РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2016Справа №910/21435/14

За позовомЗаступника прокурора Деснянського району м. Києва в інтересах держави в особі: 1) Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, 2) Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"
До Публічного акціонерного товариства "Київенерго"
Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні позивача:
Міністерство економічного розвитку і торгівлі України
Простягнення 253 371 925,41 грн.

Суддя О.М. Ярмак
За участю представників:

від прокуратуриЛиховид О.С.
від позивача 1не з'явився
від позивача 2Никеруй Т.М. (представник за довіреністю від 25.04.2016)
від відповідача Кравчик С.М. (представник за довіреністю від 11.11.2015)
від третьої особиКоваленко О.М. (представник за довіреністю від 29.04.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Заступник прокурора Деснянського району м. Києва звернувся до Господарського суду міста Києва в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України (позивач 1) та Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач 2) з позовом до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення з відповідача на користь позивача -2 заборгованість у розмірі 253 371 925,41 грн., з яких: 206 472 451,35 грн. - основного боргу, 16 005 214,88 грн. - пені, 4 442 554,24 грн. - 3 % річних, 26 451 704,94 грн. - інфляційних втрат.

18.11.2014 прокуратурою було подано до суду заяву про уточнення позовних вимог, в якій заявлено до стягнення з відповідача 75 614 414,58 грн., з яких: 11 312 864,97 грн. - основного боргу, 16 005 214, 88 грн. - пені, 5 538 283,19 грн. - 3 % річних, 42 758 051,54 грн. - інфляційні втрати.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 22.12.2014, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2016, позов Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" задоволено - стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Київенерго" 11 312 864,97 грн. основного боргу, 16 005 214,88 грн. пені, 42 758 051,54 грн. інфляційних втрат і 5 538 283,19 грн. 3% річних.

Постановою від 24.05.2016 Вищим господарським судом України рішення Господарського суду міста Києва від 22.12.2014 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 29.03.2016 у справі № 910/21435/14 скасовано, а матеріали справи передано на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

За результатами повторного автоматизованого розподілу судових справ справу № 910/21435/14 передано на розгляд судді Ярмак О.М.

Ухвалою від 03.06.2016 суд прийняв справу до свого провадження та призначив до розгляду на 19.07.2016.

Ухвалою від 19.07.2016 судом продовжено строк розгляду спору та відкладено на 16.08.2016.

В судових засіданнях 16.08.2016 та 30.08.2016 судом оголошувалися перерви.

За наслідками судового засідання 13.09.2016 судом відхилено клопотання відповідача про призначення економічної експертизи (фінансових операцій) у справі, у справі оголошено перерву до 15.09.2016.

В судове засідання 15.09.2016 з'явилися представники прокуратури, позивача 2 та відповідача, представник позивача 1 не з'явився.

В ході засідання судом було розглянуто клопотання позивача 1 про відмову від позовних вимог, обґрунтоване тим, що Міністерство енергетики та вугільної промисловості України відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 05.12.2015 № 1002 не здійснює управління корпоративними правами Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (позивач 2), оскільки 100% акцій останнього належить Міністерству економічного розвитку і торгівлі України.

Представник прокуратури проти вказаних тверджень не заперечував, в частині необхідності захисту інтересів Міністерства енергетики та вугільної промисловості України в межах даного позову не наполягав.

У п. 5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 7 «Про деякі питання участі прокурора у розгляді справ, підвідомчих господарським судам» відмова прокурора від поданого ним позову не є обов'язковою для позивача, і так само відмова позивача від позову не є обов'язковою для прокурора, оскільки така відмова не означає вибуття позивача з процесу чи зміни його процесуального статусу. У відповідних випадках спір підлягає вирішенню по суті. У разі коли обидва згадані учасники судового процесу - прокурор і позивач - заявили про відмову від позову, суд може припинити провадження зі справи згідно з пунктом 4 частини першої статті 80 ГПК, з урахуванням вимог частини шостої статті 22 ГПК; такі ж наслідки настають, якщо позивач відмовився від позову (повністю або в певній частині), а прокурор, зі свого боку, не підтримує відповідні позовні вимоги та не наполягає на їх задоволенні, про що він письмово або усно (із зазначенням про це в протоколі судового засідання) повідомив суд. Винятком з цих правил є відмова громадянина від позову, який було подано у його інтересах прокурором; у такому разі позов залишається без розгляду на підставі пункту 6 частини першої статті 81 ГПК.

Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Оскільки подання позивачем 1 клопотання є обґрунтованим, направлено на реалізацію його прав у господарському процесі, не порушує чиїх-небудь прав і законних інтересів, враховуючи відсутність заперечень зі сторони прокурора, суд припиняє провадження в частині позовних вимог Міністерства енергетики та вугільної промисловості України до відповідача.

Надалі судом було заслухано остаточні позиції присутніх учасників процесу по суті спору.

Представник прокуратури підтримав позовні вимоги в частині стягнення з відповідача 15 108 554,10 грн пені, 5 257 476,19 3% річних та 40 611 760,52 грн інфляційних втрат, а в частині основного боргу розміром 11 312 864,94 грн просив провадження припинити.

Оскільки вказані вимоги було викладено прокурором в заяві про уточнення позовних вимог, яка подана з дотриманням встановленого ст. Господарського процесуального кодексу України порядку, то суд приймає зазначену заяву до розгляду і вирішує спір з її урахуванням.

Представник позивача 2 підтримав позовні вимоги у порядку та розмірах аналогічних заявлених прокуратурою.

Представник відповідача згідно з останніми поясненнями вказував про невірне здійснення позивачем розрахунку 3% річних та інфляційних нарахувань, а також просив зменшити суму нарахованої пені до 1,00 грн з підстав, вказаних у клопотанні про зменшення суми нарахованої пені.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Згідно ст. 174 Господарського кодексу України (ГК України) однією з підстав виникнення господарського зобов'язання, є господарський договір.

При цьому, статтею 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Водночас, згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана вчинити на користь другої сторони певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно вимог ст.ст. 525, 526 ЦК України та ст.ст. 188, 193 ГК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 599 ЦК України встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, 28.12.2012 між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (продавець) та Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (покупець) було укладено договір №13/3408-БО-41 купівлі-продажу природного газу (далі - договір), умовами якого передбачено, що продавець зобов'язується передати у власність відповідача у 2013 році природний газ, ввезений на митну територію України позивачем, або/та природний газ, видобутий на території України підприємствами, які не підпадають під дію статті 10 Закону України "Про засади функціонування ринку природного газу", а покупець зобов'язався прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Також, умовами договору (п.п. 2.1., 3.1., 3.4.) передбачено, що продавець передає покупцеві для СВП "Київські ТЕЦ" ПАТ "Київенерго" з 01 січня 2013 року по 31 грудня 2013 року газ обсягом до 342464,0 тис. куб.м., у тому числі для ТЕЦ-5 та ТЕЦ-6. Продавець передає покупцю газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/вимикаючий арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Відповідно до п. 4.1. договору кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця та відповідно до вимог наказу Мінпаливенерго від 15.07.2010 № 288 "Про затвердження Методики визначення обсягів природного газу, які використовуються для виробництва теплової енергії для населення в разі, якщо суб'єкти господарювання здійснюють постачання теплової енергії різним категоріям споживачів".

Умовами договору (п.п. 5.1., 5.2., 6.1.) також передбачено, що ціна на природний газ та послуги з його транспортування установлюються НКРЕ. Ціна за 1000 куб. м. газу становить 3884,78 грн., крім того ПДВ - 20% - 776,96 грн., всього з ПДВ - 4661,74 грн. Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100 відсоткової поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Згідно з п. 7.2 договору, у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору він зобов'язується у безспірному порядку сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день простроченого платежу.

При цьому, в п. 9.3. договору сторони погодили, що позовна давність по вимогах щодо стягнення неустойки, пені та штрафу, відсотків річних та інфляційних втрат встановлена тривалістю у п'ять років.

Надалі 18.07.2013 сторони підписали додаткову угоду № 1 до Договору № 13/3408-БО-41, в якій погодили, що з 01.07.2013 ціна за 1000 куб. м. газу становить 3 823,78 грн., крім того ПДВ - 20 % - 764,76 грн., всього з ПДВ - 4588,54 грн.

На виконання договірних умов позивачем у листопаді-грудні 2013 року було здійснено поставку відповідачу, та отримано останнім, природного газу у обсязі 44 997,457 тис. куб. м. загальною вартістю 206 472 451,35 грн., що підтверджується відповідними актами приймання-передачі природного газу, які підписані представниками сторін та скріплені їх печатками.

