РІШЕННЯ

"08" вересня 2016 р.Справа № 921/404/16-г/4

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

Розглянув матеріали справи

за позовом Фізичної особи- підприємця ОСОБА_2, АДРЕСА_1

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Остап'ївської сільської ради, с. Остапє, Підволочиський район, 47861

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_2

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - ОСОБА_4, АДРЕСА_3

про визнання недійсними договору купівлі-продажу обладнання від 10.06.2003р.

За участі представників:

позивача: уповноважений ОСОБА_5, довіреність № б/н від 03.11.14 р.;

адвокат Чернов С.В., договір про надання юридичних послуг № б/н від 05.08.16р.;

третьої особи на стороні позивача: не з'явився;

відповідача: уповноважена ОСОБА_7, договір про надання юридичних послуг № б/н від 19.07.16 р.;

третьої особи на стороні відповідача: уповноважений ОСОБА_8, довіреність № 231818 від 23.09.13 р.

Суть справи:

В розпочатому судовому засіданні представникам сторін та третіх осіб процесуальні права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22, 27, 81-1 ГПК України, роз'яснено.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_2, АДРЕСА_1 звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, АДРЕСА_2 про визнання недійсними договору купівлі-продажу обладнання від 10.06.2003р.

Ухвалою суду про порушення провадження у справі від 13.07.2016 року до участі у справі № 921/404/16-г/4 в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору залучено на стороні позивача - Остап'ївську сільську раду, с. Остапє, Підволочиський район, 47861 та на стороні відповідача - ОСОБА_4, АДРЕСА_3.

26.07.2016 року на адресу суду від Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області надійшло письмове клопотання №786 від 21.07.2016 року у якому міська рада просить справу №921/404/16-г/4 розглядати за відсутності її представників та позовні вимоги визнає у повному обсязі.

28.07.2016р. відповідачем через канцелярію суду подано відзив на позовну заяву б/н від 28.07.2016р. з додатками, підтриманий його представником в судовому засіданні, у якому, повністю заперечуючи проти позову та доводів позивача, посилається на те що:

- між позивачем та відповідачем у цій справі відсутні будь-які матеріальні правовідносини, тому слід вважати, що між ними відсутній спір про право цивільне. А укладенням 10 червня 2003 року між фізичними особами - підприємцями ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як покупцями, та СГ ТОВ "Лорд", як продавцем, договору купівлі-продажу обладнання жодним чином не порушено прав та законних інтересів позивача - ФОП ОСОБА_2, а отже він (позивач) не може вважатись заінтересованою особою в розумінні цивільного законодавства;

- долучені позивачем до справи докази, на обґрунтування заявлених ним позовних вимог, не можуть вважатися належними і допустимими у розумінні ст.ст. 32, 34 ГПК України;

- також позивач просить застосувати до позовних вимог позивача правові наслідки спливу строків позовної давності в порядку ч.4 ст. 267 ГПК України.

Крім того, відповідачем подано клопотання без номеру та дати (вх.№14165 від 28.07.2016р.) про витребування з архіву господарського суду Тернопільської області справ №921/466/15-г/3 та №6/112-2070 для огляду в судовому засіданні, а також клопотання без номеру та дати (вх.№14166 від 28.07.2016р.) про витребування у позивача ОСОБА_2 оригіналів таких документів : довідки №252 від 29.06.2004р. , виданої виконкомом Остап'ївської сільської ради Підволочиського району ; відповіді на запит адвоката СГ ТзОВ "Лорд" від 23.06.2015 року без номеру, підписаної директором М.І. Чоп'яком.

Від представника позивача 28.07.2016 року на адресу суду надійшло клопотання б/н від 26.07.2016 року про перенесення розгляду справи.

У судовому засіданні, розглянувши клопотання відповідача без номеру та дати (вх.№14166 від 28.07.2016р.) про витребування у позивача ОСОБА_2 доказів, суд задовольнив його як таке, що подане відповідно до ст.ст.22,38 ГПК України, про що винесено відповідну ухвалу від 28.07.2016р.

У судовому засіданні 01.09.2016 р. представник позивача зазначив, що оригінали договору від 10.06.2003р., накладної №35 від 10.06.2003, №34 від 10.06.2003р., акту приймання-передачі від 10.06.2003р. в ФОП ОСОБА_2 відсутні, а тому надати копії вказаних документів з чітким текстом не має змоги, у зв'язку з чим просить суд витребувати їх у відповідача на підставі ст. 38 ГПК України.

В даному судовому засіданні представник фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 в усних поясненнях зауважила, що спірний договір виготовлявся у 2003 р. на друкарській машинці, а тому забезпечити чіткість тексту на його копії є утрудненим. Проте, зазначила, що його копія міститься у матеріалах справи 6/112-2070, з врахуванням чого позивач, як сторона у вказаній справі, має можливість зняти копії чи зробити витяги з її матеріалів.

Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Остап'ївської сільської ради у судове засідання не з'явився, однак на адресу суду надійшло клопотання Скалатської міської ради №999 від 31.08.2016 р., згідно якого остання позовні вимоги визнає в повному обсязі та просить суд розглядати спір за відсутності повноважного представника Остап'ївської сільської ради.

На адресу суду 01.09.2016 р. від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача ОСОБА_4 надійшли пояснення по суті спору б/н від 27.08.2016 р., відповідно до яких позовні вимоги ОСОБА_2 вважає необґрунтованими та безпідставними, а також посилається на те, що позивачем пропущено строк позовної давності для звернення до суду із вимогою про визнання недійсними договору купівлі-продажу обладнання від 10.06.2003р.

02.09.2016 р. відповідачем на вимогу суду подано через канцелярію суду належні (з чітким текстом) копії: договору від 10.06.2003р., накладної №35 від 10.06.2003, №34 від 10.06.2003р., акту приймання-передачі від 10.06.2003р.

07.09.2016 р. від позивача надійшло клопотання про долучення належним чином засвідчених копій документів згідно переліку.

У відповідності до ст. 77 ГПК України розгляд справи неодноразово відкладався (востаннє до 08.09.2016р.) для надання можливості: сторонам прийняти участь у її розгляді, а також подати додаткові докази у справу.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу у відповідності до ст.81-1 ГПК України не здійснювався за відсутності відповідного клопотання.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представників сторін та третьої особи на стороні відповідача, оцінивши представлені докази в їх сукупності, господарським судом встановив таке:

За загальними положеннями цивільного законодавства зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав і обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є також дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Із змістом зазначеної норми кореспондуються і приписи частини 1 статті 174 ГК України, відповідно до якої господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

10 червня 2003 року між фізичними особами - підприємцями ОСОБА_4 (покупець - 1) та ОСОБА_3 (покупець--2), як покупцями та СГ ТОВ "Лорд", в особі директора Чоп'яка Михайла Івановича, як продавцем, укладено договір купівлі-продажу ? обладнання цегельного заводу, що знаходиться по АДРЕСА_4, а саме: по 1/2 частини транспортера для переміщення цегли, по 1/2 частини преса по виготовленню цегли ФМК-8 та по 1/2 частини преса по виготовленню цегли ФМК-21;

- відповідно до п. 1.2. Договору порядок розрахунків та переходу права власності є таким: повний розрахунок Сторін за даним Договором здійснюється на момент його підписання. Право власності на майно, зазначене в п. 1.1. Договору, переходить в рівних частках до покупців. Повний розрахунок Сторін за даним договором здійснюється в момент його підписання.

10.06.2003р. на виконання умов договору продавцем - СГ ТзОВ "Лорд" по акту прийому - передачі обладнання цегельного заводу передано покупцям придбане ним обладнання .

В свою чергу покупцями повністю сплачено вартість придбаного ними майна в сумі 79 000грн., про що свідчить долучена до матеріалів справи квитанція до прибуткового касового ордера №35 від 10.06.2003р.

