ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2016 р. Справа № 925/990/16

Господарський суд Черкаської області в складі: головуючого - судді Спаських Н.М. з секретарем судового засідання Волна С.В., за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю;

від відповідача: ОСОБА_2 - за довіреністю;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси справу за позовом приватного підприємства "Агроспецпроект" до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про стягнення 128 560,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

Заявлено позов про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 128 560,00 грн., з яких: 127 600,00 грн. вартість втраченого при перевезенні вантажу та 960,00 грн. витрат по проведенню експертизи на підставі договору № 89 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 02 грудня 2009 року, укладеного між сторонами.

В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримує повністю та просить суд позов задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечив повністю, вважає позовні вимоги безпідставними та просить застосувати строк позовної давності.

Представник позивача заперечив проти застосування строку позовної давності та в ході розгляду справи по суті змінив обґрунтування позовних вимог і вказав, що відносини сторін є позадоговірними, строк позовної давності застосовується загальний як для відшкодування шкоди та просить задовольнити позовні вимоги на підставі ст. 1166 Цивільного кодексу України.

Заслухавши доводи і пояснення представників сторін, дослідивши наявні в справі матеріали, суд вважає, що у позові слід відмовити з усіх наведених позивачем підстав, виходячи з наступного:

У відповідності до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно роз'яснення п. 3.11. постанови Пленуму ВГСУ від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" -- не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Водночас і посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв'язку з цим господарський суд, з'ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини.

З матеріалів справи вбачається наступне:

02 грудня 2009 року між приватним підприємством "Агроспецпроект" (Відправник вантажу, позивач по справі), в особі директора ОСОБА_4, який діє на підставі Статуту та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (Перевізник, відповідач по справі), який діє на підставі Свідоцтва про державну реєстрацію було укладено договір № 89 на перевезення вантажів автомобільним транспортом (а.с. 10-12, далі - Договір), у відповідності до якого предметом даного Договору є надання Перевізником транспортно-експедиційних послуг з перевезення вантажів Відправнику вантажу, згідно умов даного Договору (п. 1.1. Договору).

Відповідно до п. 1.2. Договору предметом, що підлягає перевезенню, є продукти харчування й інші товари.

Відповідно до п. 1.3. Договору обсяг перевезень, найменування й адреса Вантажоодержувача, місце завантаження вказуються в заявці на перевезення, що складається на кожен факт перевезення. Зразок заявки приведено у Додатку № 1 до даного Договору, що є невід'ємною частиною даного Договору.

Відповідно до п. 1.4. Договору Відправник вантажу надає заявку на перевезення по факсу не пізніше як за 12 годин до подачі автомашини для навантаження.

Відповідно до п. 1.5. Договору після одержання заявки Перевізник заповнює її належним чином (вказує державний номер автомобіля, державний номер причепа, зазначає прізвище, ім'я, по батькові водія, підписує, завіряє підпис печаткою) і відправляє Відправнику вантажу факсимільним зв'язком не пізніше 15 години дня, що передує дню перевезення.

Договір набирає сили з моменту його підписання обома Сторонами і діє до 31 грудня 2010 року, але в будь-якому випадку - до повного розрахунку між Сторонами. Якщо за 10 днів до припинення дії Договору жодна зі Сторін не виявила бажання припинити дію Договору, він щороку вважається продовженим на тих самих умовах на кожний наступний календарний рік (п.п. 9.1. - 9.2. Договору).

Відповідно до ст. 174 Господарського кодексу України договір є підставою для виникнення господарських зобовязань, які згідно зі ст.ст. 193, 202 Господарського кодексу України повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства.

Відповідно до ст. 202 Господарського кодексу України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 2 ст. 908 Цивільного кодексу України визначено, що загальні умови перевезення визначаються цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

Укладений сторонами договір відповідає положенням ст. 909 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 307 Господарського кодексу України договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням первісного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Укладений між сторонами договір № 89 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 02 грудня 2009 року за своїм юридичним змістом відповідає договору перевезення, доказів його недійсності чи розірвання сторонами суду не надано.