Проте, відповідач за поставлений природний газ розрахувався тільки частково, перерахувавши позивачу 195 159 586,38 грн., в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за отриманий та спожитий природний газ у загальному розмірі 11 312 864,97 грн.

Разом з цим, як вбачається з матеріалів справи, 12.12.2014 між Головним управлінням Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області (сторона перша), Департаментом фінансів Дніпропетровської обласної державної адміністрації (сторона друга), Департаментом житлово-комунального господарства та будівництва Дніпропетровської обласної державної адміністрації (сторона третя), Фінансово-економічним департаментом Дніпропетровської міської ради (сторона четверта), Департаментом комунального господарства та капітального будівництва Дніпропетровської міської ради (сторона п'ята), Комунальним підприємством "Дніпроводоканал" Дніпропетровської міської ради (сторона шоста), Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Дніпрообленерго" (сторона сьома), Державним підприємством "Енергоринок" (сторона восьма), Публічним акціонерним товариством "Київенерго" (сторона дев'ята) і Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (сторона остання) було укладено договір № 1330/30 про організацію взаєморозрахунків (відповідно до пункту 24 статті 14 Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік") (далі - договір №1330/30), предметом якого є організація проведення сторонами взаєморозрахунків відповідно до пункту 24 статті 14 та пункту 2 статті 16 Закону України "Про державний бюджет України на 2014 рік" і Порядку та умов надання у 2014 році субвенції з державного бюджету місцевим бюджетам на погашення заборгованості з різниці у тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку із невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 29 січня 2014 року № 30. (п. 1).

При цьому, як вбачається зі змісту договору № 1330/30, його умовами передбачалось не тільки надання державою коштів на погашення заборгованості з різниці у тарифах на теплову енергію, послуги з централізованого водопостачання та водовідведення, що вироблялися, транспортувалися та постачалися населенню, яка виникла у зв'язку із невідповідністю фактичної вартості теплової енергії та послуг з централізованого водопостачання та водовідведення тарифам, що затверджувалися та/або погоджувалися органами державної влади чи місцевого самоврядування, але і змінювались порядок та строки виконання грошових зобов'язань, які виникли на підставі договорів купівлі-продажу природного газу, у тому числі і на підставі договору № 13/3408-БО-41 за 2013 рік у сумі 11 312 864,97 грн.

Зокрема, за змістом підпункту 2 п. 15 договору № 1330/30 сторони цієї угоди зобов'язувались не вчиняти до проведення взаєморозрахунків дій з погашення заборгованості відповідно до договору купівлі-продажу природного газу, а в пункті 20 договору сторони встановили, що після його виконання вони (сторони) не мають одна до одної жодної претензії стосовно предмета договору.

Надалі, на виконання договору № 1330/30 Публічне акціонерне товариство "Київенерго" за рахунок коштів субвенції з державного бюджету погасило основний борг за 2013 рік перед Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", що підтверджується платіжним дорученням від 18.12.2014 № 19504 на суму 11 312 864,97 грн.

Отже, з наведеного вбачається, що погашення основного боргу розміром 11 312 864,97 грн., стягнення якого є предметом даного позову, відбулося в ході провадження у справі № 910/21435/14.

Відповідно до п. 4.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» від 26.12.2011 № 18 господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Згідно з п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

З огляду на викладене вище, з урахуванням клопотання прокуратури, суд вважає за доцільне припинити провадження у справі в частині стягнення із відповідача 11 312 8694,97 грн. основної заборгованості.

Що стосується заявлених до стягнення з відповідача 15 108 554,10 грн пені, 5 257 476,19 3% річних та 40 611 760,52 грн інфляційних втрат, нарахованих за порушення строків оплати поставленого газу, суд вказує таке.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2014 у справі №910/13383/14 за позовом Виконувача обов'язків прокурора Шевченківського району м. Києва в інтересах держави в особі Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Київенерго" про стягнення 146 819 661,13 грн. заборгованості за договором № 13/3408-БО-41 купівлі - продажу природного газу від 28.12.2012, яке залишене без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 17.11.2014, позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 113 503 385,24 грн. основного боргу, 19 596 572,75 грн. пені, 5 666 173,99 грн. 3 % річних, 5 876 132,18 грн. 18 коп. та 73 080,00 грн. витрат по сплаті судового збору. В задоволенні інших позовних вимог відмовлено.

