РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016Справа № 910/13517/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Каррієр"

до Публічного акціонерного товариства "Корчуватський комбінат будівельних матеріалів"

про стягнення 1 959 212,45 грн., -

Суддя Морозов С.М.

За участю представників сторін:

від позивача: Чаплян С.Є. (представник за довіреністю від 10.05.2016р.);

від відповідача: Папенко Р.С. (представник за довіреністю №364/02 від 03.08.2016р.);

- Пащенко П.М. (представник за довіреністю №298/02 від 12.09.2016р.).

Обставини справи:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Каррієр" (надалі також - позивач) звернулось до суду з позовною заявою про стягнення з Публічного акціонерного товариства "Корчуватський комбінат будівельних матеріалів" (надалі також - відповідач) суми збитків в розмірі 1 959 212,45 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що в результаті пожежі, яка трапилась 22.07.2015р. у виробничо-складському комплексі відповідача за адресою: вул. Червонопрапорна, 34, м. Київ, було знищено належні позивачу матеріальні цінності, чим позивачеві завдано збитків, сума яких відповідно до висновку експертного товарознавчого дослідження рухомого майна № 1360 від 28.08.2015р., проведеного на замовлення позивача, може складати 1 959 212,45 грн.

Відповідач подав для долучення до матеріалів справи письмовий відзив на позовну заяву, відповідно до змісту якого заперечує проти задоволення позовних вимог, при цьому посилається на передачу позивачу об'єкта оренди в задовільному протипожежному стані та недоведеності складу цивільного правопорушення в діях відповідача у зв'язку з пожежею, що мала місце 22.07.2015р. у виробничо-складському комплексі відповідача за адресою: вул. Червонопрапорна, 34, м. Київ, зокрема на відсутність його вини у виникненні пожежі та як наслідок у нанесенні шкоди позивачу.

Позивачем також 09.09.2016р., 12.09.2016р. та 19.09.2016р. було подано для долучення до матеріалів справи письмові пояснення в обґрунтування своїх вимог.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2016р. прийнято позовну заяву до розгляду та порушено провадження у справі, розгляд призначено на 16.08.2016р.

В судовому засіданні 16.08.2016р. оголошено перерву до 13.09.2016р. Крім того, направлено запит до Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції України у місті Києві про надання інформації по справі.

В судовому засіданні 13.09.2016р. оголошено перерву до 20.09.2016р.

Розгляд справи відбувся з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

В судовому засіданні 20 вересня 2016 року було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

22 травня 2014 року між відповідачем (орендодавець) та позивачем (орендар) було укладено Договір оренди нежитлового приміщення №28/12 (надалі - Договір), відповідно до умов якого орендодавець зобов'язувався передати за плату орендареві у строкове користування, а орендар зобов'язувався прийняти у строкове користування нежитлові приміщення, що визначені у цьому Договорі (об'єкт оренди за договором) та зобов'язувався сплачувати орендодавцеві орендну плату.

Згідно п 1.2. Договору об'єкт оренди розташований за адресою: 03083, м. Київ, вул. Червонопрапорна, буд. 34 та включає в себе складське приміщення загальною площею 305,0 кв.м. (№13) та рампа загальною площею 34,2 кв. м.

У відповідності до п. 5.2. Договору строк оренди визначається з моменту підписання акту приймання-передачі в оренду об'єкту, що орендується і діє по 31.03.2016р. включно.

Відповідно до наявного в матеріалах справи акту №1 приймання-передачі об'єкту в оренду від 01.06.2014р. відповідач передав, а позивач прийняв в строкове платне користування об'єкт оренди, що знаходиться на балансі орендодавця на праві власності, а саме складське приміщення загальною площею 305,0 кв.м. (№13) та рампа загальною площею 34,2 кв. м., що знаходиться за адресою 03083, м. Київ, вул. Червонопрапорна, буд. 34.