У відповідності до ст. 316 Господарського Кодексу України, за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлений обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, укладати від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечувати відправку і одержання вантажу, а також виконання інших зобов'язань, пов'язаних із перевезенням.

Позивач не вказав суду, за якими умовами він тлумачить укладений між сторонами договір як такий, що переважно містить елементи договору транспортного експедирування і при цьому вважає, що з боку відповідача відбулося не порушення умов перевезення вантажу, а порушення умов експедирування, а тому на позивача не поширюються скорочені строки позовної давності як у відносинах перевезення.

Як вбачається із матеріалів справи, 27 жовтня 2014 року між сторонами була сформована та затверджена заявка на перевезення вантажів № КИ-0434 (а.с. 15, далі - Заявка) за якою Перевізник-позивач зобов'язався здійснити на користь відповідача перевезення, при цьому місце завантаження: м. Золотоноша Черкаської області, вул. Жашківська, 32; найменування та вага вантажу - насіння насипом в мішках, 20 тон в кількості 1961, вартість перевезення 4 500,00 грн., автомобіль для перевезення - Даф № НОМЕР_1, причіп № НОМЕР_2, водій - ОСОБА_5, пункт розвантаження - Черкаська область, м. Золотоноша, вул. Жашківська, 32, час розвантаження 28.10.2014 до 17:00.

Сторони не заперечують, що у заявці щодо пункту розвантаження допущено описку і місцем завантаження насправді є ТОВ "Укрнасінняпром" с. Сонячне, Запорізької області вул. Сонячне шосе, 50, звідки фактично і було отримано відповідачем вантаж для перевезення.

Згідно товарно-транспортної накладної на перевезення товару № 905 від 27.10.2014 р. (а.с. 19), на території товариства з обмеженою відповідальністю "Укрнасінняпром" (Запорізька область, Запорізький район, с Сонячне, вул. Сонячне шосе, 50) для здійснення перевезення було завантажено насінням соняшнику (далі - вантаж) автомобіль НОМЕР_3, НОМЕР_4. Вантаж отриманий водієм ОСОБА_5. Загальна кількість Вантажу склала 1961 посівних одиниць насіння соняшнику "Аламо" (партія 001 та партія 002), з них партія 001 - 385 посівних одиниць, партія 002 - 1576 посівних одиниць.

За даними ТТН вантаж пред'явлено до перевезення у повному обсязі.

У сторін немає заперечень проти того, що виправлення у ТТН № 905 від 27.10.2014 року (а.с. 19) в частині відомостей про автомобільного перевізника (АСП ПП Золотоніська філія виправлено на ФОП ОСОБА_3Г.) відповідає дійсним обставинам взаємовідносин сторін.

За доводами позивача, після прибуття вищевказаного автомобіля, на територію Золотоніської філії приватного підприємства "Агроспецпроект" 28.10.2014 співробітниками Вантажоодержувача в присутності водія ОСОБА_5 було виконано розвантаження автомобіля та виявлено недостачу насіння соняшнику у кількості 116 посівних одиниць.

На примірнику товарно-транспортній накладної позивача була зроблена примітка, що товар був прийнятий вантажоодержувачем згідно акта №2 від 28.10.2014 (а.с. 19 оборот). При цьому така відмітка відсутня на примірнику відповідача. Представник позивача вказав, що таку відмітку не було проставлено через ненадання водієм ОСОБА_5 свого екземпляру ТТН і через те, що водієм було підписано акт № 2 від 28.10.2014 року (а.с. 21) про недостачу насіння соняшника в кількості 116 посівних одиниць, яким він фактично підтвердив недостачу.

Згідно експертного висновку Черкаської торгово-промислової палати № 0-515 від 14.09.2015 (а.с. 20) середня ринкова вартість насіння соняшника Аламо становить 1 100 грн./п.о., тобто вартість втраченого вантажу склала 127 600,00 грн.

Представник відповідача подав відзив на позовну заяву в якому вказав, що при прийнятті вантажу, жодних недостач чи втрат не було встановлено, про що свідчить належним чином оформлена товаро - транспортна накладна №905 від 27.10.2014р. надана відповідачу за результатами перевезення, на якій жодних приміток про недостачу позивачем не проставлено (а.с. 50). Таким чином відповідач вважає, що підписавши примірник товарно-транспортної накладної відповідача, позивач підтвердив, що вантаж він отримав у повному обсязі. Також відповідач вказав, що акт № 2 від 28.10.2014 не відповідає вимогам щодо оформлення такого акту, які встановлені додатком № 2 Договору та був підписаний лише представниками позивача та водієм відповідача, який не є уповноваженим представником підписувати документи в т.ч. і за керівника Перевізника, як того вимагає узгоджена у Договорі форма Акту. Відповідач вважає, що акт було підписано значно пізніше вказаної на ньому дати і через помилку водія відповідача, який не розумів, що він підписав.

Також відповідач просить застосувати строк позовної давності, оскільки з моменту виникнення ситуації, яка стала підставою для звернення позивача до суду пройшло вже майже 2 роки, а для претензій і позовів щодо перевезення вантажів діють скорочені строки позовної давності.

Щодо складеного акту № 2 від 28.10.2014 (а.с. 21) з приводу недостачі перевезеного вантажу, судом встановлено таке:

Пунктом 2.1.8 укладеного сторонами договору № 89 від 02.12.2009 року передбачено, що після розвантаження та передачі вантажу відповідач повинен отримати у вантажоодержувача екземпляри накладної на товар, ТТН та відповідний акт про нестачу, ушкодження, пересортицю або брак вантажу, (якщо таке мало місце) згідно Додатку № 2 , належним чином оформлені.

Додаток № 2 договору містить форму акту нестачі, ушкодження, пересортиці або браку вантажу (а.с. 14). Даний акт підлягає затвердженню керівниками вантажоодержувача, перевізника та відправника вантажу і підписується представниками всіх цих осіб.

ОСОБА_6 № 2 від 28.10.2014 року ( а.с. 21) формі узгодженого сторонами акту до договору № 89 від 02.12.2009 року не відповідає взагалі.

Суд не погоджується із доводами позивача про те, що цей акт правомірно було складено у довільній формі, бо у позивача на той момент не було бланку належної форми акту і форма цього документу не має вирішального значення, бо містить всі положення із акту, який вміщено у додатку № 2 до договору. Крім того позивач зазначає, що договір між сторонами був орієнтований на перевезення консервованої продукції, а тому на думку представника акт з додатку № 2 не зовсім відповідає перевезенню посівних одиниць насіння і фіксації їх недостачі.

У відповідності до ч. 2 ст. 180 ГК -- господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

Складення певного додатку до господарського договору, яким передбачено узгоджену сторонами форму акта про недостачу вантажу є доказом того, що таке складення акту про недостачу вантажу (саме за формою з додатку № 2) є істотною умовою договору між сторонами.

Ст. 525 ЦК передбачає, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Представник позивача не зміг пояснити суду, на якій правовій підставі позивач має право відступити від умов договору з приводу узгодженої сторонами форми акту про недостачу вантажу згідно Додатку № 2 до договору

та складати його у довільній формі.

Ст. 34 ГПК встановлює, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Суд вважає, що оскільки форма акту про недостачу, ушкодження, пересортицю або брак вантажу була передбачена умовами договору між сторонами як істотна умова, з приводу якої досягнуто спеціальної згоди та затверджена додатком № 2 до договору, то акти іншої форми не можуть бути належним і допустимим доказом настання вказаних обставин в силу ст. 525 ЦК України.

Складений позивачем за участі водія відповідача ОСОБА_6 № 2 від 28.10.2014 року (а.с.21) не відповідає узгодженій сторонами формі та не затверджений керівниками вантажоодержувача, перевізника та відправника вантажу, що є для нього обов'язковим згідно домовленості сторін. Доводи позивача про те, що затвердити акт всіма переліченими учасниками відносин не було ніякої технічної можливості не є підставою погодитися із законністю акту № 2 у довільній формі. Даний акт суд вважає неналежним доказом для доведення факту втрати вантажу при перевезенні.