В подальшому, 14.05.2007 року між позивачем - ОСОБА_2, в особі ОСОБА_5, та відподачем - ОСОБА_3, укладено договір купівлі-продажу обладнання, а саме ? частину транспортера для переміщення цегли, преси по виготовленню цегли ФМК-8 та ФМК-21 ( всього дві штуки), що знаходяться по АДРЕСА_4, який рішенням господарського суду Тернопільської області від 27.11.2012р. у справі №6/112-2070 (залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2013р. та Вищого господарського суду України від 03.07.2013р.) договір купівлі - продажу обладнання від 14.05.2007 року, укладений між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 розірвано, а також зобов'язано ФОП ОСОБА_2 передати Фізичним особам-підприємцям ОСОБА_3 АДРЕСА_5, інд. номер НОМЕР_1 і ОСОБА_4, АДРЕСА_6, інд. номер НОМЕР_2 транспортер для переміщення цегли, прес по виготовленню цегли ФМК-8 та прес по виготовленню цегли ФМК-21. Зазначене рішення суду позивачем було виконано.

З огляду на викладене, позивач вважає, що так як укладенню договору купівлі-продажу обладнання від 14.05.2007р. між позивачем - ОСОБА_2, в особі ОСОБА_5, та відподачем - ОСОБА_3, передувало укладення оспорюваного договору купівлі-продажу від 10.06.2003р., який на думку позивача є недійсним і, відповідно, вказаний договір не створив юридичних наслідків для ФОП ОСОБА_10 щодо набуття ним права власності на 1/2 частини обладнання транспортера для переміщення цегли та 1/2 частини 2 пресів по виготовленню цегли ФМК-8 та ФМК-21.

Свої доводи позивач обґрунтовує наступним:

- на час укладення оспорюваного правочину відповідач не був законним власником предмету Договору - ? частини обладнання транспортера для переміщення цегли, ? частини 2 пресів по виготовленню цегли ФМК-8 та ФМК-21, однак одержав кошти в рахунок оплати за договором купівлі-продажу, чим заподіяв ФОП ОСОБА_2 матеріальну шкоду, оскільки і після розірвання договору кошти йому (позивачу) не повернуто;

- договір купівлі-продажу обладнання від 10.06.2003 року керівником СГ ТОВ "Лорд" Чоп'яком М.І. не підписувався, про його існування останньому відомо не було, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено лист СГ ТВ "Лорд" за підписом директора Чоп'яка М.І. відповідного змісту, а тому вважає, що оспорюваний правочин не може створювати юридичних наслідків для відповідача - фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, зокрема, щодо набуття останнім права власності на ? частини обладнання транспортера для переміщення цегли та ? частини 2 пресів по виготовленню цегли ФМК-8 та ФМК-21.

Крім того, позивач зазначає, що накладну № 34 від 10.06.2003 року, видану СГ ТОВ "Лорд" з метою проведення оплати за вищевказаним договором купівлі-продажу від 10.06.2003 року, директор СГ ТОВ "Лорд" не підписував та не видавав;

- на думку позивача не знаходить свого підтвердження, зокрема, і порядок розрахунків, передбачений в п. 1.2 Договору., оскільки кошти на рахунок СГ ТОВ "Лорд" від ОСОБА_3 не надходили, будь-яких розрахунків в готівковій формі сторони між собою не проводили, а тому реальних наслідків укладення оспорюваного правочину не відбулось.

Водночас, звертаючись з позовом про визнання договору недійсним, позивач покликається на той факт, що на момент укладення договору від 10.06.2003р. майно, що є предметом даного правочину, не перебувало на балансі продавця - СТ ТОВ "Лорд", оскільки належало пайовикам СГ ТОВ "Остап'ївське", на підтвердження чого ним до матеріалів справи долучено довідку Остап'ївської сільської ради від 29.06.2004р.

Окрім того, зборами пайовиків с. Остап'є прийнято рішення про визнання цегельного заводу частиною майна усіх пайовиків СГ ТОВ "Остап'ївське" у зв'язку з незаконними діями колишнього директора СГ ТОВ "Остап'ївське" та віднесли зазначене майно до переліку майна, яке підлягає розпаюванню.

