КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"27" вересня 2016 р. Справа№ 910/6374/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

від позивача: Сущенко Ю.В. - представник;

від відповідача: Гладишенко М.І. - представник;

від третьої особи: Передня І.В. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 22.06.2016р.

у справі № 910/6374/16 ( суддя Сташків Р.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека кредит"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Кримська девелоперська компанія"

про визнання нікчемного правочину недійсним

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до Господарського суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 24.07.2014 укладеного між Банком та ФК "Іпотека кредит".

Рішенням Господарського суду м. Києва від 22.06.2016р. у справі № 910/6374/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення Господарського суду м. Києва скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального та процесуального права, неповне з»ясування обставин справи, недоведеності обставин, невідповідності висновків суду обставинам справи.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що місцевий суд приймаючи рішення по суті спору не взяв до уваги те, що 04.03.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (Заставодавець) та Національним банком України (Заставодержатель) було укладено Договори застави майнових прав №08/ЗМП від 04.03.2014 року та №37/ЗМП від 11.04.2014 року, предметом яких є майнові права за кредитним договором №К-2010395 від 26.04.2012, укладеним між заставодавцем і ТОВ «Кримська девелоперська компанія».

Апелянт звертає увагу суду на те, що суду не було надано жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34, 36 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження надання письмової згоди Національним банком України як заставодержателем за договорами застави майнових прав №08/ЗМП від 04.03.2014 року та № 37/ЗМП від 11.04.2014 року, укладеними з Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк», письмової згоди на укладання договору купівлі - продажу прав вимоги від 24.07.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека кредит» й відчуження предмета застави - права вимоги за кредитним договором №К-2010395 від 26.04.2012, укладеним з ТОВ «Кримська девелоперська компанія».

Зазначені обставини, на думку апелянта, є підставою для визнання Договору купівлі - продажу прав вимоги від 24.07.2014 року, укладеного між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Іпотека кредит» недійсним, оскільки пряма заборона на вчинення таких дій, обумовлена ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу».

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

24.07.2014 між банком (продавець) та ФК "Іпотека кредит" (покупець) було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого банк продав (відступив) права вимоги (всі права вимоги (як існуючі, так і майбутні, як наявні, так і умовні) банку у якості кредитора до позичальників за договором кредитної лінії № ВКЛ-2010395/1 від 24.06.2014 із всіма змінами та доповненнями) та передав їх ФК "Іпотека кредит".

Відповідно до умов договору та додатку № 1 до нього загальна сума вимог, які виникли і нараховані за Кредитним договором на день укладання договору складає 9558766,00 доларів США, а саме право вимоги, виконання зобов'язань, щодо: повернення заборгованості за кредитом в розмірі 9558766,00 доларів США та повернення заборгованості за процентами в розмірі, який буде нарахований станом на дату здійснення новим кредитором оплати первісному кредитору ціни відступлення права вимоги у розмірі та в терміни, визначені цим договором.

Згідно з пунктом 1.1 договору та додатку № 1 до нього загальна купівельна ціна за вищевказані права вимоги склала 2000000 доларів США, що еквівалентно 37000000 грн.

Датою відступлення права вимоги є дата підписання акта приймання-передачі прав вимоги відповідно до п. 1.1 укладеного договору.

Відповідно до пункту 7.1 договору він набув чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками.

30.12.2014 на виконання умов договору банк та ФК "Іпотека Кредит" підписали акт приймання-передачі прав вимоги за кредитним договором (за кредитом в сумі 9558766,00 доларів США).

Частиною 3 статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру.

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" звернулося до Господарського суду м. Кєва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Іпотека Кредит" про визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 24.07.2014, укладеного між банком та ФК "Іпотека кредит".

Позовні вимоги мотивовані тим, що оспорюваний договір є нікчемним на підставі пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки вчинений сторонами за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості. Факт підписання банком оспорюваного договору не відображений в балансі банку, а тому позивач вважає, що цей договір було укладено пізніше зазначеної в ньому дати - вже після введення у банку тимчасової адміністрації, і без отримання погодження куратора банку. Крім того, позивач просить визнати недійсним оспорюваний правочин, як такий, що суперечить інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, порушує права і законні інтереси вкладників банку, підриває довіру до банківської системи України, не сприяє ефективній процедурі виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відповідно до ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками.

Як вбачається з матеріалів справи та пояснень представника відповідача, договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено 24.07.2014, підписано сторонами та скріплено печатками.

Колегія не приймає до уваги доводи позивача щодо іншої дати підписання оспорюваного договору пізніше, під час дії обмежень Національного банку України, оскільки доводи ґрунтуються на припущеннях та не можуть братися судом до уваги, оскільки не підтверджені належними та допустимими засобами в розумінні ст.33, 34 ГПК України.

Відповідно до частини 1 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Посилання позивача на дію обмежень, запроваджених постановою Національного банку України від 30.10.2014 № 692/БТ "Про віднесення ПАТ "Дельта Банк" до категорії проблемних", колегія не приймає до уваги, оскільки оспорюваний договір укладений до початку дії цих обмежень.