Таким чином наданими у справу доказами позивач не довів суду, що мала місце втрата вантажу при перевезенні, яке за договором між сторонами здійснювалося відповідачем у справі.

Як вказано вище, відповідач просив застосувати до позовних вимог строк позовної давності та з цієї підстави відмовити у позові.

Заслухавши доводи і заперечення представників сторін з даного питання, судом було встановлено наступне:

У відповідності до ч. 3-5 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

З цього випливає, що якщо позивачем не буде доведено його порушене право, то у позові слід відмовити з цієї підстави без застосування строку позовної давності. Якщо ж позивач доведе наявність порушеного права і строк позовної давності буде пропущено з поважної причини, то порушене право підлягає захисту. У протилежному випадку у позові слід відмовити через пропуск строку позовної давності.

Як вказано вище, суд прийшов до висновку, що між сторонами склалися договірні відносини з перевезення вантажу, які були оформлені договором № 89 від 02.12.2009 року. Спір стосується стягнення вартості втраченого вантажу при перевезенні.

У відповідності до ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог у зв'язку з перевезенням вантажу.

Статтею 924 ЦК України передбачено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Ст. 925 ЦК визначає, що до пред'явлення перевізникові позову, що випливає із договору перевезення вантажу, пошти можливим є пред'явлення йому претензії у порядку, встановленому законом, транспортними кодексами (статутами). Позов до перевізника може бути пред'явлений відправником вантажу або його одержувачем у разі повної або часткової відмови перевізника задовольнити претензію або неодержання від перевізника відповіді у місячний строк. До вимог, що випливають із договору перевезення вантажу, пошти, застосовується позовна давність в один рік з моменту, що визначається відповідно до транспортних кодексів (статутів).

Радою міністрів Української РСР прийнято чинну на сьогоднішній день постанову від 27 червня 1969 р. N 401 "Про Статут автомобільного транспорту УРСР", якою затверджено даний Статут.

Пунктами 165-167 Статуту автомобільного транспорту передбачено, що претензії автотранспортному підприємству або організації можуть бути пред'явлені протягом шести місяців, а претензії про сплату штрафів - протягом 45 днів. Вказані строки, зокрема, обчислюються з дня видачі вантажу або багажу - по претензіях про відшкодування за псування, пошкодження або недостачу вантажу або багажу. Автотранспортне підприємство або організація зобов'язані розглянути заявлену претензію і повідомити заявника про задоволення або відхилення її у такі строки з дня одержання претензії: а) протягом 3 місяців - по претензіях, що виникли з перевезень в автомобільному сполученні; б) протягом 6 місяців - по претензіях, що виникли з перевезень у прямому змішаному сполученні. Позови вантажовідправників і вантажоодержувачів автотранспортному підприємству або організації, що випливають з цього Статуту, можуть бути пред'явлені тільки у випадках повного або часткового відмовлення автотранспортного підприємства або організації задовольнити претензію або неодержання від них відповіді протягом строків, вказаних у статті 166 цього Статуту. Вказані позови пред'являються відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або в суд за місцем знаходження автотранспортного підприємства або організації, до яких була пред'явлена претензія, у двомісячний строк з дня одержання відповіді автотранспортного підприємства або організації або з дня закінчення строку, встановленого для відповіді. При обчисленні строків на пред'явлення претензій і позовів повинен бути прийнятий до уваги час, необхідний на доставку документів (претензії, відповіді на претензію) органами зв'язку.

Згідно ч. 1-4 ст. 315 ГК України, до пред'явлення перевізникові позову, що випливає з договору перевезення вантажу, можливим є пред'явлення йому претензії. Претензії можуть пред'являтися протягом шести місяців, а претензії щодо сплати штрафів і премій - протягом сорока п'яти днів. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців, а щодо претензії з перевезення у прямому змішаному сполученні - протягом шести місяців. Претензії щодо сплати штрафу або премії розглядаються протягом сорока п'яти днів. Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій цієї статті, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

У відповідності до правового висновку Конституційного Суду України, викладеного у рішенні від 09.07.2002, № 15-рп/2002 у справі за конституційним зверненням Товариства з обмеженою відповідальністю "Торговий Дім "Кампус Коттон клаб" щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) викладено позицію про те, що положення частини другої статті 124 Конституції України щодо поширення юрисдикції судів на всі правовідносини, що виникають у державі, в аспекті конституційного звернення необхідно розуміти так, що право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист.

