КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2016 р. Справа№ 910/21885/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Дубовий О.С., представник за довіреністю № 214-2015 від 23.12.2015;

від відповідача - Гайдамащук О.В., представник за довіреністю № 16/07 від 06.01.2016р.,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2016 у справі №910/21885/15 (суддя Андреїшина І.О.) за позовом приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" про відшкодування шкоди в сумі 8 645, 66 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" 8 645, 66 грн. страхового відшкодування.

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.09.2015, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 у справі № 910/21885/15 позов задоволено повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.03.2016 р. у справі № 910/21885/15 касаційну скаргу приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Провідна" задоволено частково; постанову Київського апеляційного господарського суду від 08.12.2015 р. та рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2015 р. у справі № 910/21885/15 - скасовано; матеріали справи №910/21885/15 направлено на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

При цьому, судом касаційної інстанції було зазначено, що у даному випадку правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.257, 262, 512, 993 ЦК України, а не ст. 1191 ЦК України, на яку посилалися суди.

Вищий господарський суд України, направляючи справу на новий розгляд, зазначив, що судами не було встановлено, зокрема, чи був відповідач письмово (а саме, способом своєчасного звернення до відповідача із письмовою заявою про здійсненням відшкодування на його користь, яку він мав подати як новий кредитор у зобов'язанні) повідомлений про заміну кредитора у спірному зобов'язанні.

Також, було вказано, що суди не дослідили зміст рішення Апеляційного суду Кіровоградської області від 06.03.2014 (саме з цієї дати набрало чинності рішення Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 24.12.2013 у справі №392/2813/13-ц2/392/943/13) за яким позивач звернувся до суду з позовом у неправильно обраний спосіб лише у листопаді 2013 року, а з даним позовом через півтора року після набрання сили рішенням у справі №392/2813/13-ц2/392/943/13, що не підтверджує поважності причин пропуску позивачем позовної давності у даній справі, перебіг якої не переривається у цьому випадку (ст.264 ЦК України).

Касаційна інстанція також звернула увагу судів, що правові висновки судів у іншій справі не є преюдиціальними обставинами про які йдеться у статті 35 ГПК України.

За результатом нового розгляду судом 20.04.2016 прийнято рішення про відмову у задоволенні позову.

Судом першої інстанції, на виконання вказівок суду касаційної інстанції, було встановлено, що позивач доказів своєчасного звернення до відповідача із письмовою заявою про здійснення відшкодування на його користь (яку він мав подати як новий кредитор у зобов'язанні) не надав, у зв'язку з чим відповідачем належно виконано обов'язок відшкодування шляхом виплати потерпілій особі - первісному кредитору ОСОБА_5 8 645,66 грн.

Враховуючи встановлення вказаної обставини, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2016 у справі №910/21885/15 скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити повністю.

В апеляційній скарзі апелянт посилається на те, що ним не було пропущено строк позовної давності.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 19.09.2016 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник відповідача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між приватним акціонерним товариством "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" та ОСОБА_5 27.05.2011 р. було укладено договір № 06/02-16-200011471 добровільного страхування транспортного засобу, за яким був застрахований автомобіль НОМЕР_1.

У с. Нововознесенськ Маловисківського району Кіровоградської області 12.06.2011 сталася ДТП за участю автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_5 та "ВАЗ 21013" д.н.з. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_6

Внаслідок вказаної ДТП було пошкоджено автомобіль НОМЕР_2.

Відповідно до постанови Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 15.07.2011 р., ОСОБА_6 визнано винним у скоєнні ДТП 12.06.2011 р., у зв'язку з порушенням останнім п. 10.5. Правил дорожнього руху України та притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу.

ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", враховуючи умови договору добровільного страхування, звіт оцінювача від 16.06.2011 р. № 148-11 (вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, дорівнює розміру завданого збитку - 12 060,69 грн.), складено страховий акт від 21.07.2011 р., відповідно до якого виплачено потерпілому (страхувальнику) відшкодування в розмірі 9 162,49 грн.

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_6, як особи, яка експлуатувала автомобіль "ВАЗ 21013", д.н.з. НОМЕР_4, на законних підставах, була застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) № ВЕ/2203770 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50 000 грн., франшиза - 500 грн.).

ПрАТ "СК "Провідна" 26.08.2011 р. здійснило виплату коштів страхувальнику - ОСОБА_5, як постраждалій у ДТП особі, яка мала місце 12.06.2011 р., у розмірі 8 645,66 грн., що підтверджується копією залученого до матеріалів справи платіжного доручення № 039891 від 26.08.2011 з відомістю № ВПТ-001723 від 25.08.2011.

При цьому, з матеріалів справи вбачається, що ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" в порядку цивільного судочинства звернулося із відповідним позовом до ОСОБА_5 про стягнення коштів, отриманих ним від ПрАТ СК "Провідна".

Рішенням Маловисківського районного суду Кіровоградської області від 24.12.2013 р. позовні вимоги були задоволені та стягнуто з ОСОБА_5 на користь ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" кошти у розмірі 8 645,66 грн.

Рішенням апеляційного суду Кіровоградської області від 06.03.2014 р., залишеним без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 21.05.2014 р., вищезазначене рішення скасовано та прийнято нове, яким у задоволені позовних вимог було відмовлено повністю з огляду на те, що ОСОБА_5 отримав страхове відшкодування відповідно до умов договору, що в свою чергу, виключає підстави для стягнення вказаних коштів з нього на користь ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп".

ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" 20.05.2013 р. направило ПрАТ "Страхова компанія "Провідна" регресну вимогу про сплату коштів в розмірі 9 162,49 грн., яка була залишена без задоволення, що стало підставою для звернення позивача до суду з даним позовом.

Справа розглядалась судами неодноразово.

За результатом нового розгляду судом 20.04.2016 прийнято рішення про відмову у задоволенні позову.

Колегія суддів вважає обґрунтованою відмову у задоволенні позову, з огляду на наступне.

У справі, що розглядається, спір виник між двома страховими компаніями щодо відшкодування витрат, понесених у зв'язку із виплатою коштів за договором добровільного майнового страхування, а саме - щодо застосування до таких правовідносин положень ст.ст. 993, 1191 ЦК України, ст. 27 Закону України "Про страхування".

Згідно зі ст.ст.512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Таким законом, зокрема, є норми ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування", відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто, у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Відповідно, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок із відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ч.1 ст.262 ЦК України).

Підсумовуючи викладене, можна зробити висновок, що страхувальник, який зазнав майнової шкоди в деліктному правовідношенні, набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати з моменту заподіяння шкоди. У зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика перейшло право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності.

Перехід права вимоги за наведеними нормами права (ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування") слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями ст.1191 ЦК України.

Відповідно до ч.1 ст.1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку, що для її застосування необхідні дві умови: 1) право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим; 2) регрес має місце після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Крім того, за регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема, виплати страхового відшкодування (ч.6 ст.261 ЦК України).

Враховуючи викладене, саме положеннями ст.993 ЦК України та ст.27 Закону України "Про страхування" регулюються правовідносини між сторонами у справі, яка розглядається: позивач - ПрАТ "Княжа Вієнна Іншуранс Груп", виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримало від останнього права кредитора, а не регресу до ПрАТ "СК "Провідна", яке застрахувало цивільно-правову відповідальність ОСОБА_6, як особи, яка експлуатує автомобіль "ВАЗ 21013", д.р.н. НОМЕР_4, перед третіми особами за шкоду, завдану внаслідок експлуатації цього транспортного засобу.

ПрАТ "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" реалізувало своє право кредитора шляхом пред'явлення вимоги до ПрАТ "СК "Провідна", оскільки за договором страхування відповідальності (Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів") останнє надало згоду на прийняття обов'язку сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Оскільки, у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку - у даній справі з 13.06.2011, тоді як із позовом новий кредитор звернувся лише 21.08.2015.

При цьому, звернення з позовом до ОСОБА_5 у 2013 році, у задоволенні якого було відмовлено з наведених вище підстав, не змінює вказані обставини.

За таких обставин, які свідчать про перехід до страховика права вимоги, а не набуття ним такого права, правильним і обґрунтованим є застосування до спірних правовідносин положень ст.ст.257, 262, 512, 993 ЦК України, а не ст. 1191 ЦК України.

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України у постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-112цс13 (у зв'язку з наведеним Судова палата у господарських справах Верховного Суду України вважала за необхідне відійти від правової позиції, викладеної у постанові Верховного Суду України від 25 лютого 2015 року у справі № 3-9гс15).

У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи (ч.22.1 ст.22 Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування (ч.35.1. ст.35 Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів").

Підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування унормовані у статті ст.37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Так, підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди (ч. 37.1.4. цього Закону).

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України).

Отже, враховуючи, що з 22.07.2011 (день наступний за днем, коли позивач виплатив потерпілому страхове відшкодування) до позивача перейшли права кредитора у деліктному зобов'язанні щодо отримання від відповідальної за заподіяння шкоди особи страхового відшкодування, він мав звернутися у встановленому порядку до відповідача із відповідною заявою у порядку вищенаведеного Закону.

В іншому випадку у відповідача відсутні підстави для відмови у виплаті страхового відшкодування потерпілій особі, яка звернулась із відповідною заявою у встановленому законом порядку.

Згідно ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням.

Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Чинним законодавством не передбачено можливості зобов'язати боржника до повторного виконання належно виконаного обов'язку.

Позивач доказів своєчасного звернення до відповідача із письмовою заявою про здійснення відшкодування на його користь (яку він мав подати як новий кредитор у зобов'язанні) не надав, у зв'язку з чим відповідачем належно виконано обов'язок відшкодування шляхом виплати потерпілій особі - первісному кредитору ОСОБА_5 8 645,66 грн.

За наведених обставин, враховуючи те, що чинним законодавством не передбачено можливості зобов'язати боржника до повторного виконання належно виконаного обов'язку, відмова суду першої інстанції у задоволенні позову є обґрунтованою.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

За змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Відповідно до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Доводи апелянта щодо строку позовної давності не впливають на результат розгляду даного спору та не можуть бути підставою для задоволення позову, оскільки відповідачем було належно виконано свій обов'язок з відшкодування шляхом виплати потерпілій особі - первісному кредитору ОСОБА_5 8 645,66 грн.

Отже, позовна давність не підлягає застосуванню у зв'язку з відмовою у задоволенні вимог з підстав їх необґрунтованості.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 20.04.2016 у справі №910/21885/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/21885/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко