи щодо необхідності вжиття відповідних заходів забезпечення позову, суд дійшов висновку про те, що позивачем не надано суду належних доказів, які б свідчили про наявність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову та вчинення відповідачами дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання, суду не надано жодних доказів того, що невжиття заходів до забезпечення позову якимось чином може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення суду.

Також, суд зазначає, що саме лише посилання позивача на припущення щодо відсутності у відповідача активів та вільних обігових коштів не створює підстав для задоволення відповідної заяви.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення позову, а відтак, суд відмовляє у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову.

Представник позивача надав суду пояснення по суті позовних вимог, підтримав вимоги з підстав викладених в позові, просив суд їх задовольнити.

Судом, враховано, що у відповідності до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини.

Враховуючи вищенаведене та те, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, з огляду на визначені ст. 69 ГПК України строки вирішення спору, з метою запобігання безпідставному затягуванню розгляду справи, в судовому засіданні 27.09.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення, відповідно до ст. 85 ГПК України.

Розглянувши надані документи та матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

16.06.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ ЕНЕРГОПОСТАЧ" (далі - продавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Океніт" (далі - покупець) укладено договір № 06/16-Г13 купівлі-продажу природного газу (далі - Договір), відповідно до п. 1.1. якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю природний газ, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити газ на умовах даного Договору.

Відповідно до п. 2.2 Договору (в редакції Додаткової угоди № 1 від 17.06.2016), обсяг газу, який повинен передаватися продавцем та прийматися покупцем за цим Договором, становить 258 000 куб. м.

Згідно з п. 2.3 Договору, передачу фактично переданого покупцю об'єму газу сторони оформлюють Актом приймання-передачі, що є підставою для розрахунків.

Газ вважається переданим покупцю після підписання актів приймання-передачі природного газу (п. 2.4 Договору).

Положеннями п. 4.1. Договору встановлено, що ціна газу, який підлягає передачі за цим Договором, за 1 000 кубічних метрів становить 4791,67 грн., крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, що складає 958,33 грн., разом з ПДВ - 5750,00 грн.

Оплата за газ проводиться покупцем виключного грошовими коштами в гривнях на банківський рахунок продавця, зазначений у Розділі 13 цього Договору, в порядку, визначеному у цьому Договорі. Причому покупець зобов'язується здійснити розрахунки за газ до 31.06.2016.

Пунктом 6.1.3 Договору встановлений обов'язок покупця здійснювати розрахунки з продавцем в порядку та на умовах, визначених Договором.

Даний Договір набирає чинності з моменту підписання і діє в частині поставки газу до 31.12.2016, а в частині проведення розрахунків за газ - до їх повного здійснення.

На виконання умов Договору, позивач передав, а відповідач прийняв природний газ у загальному обсязі 258 тис. куб. м., на підтвердження чого позивачем надані Акти прийому-передачі природного газу № 498/04-16 від 21.06.2016 та № 520/04-16 від 24.6.2016.

Враховуючи наявність заборгованості у відповідача за договором у розмірі 1 483 500,00 грн. позивач звернувся до суду з даним позовом. Крім того, за порушення виконання відповідачем грошового зобов'язання, позивачем нараховані та заявлені до стягнення інфляційні втрати, 3% річних, пеня та штраф.

Дослідивши наявні матеріали справи, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Положеннями статті 663 Цивільного кодексу України визначено, що продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

Згідно із ч.1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент: вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар; надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару. Договором купівлі-продажу може бути встановлений інший момент виконання продавцем обов'язку передати товар.

Як встановлено судом, на виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв природний газ у загальному обсязі 258 тис. куб. м., що підтверджується Актами прийому-передачі природного газу № 498/04-16 від 21.06.2016 та № 520/04-16 від 24.06.2016.

Зазначені акти № 498/04-16 від 21.06.2016 та № 520/04-16 від 24.06.2016 підписані представниками сторін та скріплені печатками підприємств.

Таким чином, враховуючи викладене, суд дійшов висновку що природний газ в обсязі 258 тис. куб. м прийнятий позивачем без зауважень та заперечень.

Частиною 1 статті 691 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу, або, якщо вона не встановлена у договорі і не може бути визначена виходячи з його умов, - за ціною, що визначається відповідно до статті 632 цього Кодексу, а також вчинити за свій рахунок дії, які відповідно до договору, актів цивільного законодавства або вимог, що звичайно ставляться, необхідні для здійснення платежу.