Отже, встановлені ЦК та ГК України вимоги про попереднє надіслання перевізнику претензії щодо недостачі вантажу не є підставою для обмеження позивача у зверненні до суду за захистом свого права без дотримання процедури досудового врегулювання спору.

З урахуванням викладених положень чинного законодавства щодо строку позовної давності у відносинах перевезення суд приходить до висновку, що позивач отримав право на зведення до суду за захистом свого порушеного права внаслідок втрати перевізником вантажу з моменту, коли про він взнав про цю обставину (ст.261 ЦК). Така подія сталася 28 жовтня 2014 року коли позивачу було передано вантаж і ним же складено Акт № 2 про його недостачу, що не заперечується обома сторонами.

Навіть з урахуванням строку, який дається нормами ЦК та ГК України для пред'явлення претензій, очікування на неї відповіді до подачі позову, скорочений строк позовної давності для позивача сплив у липні-серпні 2015 року, а позов було подано лише у серпні 2016 року.

Суд відхиляє доводи представника позивача про позадоговірні відносини між сторонами (деліктні відносини на ґрунті завданої шкоди), з чого позивач робить також висновок про те, що у такому випадку строк позовної давності для стягнення вартості втраченого вантажу встановлюється загальний у три роки.

При цьому суд виходить з такого:

При поданні позову позивачем у позовні матеріали надано примірник договору № 89 на перевезення вантажів автомобільним транспортом від 02.12.2009 року і позовні вимоги обґрунтовані його існуванням.

Заявка на перевезення вантажів від 27.10.2014 року (а.с. 15) містить пряме посилання на цей договір, що спростовує доводи позивача про те, що перевезення вантажу здійснено відповідачем лише на виконання заявки, яка до договору ніби не має ніякого відношення.

Пункт 4.1. договору між сторонами вказує, що відповідач як перевізник несе відповідальність за схоронність всіх вантажів з моменту прийняття його під пломбу і до моменту видачі в пункті призначення уповноваженій особі.

Статтею 314 ГК України передбачено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини. За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає (у разі втрати або нестачі вантажу) - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Аналогічні норми містяться у ст. 924 ЦК України, яка встановлює, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало. Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Отже, питання відповідальності перевізника за втрату вантажу повністю охоплюється договірними відносинами перевезення, що виникли між сторонами.

У відповідності до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди.

Це виключає можливість зробити висновок про те, що між сторонами існують позадоговірні (деліктні) відносини, які виникли на підставі завданої шкоди нестачею вантажу при перевезенні і до відносин сторін може бути застосовано ст. 1166 ЦК України (аналогічний висновок викладено Президією ВГСУ у Рекомендаціях від 29.12.2007 року № 04-5/239 Про внесення змін та доповнень до роз"яснення президії ВАСУ від 01.04.94 № 02-5/215 "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов"язаних із відшкодуванням шкоди").

На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що позивач не надав суду належних і допустимих доказів про те, що товар за результатами відносин перевезення вантажу між сторонами позивачу було видано із недостачею, позивач не довів своє порушене право, а тому у позові слід відмовити з цієї підстави. За відсутності підстав для задоволення позову в частині стягнення вартості втраченого вантажу, немає правових підстав і для задоволення позову в частині стягнення вартості витрат позивача на визначення ціни втраченого вантажу.

При відмові у позові, на підставі ст. 49 ГПК України понесені у даній справі судові витрати повністю покладаються на позивача та йому не відшкодовуються.

Керуючись ст. 49, 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення може бути оскаржено до Київського апеляційного господарського суду Черкаської області протягом 10 днів.

Повне рішення складено 29 вересня 2016 року

Суддя Н.М. Спаських