З врахуванням наведеного позивач вважає, що укладений договір купівлі-продажу від 10.06.2003р. є недійсним. При цьому він посилається на норми ч. 1,3 ст. 203 та ч. 1 ст. 215 ЦК України.

Оцінивши зібрані у справі докази та керуючись нормами чинного законодавства, суд встановив, що позовні вимоги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до приписів ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 ГК України).

Згідно з нормами частин 1-3 ст. 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Аналіз спірних правовідносин свідчить, що оспорюваний у справі договір є договором купівлі-продажу згідно якого та в силу ст. 655 Цивільного кодексу України, одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

При цьому слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною першої статті 215 Цивільного кодексу України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3 ст. 215 ЦК України).

Абзацом першим п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України „Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Частиною п'ятою п. 5 вказаної постанови передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК ( 435-15 ) вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір купівлі-продажу, не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Тобто, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за їх захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

У п.4 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 12.03.1999р. №02-5/ІІІ „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням угод недійсними" зазначено, що крім контрагентів за договором, позивачем у справі про визнання угоди недійсною може бути будь-яка особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує ця угода.

У п. 18 Інформаційного листа Вищого Господарського суду України №01-8/211 від 07.04.2008р. вказано, що коло заінтересованих осіб має суд засовувати в кождному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

Зважаючи на те, що визнання правочину недійсним є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, який передбачений п.2 ч. 2 ст. 16 ЦК України, з позовом до суду вправі звернутись особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

З наведених норм випливає, що до суду з позовом про визнання "чужого" правочину недійсним вправі звернутись не будь-яка заінтересована особа, а лише та особа, особисті немайнові або майнові права та інтереси якої порушуються оспорюваним правочином. Крім того, визнання правочину недійсним повинно бути саме тим способом захисту прав та інтересів, застосування якого призведе до захисту порушених прав та інтересів особи, яка не є стороною оспорюваного правочину.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Тому, з цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права та можливість його захисту в обраний ним спосіб (правова позиція Верховного Суду України, викладена у листі від 01.07.2014р. "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України")

Зі змісту позовної заяви вбачається, що звертаючись до суду з позовною вимогою про визнання укладеного 10 червня 2003 року між фізичними особами - підприємцями ОСОБА_4 та ОСОБА_3, як покупцями, та СГ ТОВ "Лорд", як продавцем, договору купівлі-продажу обладнання позивач вважав себе заінтересованою особою щодо цього правочину, а сам договір - недійсним.

Статтею 4-3 ГПК України визначено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до положень вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Вимоги, що пред'являються до доказів, визначені ст. 34 ГПК України. Згідно із приписами вказаної норми, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Таким чином, в процесі розгляду справи позивач не довів належними і допустимими доказами, яким чином визнання недійсним договору купівлі-продажу обладнання від 10.06.2003р. відновить його право, як сторони договору купівлі-продажу від 14.05.2007 року, укладеного між позивачем - ОСОБА_2, в особі ОСОБА_5, та відподачем - ОСОБА_3, котрий розірвано за рішенням господарського суду Тернопільської області від 27.11.2012р. у справі №6/112-2070 (залишеним без змін постановами Львівського апеляційного господарського суду від 12.02.2013р. та Вищого господарського суду України від 03.07.2013р.) , у зв'язку із невиконанням ним (СПД ОСОБА_2.) зобов'язань по оплаті купленого майна.

Враховуючи вищевикладене позивачем не доведено наявність обставин і підстав, за яких спірний договір порушує його права і законні інтереси, відтак у нього відсутні правові підстави вимагати визнання недійсним договору купівлі-продажу від 10.06.2003р., а тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю.

Порушене представником відповідача у відзив б/н від 28.07.2016р. питання про застосовування до розглядуваних правовідносин позовної давності залишено судом без розгляду, так як згідно з ст. 261 ЦК позовна давність застосовується лише за наявності порушення прав особи, тобто, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушено право або охоронюваний законний інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача у справі.

Керуючись ст.ст. 43, 32-33, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,-

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 22.09.2016р.

Суддя Н.М. Бурда