Так, п. 4.1 Договору встановлено, що ціна газу, який підлягає передачі за цим Договором, за 1 000 кубічних метрів становить 4791,67 грн., крім того податок на додану вартість за ставкою 20%, що складає 958,33 грн., разом з ПДВ - 5750,00 грн.

Оскільки позивачем передано відповідачу 258 тис. куб. м. газу, то у відповідача виник обов'язок з оплати газу на суму 1 483 500,00 грн. (258*5750,00=1 483 500,00 грн.).

Відповідно до ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Пунктом 5.1 Договору передбачений строк оплати за переданий позивачем природній газ - до 31.06.2016.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до статті 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частинами 1 і 2 статті 193 Господарського кодексу України встановлено, що:

- суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться;

- кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу природного газу № 06/16-Г13 в частині своєчасної та повної оплати за поставлений позивачем товар.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оскільки, невиконане зобов'язання за Договором у розмірі 1483500,00 грн. підтверджується матеріалами справи, доказів оплати заборгованості відповідачем не надано, суд задовольняє позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 1 483 500,00 грн.

Крім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 68865,20 грн. пені, нарахованої за період з 01.07.2016 по 22.08.2016 та 103 845,00 грн. штрафу на підставі п. 7.3 Договору.

Статтею 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Зокрема сплата неустойки.

Частина 1 ст. 612 ЦК України передбачає, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч.1,3 ст.549 ЦК України).

Згідно з ст.1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідальність у вигляді пені погоджена сторонами у п. 7.2 Договору, відповідно до якого у разі несплати або несвоєчасної оплати за спожитий газ у строки, визначені в п. 5.1 даного Договору, покупець сплачує на користь продавця, крім суми заборгованості з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого платежу за кожен день прострочення.

Суд, перевіривши розрахунок пені, надай позивачем, встановив, що останній є вірним, а тому вимоги про стягнення пені підлягають задоволенню у заявленому позивачем розмірі 68865,20 грн.

Щодо заявленої позивачем вимоги про стягнення 103845,00 грн. штрафу, то суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Заявляючи вимогу про стягнення штрафу, позивач посилається на п. 7.3 Договору: « 3 (трьох) календарних днів, покупець сплачує на користь продавця штраф у розмірі 7% від суми заборгованості».

Тобто, сторонами у Договорі не погоджено, за яке саме порушення/невиконання /неналежне виконання відповідачем умов Договору, останній має платити штраф.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про стягнення 7% штрафу, оскільки з умов п. 7.3 Договору неможливо встановити, за що сторонами Договору передбачено відповідальність у вигляді штрафу.

Щодо вимог про стягнення 3% річних у розмірі 6 444,71 грн. та інфляційних втрат у розмірі 1 483,50 грн., суд зазначає наступне.

Згідно зі частиною 2 статті 625 Цивільного Кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені вищевказаними нормами законодавства наслідки прострочення виконання боржником грошового зобов'язання у вигляді відшкодування інфляційних втрат та 3% річних, що нараховуються на суму основного боргу не є штрафними санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті та отриманні від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові (постанова Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Пунктом 3.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" роз'яснено, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

В розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Суд, перевіривши розрахунок інфляційних втрат, наданий позивачем, встановив, що останній є невірним, оскілки за заявлений позивачем період мала місце дефляція:

Період заборгованостіСума боргу (грн.)Сукупний індекс інфляції за період№Інфляційне збільшення суми боргу
01.07.2016 - 22.08.00.996-5929.55
Враховуючи викладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення інфляційних втрат.

Розрахунок 3% річних у розмірі 6 444,71 грн. є арифметично вірним, у зв'язку із чим, вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

З огляду на вищенаведене, дослідивши повно та всебічно матеріали справи, на день розгляду справи, суд задовольняє позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ ЕНЕРГОПОСТАЧ" частково.

Судовий збір за розгляд справи відповідно до ст. 49 ГПК України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 4, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Океніт" (04116, м. Київ, вул. Старокиївська, буд. 26, нежиле приміщення 36, код 38912925) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ЕВЕРЕСТ ЕНЕРГОПОСТАЧ" (03062, м. Київ, проспект Перемоги, буд. 67 КС, код 38148611) 1 483 500,00 грн. основного боргу, 68 865,20 грн. пені, 6 444,71 грн. 3% річних та 23 382,15 грн. витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 03.10.2016.

Суддя С.О. Турчин