Згідно п. 4.1.7. Договору орендодавець зобов'язувався встановити систему протипожежної сигналізації, яка відповідає в повному обсязі вимогам повноважних державних органів

В п. 4.2.8. Договору сторони домовились, що орендар утримує об'єкт оренди в порядку, передбаченому санітарними і протипожежними вимогами, встановленими актами України, і несе відповідальність за їх дотримання. Орендодавець здійснює експлуатацію централізованих систем протипожежної сигналізації, пожежогасіння за власний рахунок протягом всього строку дії цього договору.

Відповідно до п. 4.2.15. Договору ризик загибелі майна орендаря та інших третіх осіб, що знаходяться в приміщеннях об'єкта, що орендується, несуть власники такого майна (орендар чи треті особи), окрім випадків, коли майно було пошкоджене або знищене з вини орендодавця.

Як вбачається з матеріалів справи 22.07.2015р. у виробничо-складському комплексі відповідача за адресою: вул. Червонопрапорна, 34, м. Київ виникла пожежа (акт про пожежу від 22.07.2015р. в матеріалах справи).

23.07.2015р. Голосіївським РУ ГУ МВС України в м. Києві до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено матеріали за №007159 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України.

Відповідно до висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в місті Києві № 1/64-МГ від 31.07.2015р. за результатами проведення судової металографічної експертизи на фрагментах мідних електричних провідників оплавлення, які відповідають таким, що виникли внаслідок дії токів короткого замикання відсутні.

Відповідно до висновку експерта Науково-дослідного експертно-криміналістичного центру ГУ МВС України в місті Києві № 536хс від 10.08.2015р. за результатами проведення судової експертизи матеріалів, речовин та виробів на наданих на дослідження об'єктах сліди пально-мастильних матеріалів та нафтопродуктів не виявлено у межах чутливості використаних методів дослідження.

Технічним висновком №121 щодо встановлення причини виникнення пожежі, яка сталася 22.07.2015р. в складській будівлі, що розташована на території ПАТ «Корчуватський комбінат будівельних матеріалів» за адресою: м. Київ, вул. Червонопрапорна, 34 від 23.07.2015р., складеного Дослідно-випробувальною лабораторією аварійно-рятувального загону спеціального призначення ГУ ДСНС України у м. Києві встановлено, що причиною виникнення пожежі внаслідок потрапляння на спалах матеріалів розпечених часток металу утворених під час механічної обробки металу приймається як ймовірна. Проте її підтвердження чи відхилення можливе лише шляхом поетапного обґрунтування чи відхилення всіх інших версій в ході отримання результатів експериментальних дослідження вилучених зразків.

Як вбачається з наявного в матеріалах справи акту розслідування причин та наслідків пожежі від 16.11.2015р. причиною пожежі є привнесення джерела запалювання в горючий матеріал (горюче середовище), розташований в осередку пожежі (в складі №14 біля другої та третьої бетонних плит тильної стіни) з ознаками підготовки події спрямованими на стійкий розвиток пожежі за рахунок застосування інтенсифікатора горіння - світлих нафтопродуктів (бензину або дизельного палива).

Позивачем в обґрунтування позовних вимог також надано до матеріалів справи висновок №1-28/06 від 28.06.2016р. експертного пожежно-технічного дослідження у справі про пожежу у виробничо-складському комплексі ПАТ «Корчуватський комбінат будівельних матеріалів» за адресою: м. Київ, вул. Червонопрапорна, 34, складного Українським центром судових експертиз, відповідно до якого встановлено, що фактична межа вогнестійкості внутрішньої огороджувальної конструкції, яка розділяла складські приміщення № 14 та № 13 не відповідала нормативній межі вогнестійкості для даного виду будівельних конструкцій у будинках ІІІ ступеня вогнестійкості, що стало причиною поширення вогню на складське приміщення № 3, орендоване позивачем. Внутрішня огороджувальна конструкція, яка розділяла складські приміщення № 14 та № 13 та стан складської будівлі відповідача на час виникнення пожежі не відповідали у повній мірі вимогам нормативних документів у сфері пожежної безпеки. Невиконання вимог пожежної безпеки знаходяться у причинному зв'язку з поширенням вогню на складське приміщення № 13, орендоване позивачем.

Крім того, в адресованих суду письмових поясненнях, позивач вказує на те, що причиною заподіяння позивачу збитків є поширення полум'я на інші приміщення, в тому числі й на орендований позивачем склад, яке стало наслідком невиконання відповідачем низки договірних зобов'язань, а саме, відсутність у складському будинку внутрішнього протипожежного водогону, відсутність автоматичного зв'язку з приймально-контрольного приладу системи автоматичної пожежної сигналізації складу з центром приймання тривожних сповіщень пультової організації, об'ємно-планувальне рішення складського будинку, конструктивне рішення перегородки між приміщеннями № 13 та № 14 та вказані порушення знаходяться у причинному зв'язку з поширенням вогню на складське приміщення №13, орендоване позивачем.

Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає також про те, що поширення вогню було спричинено численними порушеннями правил протипожежної безпеки, що також зафіксовані у приписах Голосіївського районного управління ГУ ДСНС України у м. Києві від 30.09.2013р. та від 31.08.2015р.

Спір між сторонами у цій справі виник на підставі того, що позивач вважає, що в результаті невиконання відповідачем умов договору оренди в частині дотримання правил протипожежної безпеки та вимог діючого законодавства України в частині протипожежного захисту позивачу було завдано матеріальної шкоди, тоді як відповідач вважає, що укладаючи договір оренди відповідачем було передано позивачу приміщення у задовільному протипожежному стані та відсутність його вини у нанесенні шкоди позивачу.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків, у тому числі щодо відшкодування кредиторові або іншій особі збитків (шкоди), є зобов'язання які виникають з договорів та інших правочинів або внаслідок завдання шкоди.

За статтею 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання.

У відповідності до частини 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Частиною 2 ст. 224 Господарського кодексу України встановлено, що під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Статтею 225 Господарського кодексу України передбачено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

У відповідності до п. п. 1, 2 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 року №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди" вирішуючи спори про стягнення заподіяних збитків, господарський суд перш за все повинен з'ясувати правові підстави покладення на винну особу зазначеної майнової відповідальності. При цьому господарському суду слід відрізняти обов'язок боржника відшкодувати збитки, завдані невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з договору (статті 623 ЦК України) від позадоговірної шкоди, тобто від зобов'язання, що виникає внаслідок завдання шкоди (глава 82 ЦК України). Як у випадку невиконання договору, так і за зобов'язанням, що виникає внаслідок заподіяння шкоди, чинне законодавство виходить з принципу вини контрагента або особи, яка завдала шкоду. Крім застосування принципу вини при вирішенні спорів про відшкодування шкоди необхідно виходити з того, що шкода підлягає відшкодуванню за умови безпосереднього причинного зв'язку між неправомірними діями особи, яка завдала шкоду, і самою шкодою.

Таким чином, при розгляді даного спору суд виходить з того, що позивачем вимогу про стягнення збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання, що випливає з укладеного між сторонами договору, а тому даний спір підпадає під правове регулювання глави 58 Цивільного кодексу України, а посилання на главу 82 Цивільного кодексу України є помилковим (п. 1 роз'яснень Вищого арбітражного суду України від 01.04.1994 року №02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди").

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 614 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. Відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Згідно з п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 із наступними змінами "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.

Таким чином, важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправними діями чи бездіяльністю заподіювача та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки. При цьому позивач у кожному конкретному випадку повинен подати відповідний обґрунтований розрахунок заподіяних йому збитків.

Згідно ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

При визначенні розміру збитків, заподіяних порушенням господарських договорів, береться до уваги вид (склад) збитків та наслідки порушення договірних зобов'язань для підприємства. Тоді як відповідачу потрібно довести відсутність його вини у спричиненні збитків позивачу.

Для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків за порушення договірних зобов'язань та/або відшкодування позадоговірної шкоди потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправна поведінка, збитки, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками кредитора, вина боржника.

Відсутність хоча б одного із вище перелічених елементів, утворюючих склад цивільного правопорушення, звільняє боржника від відповідальності за порушення у сфері господарської діяльності, оскільки його поведінка не може бути кваліфікована як правопорушення.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою заподіювача та збитками потерпілої сторони. Причинний зв'язок між протиправною поведінкою і збитками є обов'язковою умовою відповідальності. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які завдані особі, - наслідком такої протиправної поведінки. Протиправна поведінка особи тільки тоді є причиною збитків, коли вона прямо (безпосередньо) пов'язана зі збитками. Непрямий (опосередкований) зв'язок між протиправною поведінкою і збитками означає лише, що поведінка оцінюється за межами конкретного випадку, і, відповідно, за межами юридично значимого зв'язку.

Відповідно до ст. 767 Цивільного кодексу України наймодавець зобов'язаний попередити наймача про особливі властивості та недоліки речі, які йому відомі і які можуть бути небезпечними для життя, здоров'я, майна наймача або інших осіб або призвести до пошкодження самої речі під час користування нею. Наймач зобов'язаний у присутності наймодавця перевірити справність речі. Якщо наймач у момент передання речі в його володіння не переконається у її справності, річ вважається такою, що передана йому в належному стані.

Згідно ст. 780 Цивільного кодексу України шкода, завдана у зв'язку з користуванням річчю, відшкодовується наймодавцем, якщо буде встановлено, що це сталося внаслідок особливих властивостей або недоліків речі, про наявність яких наймач не був попереджений наймодавцем і про які він не знав і не міг знати.

Відповідно до п. 6. Правил пожежної безпеки в Україні, затверджених наказом Міністерства внутрішніх справ України № 1417 від 30.12.2014р. та зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 05 березня 2015 р. за № 252/26697 (надалі - Правила) у разі передачі в оренду цілісного майнового комплексу або окремих його частин, приміщень, інших об'єктів за домовленістю сторін цивільно-правового договору визначаються права та обов'язки орендаря та орендодавця щодо забезпечення пожежної безпеки та відповідальності за порушення вимог пожежної безпеки на об'єкті оренди.

Згідно п. 3.22. Правил відповідальними особами за своєчасне і повне оснащення об'єктів вогнегасниками та іншими засобами пожежогасіння, забезпечення їх технічного обслуговування, навчання працівників правилам користування вогнегасниками є власники цих об'єктів (або орендарі згідно з договором оренди).

Як вбачається з матеріалів справи в обґрунтування такого елементу складу цивільного правопорушення як протиправна поведінка позивач посилається на те, що відповідачем порушено умови п. п. 4.1.7., 4.2.8. Договору, а також на те, що позивач не був повідомлений відповідачем про недоліки об'єкту оренди, як того вимагає ч. 2 ст. 767 Цивільного кодексу України.

Умовами п. п. 4.1.7., 4.2.8. Договору передбачено, що відповідач зобов'язувався встановити систему протипожежної сигналізації та здійснювати експлуатацію централізованих систем протипожежної сигналізації, пожежогасіння за власний рахунок протягом всього строку дії цього договору.

Як вбачається зі змісту п. 2 Акту приймання-передачі об'єкта оренди від 01.06.2014р. об'єкт оренди передавався відповідачем позивачу в задовільному технічному і протипожежному стані.

Як вбачається з наданих до матеріалів справи документів, відповідачем встановлена система пожежної сигналізації та її відповідність чинному законодавству України підтверджується доданими до матеріалів справи експертним висновком ГУ МНС України в м. Києві №16/5/4653вх. від 23.08.2005р., експертним висновком ГУ МНС України в м. Києві №16/1/2770вх. від 22.05.2007р., проектно-кошторисною документацією ПП «Рокада» автоматичної установки пожежної сигналізації в офісних та складських приміщеннях відповідача, сертифікатами відповідності компетентних органів України продукції, що була встановлена в офісних та складських приміщеннях відповідача.

