КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа№ 910/6981/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Мартюк А.І.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників:

від позивача: не з'явився.

від відповідача 1: Залевський В.О.

від відповідача 2: не з'явився.

розглянувши

апеляційну скаргу ОСОБА_3

на рішення

Господарського суду міста Києва

від 16.06.2016 року

у справі № 910/6981/15-г (суддя Головатюк Л.Д.)

за позовом ОСОБА_3

до 1) Національного банку України;

2) Публічного акціонерного товариства

"АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "КИЇВ"

про визнання недійсним рішення

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, ОСОБА_3 звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 року у справі № 910/6981/15-г та прийняти нове, яким визнати недійсним рішення тимчасового адміністратора Публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "КИЇВ" ОСОБА_5 щодо зменшення статутного капіталу Публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "КИЇВ" шляхом зменшення номінальної вартості акцій, що оформлене наказом № 222 від 04.06.2009 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.07.2016 року апеляційну скаргу ОСОБА_3 на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 року прийнято до провадження та призначено до розгляду.

В судове засідання 06.09.2016 року представник відповідача 2 не з'явився. Розгляд справи відкладено та продовжено строк розгляду справи.

В судове засідання 20.09.2016 року представники позивача та відповідача 2 не з'явилися.

Представником позивача подано клопотання про відкладення розгляду справи. Дане клопотання відхилено колегією суддів для дотримання вимог ч. 1 ст. 102 ГПК України, беручи до уваги те, що ухвалою від 06.09.2016 року строк розгляду спору було продовжено на 15 днів.

Колегія суддів вважає за можливе здійснювати розгляд справи без участі представників позивача та відповідача 2, враховуючи що останні належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалав даної справи, ОСОБА_3 (надалі позивач) станом 04.06.2009 року був власником простих іменних акцій публічного акціонерного товариства "АКЦІОНЕРНИЙ КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК "КИЇВ" (надалі відповідач-2 чи Банк) у кількості 53 324 989 шт., номінальною вартістю 1,00грн. кожна на загальну номінальну вартість 53 324 989 грн.. що становило 23,7% статутного капіталу відповідача-2.

Як зазначив позивач, станом на 10.02.2015 він є власником простих іменних акцій Банку у кількості 53 324 989 шт., номінальною вартістю 0,01 грн. кожна на загальну номінальну вартість 533249,89 грн., що становить 0,0149% статутного капіталу Банку. Зазначена інформація підтверджується листом ПАТ "АКБ "Київ" від 12.02.2015 року №19/224.

Постановою Правління НБУ від 06.02.2009 року №53 "Про призначення тимчасової адміністрації в Акціонерному комерційному банку "Київ" призначено тимчасову адміністрацію строком на 1 рік (з 09.02.2009 року по 09.02.2010 року).

Постановою Правління НБУ від 23.03.2009 року №161 тимчасовим адміністратором АКБ "Київ" призначено ОСОБА_6, якого в подальшому було змінено на ОСОБА_5.

04.06.2009 року Національним банком України(далі відповідач1) прийнято рішення, що оформлене було наказом №222 від 04.06.2009 року, про зменшення статутного капіталу АКБ "Київ" шляхом зменшення номінальної вартості акцій та обміну акцій старої номінальної вартості на акції нової номінальної вартості. Вказаним рішенням у сто разів зменшено номінальну вартість акцій з однієї гривні до 0,01 гривні за акцію, а відповідно і статутний капітал АКБ "Київ" зменшено з 225 млн. гривень до 2,25 млн. гривень.

Позивач вважає, дії відповідача-1 щодо зменшення статутного капіталу відповідача-2 незаконними, що вказане рішення прийнято безпідставно, без врахування фінансово-економічних показників діяльності банку та з грубим порушенням норм чинного законодавства України, внаслідок чого просив визнати його недійсним.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Відповідно до статті 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із статтею 2 Закону України "Про Національний банк України" Національний банк України є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються Конституцією України, цим Законом та іншими законами України.

Функції Національного банку України конкретизовані у статтях 6,7 Закону України "Про Національний банк України".

