РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2016Справа №910/13097/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Енергетично-інвестиційна компанія»

До Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна»

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача

Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Семенова Ганна Володимирівна

Про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню

Суддя Ващенко Т.М.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Коваль В.А. представник за довіреністю № 01-07 від 01.07.16.

Від відповідача: Сисин Л.В. представник за довіреністю № б/н від 12.04.16.

Від третьої особи: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Енергетично-інвестиційна компанія» (далі - позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» про визнання виконавчого напису Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Ганни Володимирівни № 1032 від 18.05.16. таким, що не підлягає виконанню.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.16. порушено провадження у справі № 910/13097/16, залучено до участі в розгляді даної справи на підставі ст. 27 ГПК України в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенову Ганну Володимирівну, та призначено справу до розгляду на 02.08.16.

За результатами судового засідання 02.08.16. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи було відкладено на 15.09.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

15.09.16. відповідачем через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.09.16. розгляд справи було відкладено на 29.09.16.

Крім того, ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.09.16. на підставі ст. 69 ГПК України було продовжено строк вирішення спору в даній спарві на п'ятнадцять днів.

Розглянувши клопотання позивача про вжиття на підставі ст. ст. 66, 67 ГПК України заходів до забезпечення позову шляхом зупинення виконавчого провадження № 51494987, відкритого на підставі виконавчого напису № 1032 від 18.05.16., суд дійшов висновку про відмову в його задоволенні з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Згідно з п. 1.1 роз'яснення Вищого господарського суду України № 01-8/2776 від 12.12.06. «Про деякі питання практики застосування забезпечення позову», заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову.

При цьому, відповідно до п. 1 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 16 від 26.12.11. «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», особа, яка подала заяву про забезпечення позову, повинна обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову. З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 ГПК, обов'язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного заходу до забезпечення позову.

Разом з тим, згідно з п. 3 вказаної постанови, достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду. Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Отже, питання задоволення заяви сторони у справі про застосування заходів до забезпечення позову вирішується судом в кожному конкретному випадку виходячи з характеру обставин справи, що дозволяють зробити припущення про утруднення чи унеможливлення виконання рішення суду у випадку невжиття заходів забезпечення позову. Вказана правова позиція була підтримана й Вищим господарським судом України при винесенні постанови у справі № 6/166 від 13.08.2008 р.

Предметом спору в даній справі є визнання виконавчого напису Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Семенової Ганни Володимирівни № 1032 від 18.05.16. таким, що не підлягає виконанню.

Позивач просить суд забезпечити позов шляхом зупинення виконавчого провадження № 51494987, відкритого на підставі виконавчого напису № 1032 від 18.05.16., оскільки, на його думку, у разі розшуку та вилучення вказаного майна буде неможливо виконати рішення Господарського суду міста Києва в даній справі, а позивачу буде завдано матеріальних збитків.

Проте, вищевказані твердження позивача щодо необхідності вжиття заходів до забезпечення позову, на думку суду, не є тими обставинами, з якими закон пов'язує застосування обраного позивачем виду забезпечення позову.

Приймаючи до уваги те, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, дані про неможливість захисту прав, свобод та інтересів позивача без вжиття таких заходів також не наведені, суд не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про вжиття заходів забезпечення позову.

Згідно з ч. 5 ст. 49 ГПК України суми, які підлягають сплаті за проведення судової експертизи, послуги перекладача, адвокати та інші витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача; при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі вищевикладеного, враховуючи положення ст. 49 ГПК України та Закону України "Про судовий збір", так як заяву про забезпечення позову судом розглянуто, тому витрати позивача по сплаті судового збору в розмірі 689,00 грн. за розгляд заяви про забезпечення позову, покладаються на позивача.

В судовому засіданні 29.09.16. о 11:40 год. на підсаві ч. 3 ст. 77 ГПК України було оголошено перерву до 29.09.16. о 14:20 год.

В судовому засіданні 29.09.16. після оголошеної перерви позивачем підтримано свої позовні вимоги в повному обсязі.

Відповідач в судовому засіданні 29.09.16. після оголошеної перерви проти позову заперечував.

Третя особа в судове засідання 29.09.16. не з'явилась.

За результатами дослідження доказів, наявних в матеріалах справи, суд у нарадчій кімнаті, у відповідності до ст. ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, ухвалив рішення у справі № 910/13097/16.

В судовому засіданні 29.09.16. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

24.04.13. між позивачем (далі - Лізингодавець) та відповідачем (далі - Лізингоодержувач) було укладено Договір про фінансовий лізин № 00007238 (далі - Договір), відповідно до умов якого (п. п. 3.2, 3.3) Лізингодавець придбаває об'єкт лізингу та передає його Лізингоодержувачу на умовах фінансового лізингу, а Лізингоодержувач користується предметом лізингу згідно умов Договору.

У відповідності до п. 3.1 Договору, предметом лізингу (об'єктом лізингу) є транспортний засіб Audi Q7 3.0 TDI 2013 року виробництва, шасі № НОМЕР_2.

За умовами преамбули до Договору вартість предмету лізингу становить 84 570,00 доларів США.

Строк лізингу за Договором визначається з дати підписання акту приймання-передачі Лізингоодержувачем об'єкта лізингу та у відповідності до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (п. п. 12.1, 12.2 Договору).

З наявного в матеріалах справи графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (план відшкодування) вбачається, що кожний лізинговий платіж підлягає сплаті 15 числа кожного місяця.

За приписами п. 8.3.2 Договору якщо Лізингоодержувач повністю або частково не здійснить оплату одного лізингового платежу, при цьому, якщо прострочення лізингового платежу триває більш ніж 30 днів, Лізингодавець має право розірвати Договір/відмовитись від Договору і витребувати об'єкт лізингу у Лізингоодержувача, в тому числі у примусовому порядку згідно виконавчого напису нотаріуса.

Лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати Договір/відмовитись від Договору, та також, серед іншого, на повернення об'єкта лізингу у випадку якщо Лізингоодержувач не сплатив один наступний лізинговий платіж у повному обсязі або частково, і строк невиконання зобов'язання зі сплати перевищує 30 (тридцять) календарних днів (п. 12.6.1 Договору).

В зв'язку з невиконанням позивачем своїх зобов'язань щодо оплати лізингових платежів за період з 16.01.16. по 05.04.16. (наявність прострочення понад 30 днів), відповідач направив позивачу вимогу № 00007238 від 05.04.16. (яке 16.05.16. було відправлено відділенням поштового зв'язку за зворотною адресою відповідача, в зв'язку із закінченням встановленого терміну зберігання) про сплату заборгованості з попередженням про те, що у разі неоплати відповідач відмовляється від Договору і витребовує об'єкт лізингу в безспірному порядку.

Надані позивачем платіжні доручення лише підтверджують прострочення сплати лізингових платежів за період, на підставі прострочення за який було вчинено оспорюваний виконавчий напис, понад 30 днів. Крім того, судом враховано, що за приписами п. 4.2 Договору, якщо Лізингоодержувач здійснює платежі, що не покривають усіх його зобов'язань перед Лізингодавцем, та/або затримує платежі, сторони погоджуються, що суми, виплачені Лізингоодержувачем, розподілятимуться таким чином (у послідовності, зазначеній нижче): витрати на відновлення стану об'єкта лізингу; штрафні санкції за прострочення будь-яких платежів, лізингові платежі (при чому в першу чергу відсотки/проценти за користування обсягом фінансування, а потім частина від обсягу фінансування; інші компенсації інших витрат Лізингодавця в зв'язку з Договором.

Зважаючи на те, що у встановлені строки позивач не повернув предмет лізингу, відповідач 18.05.16. з метою захисту свого порушеного права звернувся із заявою до нотаріуса для вчинення виконавчого напису про вилучення та повернення від позивача предмету лізингу переданого у користування за Договором фінансового лізингу.

До вказаної заяви відповідачем було додано: оригінал Договору фінансового лізингу, копію повідомлення № 2322/08 від 01.08.2014 р. та докази його надсилання, копію повідомлення № 00007238 від 05.04.16. з доказами його надсилання та доданими до нього рахунками-фактурами, довіреність, повний витяг з єдиного реєстру довіреностей.

18.05.16. на підставі вказаної заяви та доданих до неї документів приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Семеновою Ганною Володимирівною було вчинено виконавчий напис № 1032 про повернення лізингоодержувачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «Енергетично-інвестиційна компанія» на користь лізингодавця - Товариства з обмеженою відповідальністю «Порше Лізинг Україна» автомобіля марки Audi модель Q7, тип легковий універсал-В, номер шасі (кузова, рами) НОМЕР_2, рік випуску 2013, колір білий, реєстраційний номер НОМЕР_1, за невиплачені лізингові платежі за період з 16 січня 2016 року по 05 квітня 2016 року.

Не погоджуючись з законністю вказаних дій, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги не підлягають задоволенню, зважаючи на наступне.

Відповідно до приписів ст. ст. 11, 15 Цивільного кодексу України цивільні права й обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України.

Положеннями ст. 16 ЦК України встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Виходячи з приписів частини другої статті 50 Закону України «Про нотаріат», право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти.

Відповідно до п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 24.10.2011 р. «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам» спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 ГПК. При цьому за змістом статей 1, 2, 18, 22, 27 ГПК, статей 1 і 3 названого Закону нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а залучається до участі в ньому як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Відповідно до положень ч. 3 ст. 15 Господарського процесуального кодексу України справи у спорах про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню відповідача або за місцем виконання виконавчого напису нотаріуса за вибором позивача.

Тож, з аналізу вищенаведених норм законодавства вбачається, що суд може захистити порушене право, зокрема, шляхом визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню.

Предметом доказування у господарських спорах даної категорії за загальним правилом є обставини, які свідчать про існування правових підстав для вчинення виконавчого напису, зокрема, існування у боржника відповідного боргу перед кредитором та того, чи допускається у спірних правовідносинах застосування вказаного досудового способу вирішення спорів.

Так, відповідно до ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» визначено, що лізингоодержувач має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку.

Лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу та вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 днів.

Відмова від договору лізингу є вчиненою з моменту, коли інша сторона довідалася або могла довідатися про таку відмову.

Таким чином, за змістом приписів вказаної норми Закону, відмова лізингодавця від договору лізингу повинна передувати у часі реалізації лізингодавцем права вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Як зазначалось вище, відповідач звертався до позивача з попередженням, що останній має прострочену заборгованість щодо сплати лізингових платежів.

Доказів повної сплати спірних рахунків до моменту вчинення оспрюваного виконавчого напису позивачем суду не надано.

Таким чином, внаслідок невиконання позивачем взятих на себе зобов'язань зі сплати лізингових платежів та вимог відповідача останній реалізував своє право розірвати договір, укладений між сторонами, з огляду на що позивач має повернути відповідний предмет лізингу.

В силу невиконання вказаного обов'язку в добровільному порядку, відповідач скористався правом, визначеним ст. 7 Закону України «Про фінансовий лізинг», вимагати повернення предмета лізингу від лізингоодержувача у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса.

Відповідно до ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість.

Відповідно до п. 1-3 гл. 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 р., для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів.

Для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені:

- відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника;

- дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи;

- номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи;

- строк, за який має провадитися стягнення;

- інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо.

Нотаріус вчиняє виконавчі написи:

- якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем;

- за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року.

Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 р.

В силу п. 8 Переліку, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29.06.1999 р., такими документами є договори лізингу, що передбачають у безспірному порядку повернення об'єкта лізингу.

Зокрема, відповідно до положень вказаного пункту Переліку для одержання виконавчого напису подаються: а) оригінал договору лізингу; б) засвідчена лізингодавцем копія рахунка, направленого лізингоодержувачу, з відміткою про несплату платежів після вручення письмового повідомлення.

Як зазначалось вище, до заяви про вчинення виконавчого напису відповідачем було додано відповідні документи.

Вирішуючи даний спір по суті, Господарський суд міста Києва також вважає за необхідне звернути увагу на наступне.

Спори між боржниками і стягувачами, а також спори за позовами інших осіб, прав та інтересів яких стосуються нотаріальні дії чи акт, у тому числі про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом, вирішуються господарським судом за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо суб'єктний склад сторін відповідного спору відповідає приписам статті 1 Господарського процесуального кодексу України.

Як зазначено в абз. 3 п. 8 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.10.2011 р. № 10 «Про деякі питання підвідомчості і підсудності справ господарським судам», до господарського суду не можуть оскаржуватися дії нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права, заснованого на приписах цивільного чи господарського законодавства.

Таким чином, слід дійти висновку, що господарські суди при розгляді позову про визнання виконавчого напису нотаріуса таким, що не підлягає виконанню, за яким було вилучено предмет лізингу, перевіряють лише належність кредитору права вимагати повернення майна, зазначеного у виконавчому написі, а також встановлюють наявність (відсутність) об'єктивних обставин, при яких виконавчий напис втратив чинність та не підлягає виконанню.

У свою чергу, господарські суди не повинні перевіряти правильність виконавчого напису з позиції законності дій нотаріуса при його вчиненні та надавати оцінку його діям при вчиненні виконавчого напису, оскільки за змістом ст. ст. 1, 2, 18 ГПК України, ст. ст. 1 і 3 Закону України «Про нотаріат» нотаріус не може бути відповідачем у господарському процесі, а відповідно до ст. 50 названого Закону нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду.

На підставі наведених норм чинного законодавства, роз'яснень Пленуму Вищого господарського суду України та висловлених ним правових позицій у постановах від 11.03.2014 р. у справі № 5011-5/14359-2012, від 19.02.2014 р. у справі № 915/1255/13, від 14.11.2012 р. у справі № 5021/378/12, від 31.07.2012 р. у справі 26/360, суд приходить до висновку, що в даному випадку, він позбавлений можливості надавати оцінку доводам позивача, які зводяться до намагання вказати на порушення приватним нотаріусом порядку вчинення нотаріальних дій, а не довести відсутність заборгованості перед відповідачем за Договором фінансово лізингу, її розміру та строків, інших, ніж визначено відповідачем, а відповідно й відсутності загалом підстав для вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом.

Так, господарський суд міста Києва вважає за необхідне звернути увагу позивача на те, що відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 3 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справі» право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, а також нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти (частина друга статті 50 Закону України від 02 вересня 1993 року № 3425-XII «Про нотаріат»). За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства.

Таким чином, позивач не позбавлений права звернутись з відповідним позовом до приватного нотаріуса в порядку цивільного судочинства, якщо вважає, що ним було порушено правила вчинення відповідної нотаріальної дії.

У свою чергу, господарський суд бере до уваги те, що звернувшись з даним позовом до суду, позивач не надає жодних доказів на підтвердження невірного визначення відповідачем суми та строків прострочення заборгованості зі сплати лізингових платежів, у зв'язку з якою за спірним виконавчим написом було вирішено вилучити у позивача предмет лізингу.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Таким чином, враховуючи означений предмет доказування у спорах даної категорії в господарському процесі, позивач повинен був довести перед судом відсутність спірної заборгованості за Договором лізингу та обставин її прострочення більш ніж 30 днів.

Водночас, оскільки суд встановив, що позивачем на спростування відомостей, наданих відповідачем на підтвердження обставин порушення зобов'язань зі сплати лізингових платежів з боку позивача, належних доказів не представлено, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість та недоведеність заявлених позовних вимог, вони задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, судовий збір суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.10.16.

Суддя Т.М. Ващенко