Правлінням Національного банку України 02.03.2015 було прийнято постанову №150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних".

02.03.2015 Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення за № 51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 у банку було запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено Уповноважену особу Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у банку.

Рішенням виконавчої дирекції Фонду № 147 від 03.08.2015 тимчасову адміністрацію в банку продовжено до 02.10.2015 включно.

02.10.2015 Національний банк України прийняв постанову № 664 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк". Цього ж дня виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення про початок процедури ліквідації Банку з 05.10.2015 до 04.10.2017 включно.

Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконання вимог Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" Уповноважена особа Фонду на підставі наказу № 67 від 11.03.2015 створила комісію з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями.

Під час роботи вказаної комісії, оформленої протоколом №3 від 11.03.2015, затвердженим Уповноваженою особою Фонду, було виявлено ознаки нікчемності оспорюваного договору, передбачені частиною 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Зокрема, з посиланням на пункт 3 частини 3 цієї статті було зазначено, що оспорюваний договір фактично вчинений сторонами за ціною, яка є значно меншою від її оціночної вартості.

Відповідно до частини 2 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов'язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті.

Пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними у разі, коли банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору.

З аналізу вказаної норми випливає те, що нікчемність правочинів ставиться в залежність від звичайної вартості майна та порівнюється із відповідною вартістю, яка визначена сторонами в договорі, яка в свою чергу, має бути або вищою, або нижчою на 20%.

Як вбачається зі змісту позовної заяви, доводи позивача про відчуження прав вимоги за ціною, значно нижчою від звичайної ціни грунтуються на тому, що загальна купівельна ціна за права вимоги згідно п. 1 спірного договору становить 2 000 000, 00 дол. США, тоді як загальна сума вимог, які виникли і нараховані за кредитним договором та які були передані відповідачу на день укладення договору купівлі-продажу складає 9 558 766,00 дол.

У пункті 2.14 постанови № 11 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" зазначено, що звичайними є ціни, які за подібних обставин зазвичай сплачувалися за аналогічне майно у відповідний момент часу у відповідному регіоні.

Згідно з підпунктом 14.1.71 Податкового кодексу України звичайна ціна - ціна товарів (робіт, послуг), визначена сторонами договору, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Якщо не доведено зворотне, вважається, що така звичайна ціна відповідає рівню ринкових цін.

З пояснень представників сторін та змісту протоколу №3 від 11.03.2015 Комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями вбачається, що до висновку щодо нікчемності оспорюваного договору, банк дійшов виключно керуючись номінальною вартістю кредитної заборгованості, зазначеної в кредитному договорі, без проведення відповідної експертної оцінки.

Статтею 3 Закону України "Про оцінку майна, майнових прав та професійну оціночну діяльність в Україні" передбачено, що оцінка майна, майнових прав - це процес визначення їх вартості на дату оцінки за процедурою, встановленою нормативно-правовими актами, зазначеними в статті 9 цього Закону, і є результатом практичної діяльності суб'єкта оціночної діяльності (визначені у статті 5 цього Закону).

Висновки про вартість майна та майнових прав викладаються у звіті про оцінку майна, під яким слід розуміти документ, що містить висновки про вартість майна та підтверджує виконані процедури з оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності. Звіт підписується оцінювачами, які безпосередньо проводили оцінку майна, і скріплюються підписом керівника суб'єкта оціночної діяльності.

Таким чином, виключно на підставі звіту про оцінку майнових прав можна стверджувати про відповідність та/або невідповідність звичайним (ринковим) цінам ціни продажу прав вимоги, визначеної сторонами у відповідному договорі.

Колегія зазначає, що позивач помилково ототожнює номінальний розмір заборгованості за кредитним договором (договором кредитної лінії № ВКЛ - 2010395/1 від 24.06.2014) з ринковою вартістю ціни права вимоги.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про те, що позивач не довів відповідність оспорюваного договору критерію нікчемності правочину, передбаченого пунктом 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Крім того, факт відсутності у оспорюваного договору ознак нікчемності встановлений господарськими судами під час розгляду справи № 910/19674/15 за позовом банку до ТОВ "Кримська девелоперська компанія" про стягнення 286 385 582, 82 грн. заборгованості за кредитним договором. Судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій встановлено, що договір купівлі-продажу прав вимоги (договір відступлення), укладений 24.07.2014 відповідає вимогам статей 203, 215 ЦК України, а обставини, які згідно з пунктами 3, 7, 8 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є підставою для визнання оспорюваного договору нікчемним, відсутні.

Під час розгляду справи № 910/19674/15 банк також наголошував у т.ч. і на досліджувані у даній справі обставини нікчемності договору купівлі-продажу прав вимоги (договір відступлення) на підставі пункту 3 частини 3 статті 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб". Судами була дана оцінка вказаним обставинам нікчемності і вони були відхилені, та було встановлено факт того, що починаючи з 30.12.2014 право вимоги за кредитним договором перейшло від банку до ФК "Іпотека кредит", що свідчить про відсутність у банку права вимоги стягнення заборгованості за Кредитним договором.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 24.09.2015 у справі № 910/19674/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 22.10.2015 та постановою Вищого господарського суду України від 23.12.2015 банку у задоволені позовних вимог було відмовлено.