У вказаному рішенні судом було встановлено, що оплату за природний газ відповідач проводив не вчасно, з порушенням строків оплати, встановлених договором.

Частиною 3 статті 35 ГПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відтак, обставини, встановлені в рішенні Господарського суду міста Києва від 23.09.2014 у справі №910/13383/14, не доводяться при розгляді даної справи.

Як вбачається з поданих позивачем розрахунків, пеня, 3% річних та інфляційні втрати були нараховані позивачем за порушення строків оплати газу, поставленого відповідачу протягом січня-жовтня 2013 року, факт чого встановлений рішенням Господарського суду міста Києва від 23.09.2014 у справі №910/13383/14, а також за поставлений газ протягом листопада та грудня 2013 року.

При цьому, пеня та 3 % річних за порушення строків оплати газу, поставленого відповідачу протягом січня-жовтня 2013 року, були нараховані позивачем за кожною поставкою газу за загальний період прострочення з 14.02.2013 по 14.05.2014, а інфляційні втрати - за лютий 2013 - квітень 2014 років.

Що стосується поставки газу протягом листопада 2013 року, то пеня та 3% річних розраховані позивачем за період з 14.12.2013 по 30.09.2014, а інфляційні втрати за період грудень 2013 року - вересень 2014 року; за прострочення поставки газу протягом грудня 2013 року пеня та 3% річних розраховані за період з 14.01.2014 по 21.10.2014, а інфляційні втрати за період січень 2014 року - вересень 2014 року.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, що згідно ч. 2 ст. 193 ГК України, є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Так, ст. 611 ЦК України передбачає настання в разі порушення зобов'язання правових наслідків, встановлених договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України).

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Дослідивши подані позивачем розрахунки та контррозрахунки відповідача, судом встановлено, що під час здійснення відповідних нарахувань при визначенні періодів прострочення відповідача позивачем не було взято до уваги, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань, 3% річних та пені, а також неправомірно нараховано інфляційні втрати на суму боргу з урахуванням попереднього інфляційного збільшення.

Зважаючи на викладене, судом було самостійно здійснено перерахунок пені, 3% річних та інфляційних втрат з метою виправлення допущених позивачем неточностей, за наслідками чого сума пені становить 15 108 554,10 грн, 3% річних - 5 232 106,64 грн, інфляційних втрат - 39 722 223,26 грн, які є обґрунтованими та підлягають стягненню з відповідача як особи, яка прострочила виконання взятих на себе грошових зобов'язань за договором.

Отже, на підставі викладеного вище, керуючись принципами розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Як було вказано вище, відповідачем було подано клопотання про зменшення нарахованої суми пені до 1,00 грн.

Відповідно до ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право, з-поміж іншого зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Оскільки відповідачем не доведено перед судом наявності виняткових обставин, з якими законодавство пов'язує можливість зменшення неустойки, то суд відмовляє відповідачу у задоволенні такої його вимоги.

Сума судового збору за результатами розгляду справи відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторін пропорційно розміру задоволених вимог.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Провадження у справі в частині позовних вимог Міністерства енергетики та вугільної промисловості України припинити.

2. Позов задовольнити частково.

2.1. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 15 108 554 (п'ятнадцять мільйонів сто вісім тисяч п'ятсот п'ятдесят чотири) грн. 10 коп. пені, 5 232 106 (п'ять мільйонів двісті тридцять дві тисячі сто шість) грн. 64 коп. 3% річних та 39 722 223 (тридцять дев'ять мільйонів сімсот двадцять дві тисячі двісті двадцять три) грн. 26 коп. інфляційних втрат.

2.2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" (01001, м. Київ, пл. І.Франка, 5, ідентифікаційний код 00131305) в доход Державного бюджету України судовий збір у розмірі 204 084 (двісті чотири тисячі вісімдесят чотири) грн. 02 коп.

Видати накази відповідно до ст. 116 ГПК України.

3. Провадження у справі в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства "Київенерго" 11 312 864,97 грн. основного боргу припинити.

4. В іншій частині позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 26.09.2016

Суддя О.М. Ярмак