Доказів того, що відповідачем не здійснювалася експлуатація централізованих систем протипожежної сигналізації, пожежогасіння сторонами до матеріалів справи не надано, а відповідачем вказаний факт заперечується.

Наявними в матеріалах справи висновками експертних установ не простежується протиправна поведінка позивача в нанесенні збитків позивачу, натомість надані відповідачем докази свідчать про те, що ним вчинялися дії як щодо встановлення засобів протипожежного захисту, так і щодо усунення наслідків пожежі та встановлення осіб, причетних до її скоєння.

Що стосується приписів про усунення порушень вимог законодавства у сферах пожежної, техногенної безпеки, цивільного захисту, винесених Голосіївським РУ ГУ ДСНС у м. Києві, то як вбачається з їх змісту, позивачу пропонувалося вжити відповідні заходи, а за невиконання вказаних приписів відповідач має бути притягнутий до відповідальності компетентними органами, чого матеріали справи не містять.

Щодо того, що позивача не було повідомлено в порядку ч. 2 ст. 767 Цивільного кодексу України про недоліки об'єкта оренди, що в свою чергу стали причиною поширення полум'я та як наслідок завдання позивачу збитків, суд також виходить з того, що відповідно до положень 626- 628, 638-640 Цивільного кодексу України сторони при укладенні договору дійшли згоди з усіх істотних умов договору.

Таким чином, позивач приймаючи від відповідача об'єкт оренди погодився з усіма умовами договору та властивостями об'єкта оренди, а тому його посилання на вказану норму є безпідставними.

В обґрунтування розміру збитків, позивач посилається на Висновок експертного товарознавчого дослідження рухомого майна Київської незалежної судово-експертної установи № 1360 від 28.08.2015р., проведеного на замовлення позивача, відповідно до якого розмір матеріального збитку, нанесеного майну позивача станом на 22.07.2015р. може складати 1 959 212,45 грн.

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово (стаття 32 цього Кодексу).

За приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, вказаний висновок розцінюється судом як письмовий доказ за загальними правилами доказування в господарському судочинстві відповідно до положень ст. ст. 32 - 34, 36, 43 ГПК України.

При цьому, суд відзначає, що питання щодо призначення у справі судової експертизи для визначення вартості завданих позивачу збитків учасниками судового процесу не ставилося, тоді як відповідно до ч. 1 ст. 41 Господарського процесуального кодексу України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу.

За приписами ст.1 Закону України "Про судову експертизу" судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи.

Питання про призначення судової експертизи повинно вирішуватися лише після ґрунтовного вивчення обставин справи і доводів сторін щодо необхідності такого призначення. У вирішенні відповідного питання (до призначення судової експертизи) слід: - визначитися з конкретною установою або конкретним експертом, якими проводитиметься експертиза. З цією метою господарський суд, зокрема, витребує у сторін пропозиції стосовно таких установ та/або судових експертів, у тому числі тих, які не є працівниками зазначених установ. Господарський суд не зв'язаний цими пропозиціями, але може враховувати їх у вирішенні питання про призначення і проведення судової експертизи; - визначити об'єкти, що підлягають експертному дослідженню; - максимально конкретно визначити питання, які мають бути роз'ясненні судовим експертом, та сформулювати їх у логічній послідовності; - за необхідності визначити вид (підвид) судової експертизи, до компетенції якої відноситься роз'яснення відповідних питань. Якщо визначення такого виду (підвиду) саме по собі потребує спеціальних знань, його слід віднести на розсуд експертної установи (експерта); - визначити обсяг необхідних та достатніх для експертного дослідження матеріалів; - здійснити перевірку (огляд) матеріалів, які підлягають направленню на експертизу, з точки зору їх повноти та придатності для проведення експертизи, в тому числі з урахуванням належного відображення ознак об'єктів і зразків, а за невідповідності матеріалів цим критеріям - вжити заходів до усунення недоліків матеріалів шляхом витребування додаткових документів і матеріалів у сторін та інших осіб; - у разі потреби забезпечити відібрання зразків, у тому числі за необхідності - з участю спеціаліста; - у необхідних випадках розглянути можливість виклику судового експерта для уточнення питань, які ним мають бути роз'яснені, а також для перевірки матеріалів з точки зору їх повноти, достатності та придатності для проведення експертизи; - з'ясувати усі інші обставини, пов'язані з проведенням судової експертизи. (п.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №4 від 23.03.2012 року "Про деякі питання практики призначення судової експертизи").