Відповідно до ст. 35 Господарського процесуального кодексу України факти, встановлені рішенням господарського суду під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про те, що підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу прав вимоги від 24.07.2014, укладеного між Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" та ФК «Іпотека кредит», у зв»язку з недодержанням вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину відсутні. Позовна вимога про визнання оспорюваного договору № 475 від 10.10.2005 недійсним визнається судом апеляційної інстанції необґрунтованою, не доведеною належними та допустимими доказами та не підлягає задоволенню.

Позивачем під час розгляду справи було заявлено клопотання про призначення судово-економічної експертизи для документального підтвердження дотримання Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» особливого режиму контролю за діяльністю банку під час прийняття уповноваженим органом банку рішення про відступлення права вимоги за кредитним договором №ВКЛ-2010395/1 від 24.06.2014 року, запровадженого на підставі Постанови Правління Національного банку України № 560/БТ від 11.09.14р. «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» шляхом призначення куратора»; відповідності справедливій ринковій вартості - вартість (ціна) відступлення права вимоги за кредитним договором ВКЛ-2010395/1 від 24.06.2014 року, визначена між АТ «Дельта Банк» та ТОВ «Фінансова компанія «Іпотека кредит» у договорі купівлі-продажу прав вимоги від 24.07.2014 року, з урахуванням вартості наданого забезпечення за вказаним кредитним договором»; документальне підтвердження (бухгалтерськими та первинними документами) дотримання Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» вимог Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку банків України, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 17.06.2004р. № 280 щодо врахування договору купівлі-продажу прав вимоги у бухгалтерському обліку у звітньому періоді на дату укладання вказаного договору.

Відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування ( п.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи»).

Відповідно до ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Враховуючи, що у матеріалах справи достатньо доказів для розгляду справи по суті спору, судова колегія вислухавши думку представника відповідача та третьої особи, порадившись на місці ухвалила відмовити в задоволенні клопотання про призначення експертизи, оскільки зазначене клопотання в суді першої інстанції не заявлялося, і на момент звернення до суду позивач не здійснив експретиним шляхом оцінку права власності.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про те, що місцевий суд не звернув увагу на те, що 04.03.2014 року між ПАТ «Дельта банк» ( як заставодавцем) та Національним банком України (як заставодержателем) було укладено договори застави майнових прав № 08/ЗМП від 04.03.2014 року та № 37/ЗМП від 11.04.2014 року, предметом яких є майнові права за кредитним договором № К-2010395 від 26.04.2012, укладеним між заставодавцем і ТОВ «Кримська девелоперська компанія», виходячи з наступних підстав.

Як вбачається із змісту позовної заяви, позивач просив визнати недійсним Договір купівлі-продажу прав вимоги від 24.07.2014 р., відповідно до умов якого ПАТ «ДЕЛЬТА БАНК» продало (відступило), а ТОВ ФК «ІПОТЕКА КРЕДИТ» придбало (прийняло на себе) право вимоги належного виконання зобов'язань до ТОВ «Кримська девелоперська компанія» за договором кредитної лінії №ВКЛ-2010395/1 від 24.06.14 р. зі всіма змінами та доповненнями до нього.

Відповідно до п. 1.1. договорів застави майнових прав № 08/ЗМП від 04.03.2014 року та № 37/ЗМП від 11.04.2014 року предметом договору «1.1. предметом застави за цим договором є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведений у додатку № 1 до цього договору (далі - боржник), що є його невід'ємною частиною (надалі всі вищезазначені кредитні договори та генеральні кредитні договори, договори про відкриття кредитної лінії, договори про кредитування, чи інша назва договору про надання кредитних коштів на умовах повернення, платності, строковості, забезпеченості та цільового характеру використання разом та/або окремо іменуються - кредитні договори).

Згідно п. 6.3. договорів застави майнових прав № 08/ЗМП від 04.03.2014 року та № 37/ЗМП від 11.04.2014 року, останні набирають чинності з моменту підписання, відповідно з 04.03.2014 року та з 11.04.2014 року.

Договір кредитної лінії №ВКЛ-2010395/1 від 24.06.14 р. укладено пізніше, ніж договори застави майнових прав № 08/ЗМП від 04.03.2014 року та № 37/ЗМП від 11.04.2014 року, отже договір кредитної лінії №ВКЛ-2010395/1 від 24.06.14 р. не є предметом жодного з вищезгаданих договорів застави майнових прав, а тому посилання апелянта на останні безпідставні та не стосуються предмету спору. Крім того, кредитний договір № К-2010395 від 26.04.2012 року не є предметом оспорюваного договору.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Згідно ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильності висновків господарського суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта.

Керуючись статтями 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" на рішення Господарського суду м. Києва від 22.06.2016р. у справі № 910/6374/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 22.06.2016р. у справі № 910/6374/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/6374/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх