КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2016 р. Справа№ 927/389/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін

від позивача: Хававка Е.М. - представник за дов. №1-264 від 27.04.2016 року;

від відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин"

на рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2016 року

у справі № 927/389/16 (суддя: Оленич Т.Г.)

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин"

до відповідача: Державного підприємства "Ніжинський комбінат хлібопродуктів"

про стягнення 175 157,18 грн збитків

ВСТАНОВИВ:

Встановив

Товариство з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Чернігівської області з позовом до Державного підприємства "Ніжинський комбінат хлібопродуктів" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача на користь позивача 175 157,18 грн збитків.

Позовні вимоги мотивовані тим, що на підставі договору №40 від 18.01.2016 року надання послуг зерновим складом позивач передав на зберігання відповідачу жито. За твердженням позивача, відповідач на його вимогу не повернув частину переданого на зберігання жита у кількості 65519 кг, внаслідок чого позивачу завдано збитки у розмірі вартості цього втраченого зерна, які він і просить стягнути з відповідача в судовому порядку.

Рішенням Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2016 року в задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення у даній справі та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд Чернігівської області неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального та процесуального права.

Так, скаржник вказав, що суд першої інстанції дійшов неправомірного висновку, а саме господарський суд зазначив про відсутність вини відповідача у невідвантаженні зерна, так як позивачем не виконано зобов'язання по оплаті послуг, тоді як позивач сплатив за послуги зберігання, що підтверджується належним чином оформленими та підписаними актами виконання робіт (надання послуг), тоді як неоплаченими залишаються спірні суми, які не підтверджені первинними документами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року прийнято апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" до провадження.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.08.2016 року розгляд справи було відкладено на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 15.09.2016 року представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів ( канцелярія ) до суду від Державного підприємства "Ніжинський комбінат хлібопродуктів" надійшла заява про розгляд апеляційної скарги без участі представника відповідача, яка була задоволена судом.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2016 року підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" - без задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

18.01.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" (поклажодавець) та Державним підприємством "Ніжинський комбінат хлібопродуктів" (зерновий склад) було укладено договір надання послуг зерновим складом №40 (далі- договір), за умовами якого поклажодавець зобов'язався передати, а зерновий склад зобов'язався прийняти на зберігання зерно жита фактичної якості, та кількості, яка визначається по фактичній кількості зерна, що надійшла на карточку поклажодавця і засвідчується складськими квитанціями, що видаються зерновим складом поклажодавцеві.

Згідно п. 1.2. договору, на зберігання передається жито 2 класу 2007 року у кількості 302,900 тонн та жито 2 класу 2009 року у кількості 3418,980 тонн.

Відповідно до п.1.3. 1.4 договору зерновий склад забезпечує знеособлене зберігання зерна за культурами, класами і роками врожаю. До зернового складу не переходить право власності на зерно поклажодавця.

Згідно із п. 11.1. договору договір набирає чинності з моменту його укладення і діє до виконання сторонами своїх зобов'язань.

Доказів розірвання або визнання недійсним договору №40 від 18.01.2016 року в судовому порядку на час розгляду даної справи в суді першої інстанції сторонами надано не було, а тому в силу ст. 629 Цивільного кодексу України, він є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч.1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності

Відповідно до ч. 2, 3 ст. 26 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" за договором складського зберігання зерна зерновий склад зобов'язується за плату зберігати зерно, що передане йому суб'єктом ринку зерна. Договір складського зберігання зерна укладається в письмовій формі, що підтверджується видачею власнику зерна складського документа.

В силу ч. 1 ст. 37 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" зерновий склад на підтвердження прийняття зерна видає один із таких документів: подвійне складське свідоцтво; просте складське свідоцтво; складську квитанцію.

Згідно із ч. 1 ст. 43 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" якщо зерновий склад приймає зерно на зберігання без видачі простого або подвійного складського свідоцтва, то для підтвердження прийняття зерна на зберігання він повинен видати складську квитанцію.

Як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, позивач на виконання умов договору зберігання передав, а відповідач прийняв на зберігання зерно: жито 2 класу 2007 року врожаю у кількості 296640 кг та жито 2 класу 2009 року врожаю у кількості 3418980 кг, що підтверджується складськими квитанціями на зерно №436 від 18.01.2016 року, №437 від 18.01.2016 року та №213 від 25.02.2016 року.

Відповідно до ч. 1 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

Згідно п. 2.1. договору строк зберігання починається з моменту фактичної передачі (постачання або переоформлення) зерна зерновому складу та закінчується з моменту відвантаження поклажодавцю або переоформлення на нового власника, але не пізніше ніж "31" травня 2016 року по кількості календарних днів фактичного періоду зберігання.

Поклажодавець має право вимагати повернення зерна, навіть якщо передбачений п.2.1. цього договору строк зберігання не закінчився, а зерновий склад повинен повернути зерно зі зберігання поклажодавцеві після кінцевого розрахунку за надані послуги при пред'явленні оригіналів документів (письмового клопотання, доручення, складських документів, доручення на представника на право підпису товарно-транспортної накладної) (п.2.3. договору).

Відповідно до ст. 953 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний на першу вимогу поклажодавця повернути річ, навіть якщо строк її зберігання не закінчився.

Аналогічні правила містяться і в ст.35 Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні", відповідно до якої зерновий склад зобов'язаний за першою вимогою володільця складського документа повернути зерно, навіть якщо передбачений договором складського зберігання строк його зберігання ще не закінчився.

Згідно із п. 3.2. договору передача зерна зерновим складом поклажодавцю зі зберігання та розрахунки проводиться у заліковій вазі, виходячи з фактичної якості зерна, що визначилась в партії у процесі доробки та зберігання зерна на момент відвантаження. До остаточної видачі поклажодавцю підлягає зерно, прийняте на зберігання за зміною % вологості, смітної домішки при відвантаженні, зменшеної за рахунок норм природних втрат з видачею акту-розрахунку.

Як вбачається з акту-розрахунку № 3р від 15.02.2016 року на підставі проведеної перевірки за показниками вологості та сміттєвої домішки, сторонами договору проведено списання жита в кількості 740 кг.

Як вбачається з акту-розрахунку № 4к від 10.03.2016 року на підставі проведеної перевірки за показниками вологості та сміттєвої домішки, сторонами договору проведено списання жита в кількості 5001кг.

За твердженням позивача відповідач не відвантажив в повному обсязі жито, яке прийнято ним на зберігання на підставі договору №40 від 18.01.2016 року, в зв'язку з чим залишок невідвантаженого жита станом на день подання позовної заяви до суду першої інстанції становить 65519 кг.

За повідомленням позивача він листом №1-130 від 16.03.2016 звертався до відповідача з вимогою повернути залишок невідвантаженого жита вагою 70520 кг у триденний строк з моменту отримання листа. До вказаного листа позивачем також додано акт звірки кількості зерна на зберіганні станом на 15.03.2016 року для підписання відповідачем.

Як вбачається з повідомлення про вручення поштового відправлення адресату та опису вкладення у цінний лист вищевказаний лист та акт звірки отриманий відповідачем 22.03.2016 року.

Проте, як зазначає позивач, відповідач в порушення домовленостей по договору №40 від 18.01.2016 року, не виконав взятого на себе зобов'язання по відвантаженню зерна в повному обсязі та відповіді на лист не надав.

Як вказує позивач, він звертався до відповідача з претензією №1-143 від 23.03.2016 року, в якій зазначив, що залишок невідвантаженого зі складу жита становить 65519 кг, у зв'язку з чим просив відшкодувати завдані йому цим збитки у розмірі вартості невідвантаженого зерна, а саме у розмірі 175157,18грн.

Вказана претензія, як свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення адресату та опис вкладення у цінний лист, отримана відповідачем 29.03.2016 року.

За повідомленням позивача, відповідач відповіді на претензію не надав, вимоги претензії щодо відшкодування збитків не виконав.

В зв'язку з цим позивач звернувся до суду першої інстанції з вимогою про стягнення з відповідача збитків у розмірі 175157,18 грн, що складає вартість невідвантаженого зерна у кількості 65519 кг.

Відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно ч.1, 2 ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій: відшкодування збитків; штрафні санкції; оперативно-господарські санкції.

Відповідно до ч.1, 2 ст. 218 Господарського кодексу України підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Отже, системний аналіз норм, які регулюють відносини зі зберігання майна та норм, які регулюють відповідальність за невиконання господарського зобов'язання, свідчить, що за незбереження майна, переданого на зберігання, встановлюється цивільно-правова відповідальність, яка наступає при наявності передбачених законом всіх складових елементів господарського правопорушення, а саме: протиправної поведінки особи, безпосередніх збитків, причинно-наслідкового зв'язку між протиправною поведінкою і збитками, а також вини у заподіянні збитків. При цьому, чинне законодавство виходить з принципу презумпції вини правопорушника.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Враховуючи, що у спорах про відшкодування збитків обов'язок доведення відсутності вини покладається саме на відповідача, то позивач повинен довести протиправність поведінки відповідача, факт понесення збитків та розмір заявленої до стягнення суми збитків, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та збитками. За відсутності хоча б одного із наведених елементів складу господарського правопорушення відповідальність у вигляді збитків не настає.

Так, стверджуючи про протиправність поведінки відповідача, позивач зазначає, що відповідачем невідвантажено 65519 кг жита, переданого йому на зберігання на підставі договору №40 від 18.01.2016 року.

Проте, як правильно встановлено судом першої інстанції, факт неповернення відповідачем жита саме в кількості 65519 кг не підтверджений позивачем жодним належним та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України.

Наданий позивачем акт звірки кількості зерна на зберіганні станом на 15.03.2016 року (а.с.136), який направлявся відповідачу з вимогою про повернення зерна (лист №1-130 від 16.03.2016) відповідачем не підписаний.

При цьому, як вбачається з матеріалів справи та правильно встановлено судом першої інстанції, на момент направлення листа №1-130 від 16.03.2016 року, відповідачем вже було відвантажено жита 2 класу 2007 року в кількості 295900 кг та жита 2 класу 2009 року в кількості 3348460 кг, та вже існували акт-розрахунок №3р від 15.02.2016 року, на підставі якого сторонами проведено списання жита в кількості 740 кг та акт-розрахунок №4к від 10.03.2016 року, за яким сторонами проведено списання жита в кількості 5001 кг.

Натомість в направленій відповідачу претензії №1-143 від 23.03.2016 року, позивачем вже зазначено про неповернення відповідачем жита в кількості 65519 кг.

Будь-які інші докази (акти звірки між сторонами, складські квитанції з відмітками про їх погашення), на підставі яких суд може прийти до беззаперечного висновку щодо кількості неповернутого зерна, не були надані ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд не приймає як належне твердження скаржника, що суд першої інстанції дійшов невірного висновку про відсутність вини відповідача у невідвантаженні зерна, так як позивачем не виконано зобов'язання по оплаті послуг, тоді як позивач сплатив за послуги зберігання, що підтверджується належним чином оформленими та підписаними актами виконання робіт (надання послуг).

Таким чином, враховуючи, що матеріалами справи не підтверджується факт неповернення відповідачем позивачу жита саме у кількості 65519 кг., Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції щодо безпідставності визнання позову відповідачем.

Відповідно до ч.1, 2, 3 ст.538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання. При зустрічному виконанні зобов'язання сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено договором, актами цивільного законодавства, не випливає із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту. У разі невиконання однією із сторін у зобов'язанні свого обов'язку або за наявності очевидних підстав вважати, що вона не виконає свого обов'язку у встановлений строк (термін) або виконає його не в повному обсязі, друга сторона має право зупинити виконання свого обов'язку, відмовитися від його виконання частково або в повному обсязі.

Аналіз умов договору, зокрема п. 2.3., 3.1., 3.3, 6.6. свідчить, що обов'язку відповідача відвантажити зерно передує обов'язок позивача, зокрема, здійснити кінцевий (повний) розрахунок з відповідачем за надані послуги і передплату по відвантаженню, направити представника з належними документами.