За таких обставин, суд не приймає до уваги до висновок експертного товарознавчого дослідження рухомого майна № 1360 від 28.08.2015р., проведеного на замовлення позивача в якості належного та допустимого доказу відповідно до норм ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України, оскільки суб'єкт оціночної діяльності не несе відповідальності за достовірність даних, використаних для складання висновку, не був попереджений про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивий висновок або за відмову від дачі висновку (п. 1 ст. 384, п. 1 ст. 385 Кримінального кодексу України).

При цьому, суд зазначає, що саме на позивача покладається обов'язок довести наявність збитків, їх розмір, протиправність поведінки заподіювача збитків та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяними збитками.

Відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотним наслідком порушення боржником зобов'язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають прямого причинно-наслідкового зв'язку є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню (Постанова Вищого господарського суду України від 19 березня 2015 року у справі №910/19489/14).

Щодо наявності вини відповідача у завданні позивачу збитків, відсутність якої відповідно до положень цивільного законодавства доводить особа, яка порушила зобов'язання, господарський суд відзначає наступне.

Доказів порушення взятих на себе зобов'язань за укладеним між сторонами договором, матеріали справи не містять, а відповідач вказує на відсутність своєї вини у нанесенні позивачу збитків.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції України у місті Києві знаходиться кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань було внесено матеріали за №007159 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 194 КК України, по якому проводиться досудове розслідування (листи ГУ МВС України в місті Києві № 55/П-2607 від 29.10.2015р. та № 53/8177 від 06.11.2015р.).

Відповіді на судовий запит від 16.08.2016р. станом на дату винесення рішення у даній справи щодо ходу розслідування вказаного кримінального провадження від Голосіївського управління поліції Головного управління Національної поліції України у місті Києві до суду не надходила.

При розгляді даного спору суд виходить з того, що згідно ст. 62 Конституції України, відповідно до якої особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду, розслідування кримінального провадження слідчим органом не свідчить про наявність в діях посадових осіб відповідача вини (умислу чи необережності) при укладенні договору, доки їх вину не буде доведено в судовому порядку.

За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що позивачем не доведено складу цивільного правопорушення як необхідної умови для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, оскільки позивачем не доведено об'єктивну та суб'єктивну сторони спричинених відповідачем збитків, причинно-наслідковий зв'язок між діями та понесеними позивачем збитками у розмірі 1 959 212,45 грн. Крім того, позивачем не доведено факту завдання йому збитків на заявлену до стягнення з останнього суму, оскільки за наявними матеріалами, суд не вбачає за можливе встановити правильність нарахованої та заявленої до стягнення позивачем суми збитків.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №6 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: - чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; - чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; - яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. З огляду на вимоги частини першої статті 4 ГПК господарський суд у прийнятті судового рішення керується (та відповідно зазначає у ньому) не лише тими законодавчими та/або нормативно-правовими актами, що на них посилалися сторони та інші учасники процесу, а й тими, на які вони не посилалися, але якими регулюються спірні правовідносини у конкретній справі (якщо це не змінює матеріально-правових підстав позову).

Позивачем не надано до матеріалів справи доказів, що підтверджують та обґрунтовують наявність підстав для стягнення з відповідача суми збитків.

За таких обставин, дослідивши всі обставини справи, перевіривши їх наявними доказами, судом встановлено, що позовні вимоги в справі №910/13517/16 є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, у зв'язку з відмовою в позові, судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 26.09.2016р.

Суддя С.М. Морозов