Позивач доказів виконання покладених на нього вищенаведеними пунктами договору обов'язків, зокрема направлення до відповідача свого представника для прийняття зерна, ані суду першої інстанції, ані суду апеляційної інстанції не надав.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, у вигляді відшкодування збитків (ст. 611 Цивільного кодексу України).

Згідно із ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Разом з тим, ч. 4 наведеної статті закону передбачено, що прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

При цьому, в силу ч. 1 ст. 613 Цивільного кодексу України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Крім того, Київський апеляційний господарський суд приймає до уваги умову договору, викладену в п.6.5., відповідно до якого сторонами передбачено, що в разі не проведення поклажодавцем сплати за фактично проведені послуги в термін, запропонований в п.п. 6.4., зерновий склад має право самостійно провести натуральну форму розрахунку утримання безумовної частки зерна, яка знаходиться на зберіганні на суму вартості виконаних робіт, виходячи з цін, що склались в регіоні на період реалізації зерна.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що позивачем не була доведена протиправність поведінки відповідача, та наявність причино-наслідкового зв'язку між поведінкою відповідача та заподіянням заявлених до відшкодування збитків.

Крім того, відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються, в тому числі, вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог чинного законодавства. При визначенні розміру збитків, якщо інше не передбачено законом або договором, враховуються ціни, що існували за місцем виконання зобов'язання на день задоволення боржником у добровільному порядку вимоги сторони, яка зазнала збитків, а у разі якщо вимогу не задоволено у добровільному порядку, - на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків. Виходячи з конкретних обставин, суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ціни на день винесення рішення суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 623 Цивільного кодексу України збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов'язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред'явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.

Аналіз умов договору та норм спеціального щодо спірних відносин Закону України "Про зерно та ринок зерна в Україні" свідчить, що ними не врегульовано порядку розрахунку вартості зерна для визначення розміру збитків, які підлягають відшкодуванню поклажодавцю у випадку втрати, нестачі цього зерна.

А тому до спірних відносин, підлягають застосування загальні правила відшкодування збитків, закріплені, зокрема в ст. 225 Господарського кодексу України та ст.623 Цивільного кодексу України.

Отже при визначенні розміру збитків мають враховуватись або ціни, що існували на день подання до суду відповідного позову про стягнення збитків або ціни, що існують на день винесення спірного рішення.

В порушення вищенаведених вимог чинного законодавства, позивачем розрахунок розміру збитків здійснений, виходячи з ціни, за якою ним придбано зерно у Державного агентства резерву України на підставі договору №Юр-2в/963-2015 від 30.12.2015 року купівлі-продажу (відпуску) матеріальних цінностей державного резерву.

В договорі №40 від 18.01.2016 року надання послуг зерновим складом відсутні будь-які умови щодо порядку визначення ціни зерна, переданого на зберігання, у разі його нестачі або втраті.

Відповідно до ч.2 ст. 623 Цивільного кодексу України розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Так, позивачем не доведено належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст. 33,34 Господарського процесуального кодексу України наявність таких елементів складу господарського правопорушення, при яких настає відповідальність у вигляді відшкодування збитків, як протиправність поведінки відповідача, причинно-наслідковий зв'язок між поведінкою відповідача та заподіянням збитків, а також розміру збитків; клопотання про витребування таких доказів у зв'язку з неможливістю самостійного їх надання позивачем суду не подано.

Таким чином, колегія суддів вважає, що місцевим господарським судом повно і всебічно з'ясовані всі обставини справи та надано їм належну правову оцінку.

На підставі наведеного, колегія суддів дійшла висновку про те, що прийняте господарським судом рішення відповідає ст. ст. 43, 85 Господарського процесуального кодексу України, вимогам щодо законності та обґрунтованості, підстав для скасування чи зміни рішення, в тому числі, з мотивів, наведених в апеляційній скарзі не вбачається.

За таких обставин, рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2016 року у справі №927/389/16 підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" - задоволенню не підлягає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Столичний млин" залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Чернігівської області від 15.06.2016 року у справі №927/389/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №927/389/16 повернути до Господарського суду Чернігівської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді М.Г. Чорногуз

А.Г. Майданевич