Закон України "Про Національний банк України", не відносить (не відносив) до функцій Національного банку України участь у взаємовідносинах, які виникають між тимчасовим адміністратором та його акціонерами.

Повноваження Національного банку України та тимчасового адміністратора ПАТ АКБ "Київ" під час здійснення тимчасової адміністрації були чітко розмежовані нормами Закону України "Про банки і банківську діяльність" (далі-Закон про банки), в редакції, що діяла станом на 04.06.2009, Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства (далі - Положення № 369), та Спеціального порядку здійснення заходів щодо фінансового оздоровлення банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01.12.2008 № 405 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 16.04.2009 № 225).

Відповідно до статті 78 Закону про банки з дня призначення тимчасового адміністратора повноваження загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) банку переходять до тимчасового адміністратора.

При цьому, Закон про банки не містить норм щодо можливості делегування вищезазначених повноважень іншим особам, у тому числі, Національному банку України.

Статтею 80 Закону про банки встановлено, що з дня свого призначення тимчасовий адміністратор має повне і виняткове право управляти банком та зобов'язаний вживати всіх необхідних заходів для приведення діяльності банку в правову та фінансову відповідність із вимогами Закону про банки та нормативно-правовими актами Національного банку України з метою захисту вкладників та інших кредиторів, у тому числі, приймати рішення про зменшення розміру статутного капіталу (п.1.1 глави 1 розділу IV Спеціального порядку здійснення заходів щодо фінансового оздоровлення банків, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 01.12.2008 № 405 (у редакції постанови Правління Національного банку України від 16.04.2009 № 225).

З вищенаведеного вбачається, що оскаржуване рішення прийнято тимчасовим адміністратором ПАТ АКБ "Київ" (як особою, яка на момент прийняття цього рішення, виконувала функції органів управління та контролю ПАТ АКБ "Київ"), у межах своєї компетенції та у відповідності до положень законодавства України.

Відповідно до статті 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. У випадках, передбачених законодавчими актами України, до господарського суду мають право також звертатися державні та інші органи, фізичні особи, що не є суб'єктами підприємницької діяльності.

Отже, право на звернення до господарського суду виникає у особи у разі порушення або оспорювання її прав і охоронюваних законом інтересів.

У позовній заяві та доданих до неї документах не наводиться, яким чином прийняття оскаржуваного рішення порушує права та охоронювані інтереси позивача. Більш того, у позовній заяві взагалі не йдеться про факти порушення прав позивача з боку Національного банку України, ПАТ АКБ "Київ" або тимчасового адміністратора ПАТ АКБ "Київ".

Посилання позивача у апеляційні скарзі на те, що порушення його прав і інтересів у зв'язку із прийняттям оскаржуваного рішення, полягає в неможливості суттєво впливати та контролювати діяльність банку, є виключно його припущеннями, які не підтверджуються належними доказами.

Більш того, такі припущення позивача спростовуються тим, що на дату прийняття оскаржуваного рішення (04.06.2009) позивач вже не міг впливати та контролювати діяльність ПАТ АКБ «Київ», з огляду на положення статтей 78 та 80 Закону про банки, а саме: 1) з дня призначення тимчасового адміністратора повноваження загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) банку переходять до тимчасового адміністратора; 2) з дня свого призначення тимчасовий адміністратор має повне і виняткове право управляти банком та зобов'язаний вживати всіх необхідних заходів для приведення діяльності банку в правову та фінансову відповідність із вимогами Закону про банки та нормативно-правовими актами Національного банку України з метою захисту вкладників та інших кредиторів.

Також позивачем не надано доказів в підтвердження своїх вимог.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Відповідні докази були витребувані судом першої інстанції у відповідача-2, проте останній надав письмову відповідь, в якій зазначив, що документи по інвентаризації майна ПАТ "АКБ "КИЇВ" за 2009 рік були знищенні у зв'язку з закінченням терміну їх зберігання відповідно до Постанови Правління Національного банку України № 601 від 08.12.2004, якою затверджено Перелік документів, що утворюються в діяльності Національного банку України та банків України, із зазначенням строків зберігання.

Зазначена обставина підтверджується Актом № 3 від 14.07.2015 про вилучення для знищення документів, не внесених до Національного архівного фонду.

За таких умов, позовна заява позивача є необґрунтованою, а тому підстави для її задоволення відсутні.

Більше того, відповідача у справі були подані заяви про застосування строку позовної давності до вимог позивача.

Позивач не заперечив проти пропуску строку позовної давності та подав клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними. В даній заяві позивач зазначав, що озивачем пропущено строк позовної давності з поважних на те причин, оскільки, як встановлено ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2013 року у справі №757/1045/13-к ОСОБА_3 в період з 16.12.2011 року по 14.01.2013 року перебував під вартою. Так, 16.12.2011 року Шевченківським районним судом м. Києва ОСОБА_3 обрано запобіжний захід - взяття під варту, а 13.11.2012 року Апеляційний суд м. Києва продовжив строк тримання ОСОБА_3 під вартою до 13 місяців, тобто до 14.01.2013 року, і ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.01.2013 року ОСОБА_3 було змінено запобіжний захід з тримання під вартою до домашнього арешту.

Крім того, зважаючи на наявність кримінальної справи відносно позивача, останній, отримав ряд важких захворювань, що наявні і досі, і фізично не міг думати про порушення його прав як акціонера ПАТ "АКБ "Київ".

До моменту взяття ОСОБА_3 під варту - 16.12.2011 року, пройшло більше двох років з часу прийняття Національним банком України рішення, що оформлене наказом №222 від 04.06.2009 року, про зменшення статутного капіталу АКБ "Київ". Відтак, суд першої інстанції вірно вважає, що позивач мав достатньо часу для вчасного звернення до суду за захистом своїх прав та законних інтересів.

Позовна давність, за визначенням статті 256 ЦК України - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. У зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Постанова Пленуму Вищого господарського суду України №10 від 29.05.2013 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначає, що до дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Позивачем пропущений строк позовної давності, що є, відповідно до ч.ч. 3. та 4 ст. 267 ЦК України, підставою для відмови у позові.

При цьому, обовязок доказування викладених в позовній заяві обставин покладається на позивача.

Статтею 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Загальний строк позовної давності встановлений у три роки і не залежить від суб'єктивного складу відносин (ст. 257 ЦК). Отже, позивач має право подати позов до суду щодо правовідносин із відповідачем протягом трьох років з моменту початку перебігу строку позовної давності.

Згідно п. 4 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів", - Початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання (абзац другий частини п'ятої статті 261 ЦК України).

Як вже визначено вище, зменшення статутного капіталу акціонерного комерційного банку "Київ" до 2 250 000,00 грн. та на підставі Постанови Кабінету Міністрів України № 566 від 10.06.2009 року, держава в особі Міністерства фінансів України взяла участь у капіталізації акціонерного комерційного банку "Київ" шляхом придбання акцій додаткової емісії банку в сумі 3 565 294 000,00 грн. в обмін на облігації внутрішньої державної позики, з часткою у статутному капіталі банку в розмірі 99,936931402 відсотка.

Зазначена постанова офіційно опублікована 13.06.2009 в газеті "Урядовий кур'єр" № 104 та внесена до Єдиного державного реєстру нормативних актів.

Тобто, її було оприлюднено у встановлений законом спосіб до відома всіх заінтересованих осіб, в тому числі і позивача, а тому останній довідався або міг довідатись про порушення свого права 13.06.2009.

Згідно пункту 4.4. п. 4 Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 10 перебіг позовної давності може перериватися згідно ст.264 ЦК України. Правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання. При цьому господарським судом слід мати на увазі що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати:

- визнання пред'явленої претензії;

- зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору;

- письмове прохання відстрочити сплату боргу;

- підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір;

- письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу;

- часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Позивачем не подано доказів, що свідчили б про переривання позовної давності.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені).

У відповідності до частини 2 ст.267 ЦК України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Відповідно до ч. 3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Колегія суддів вважає, що підставою для відмови в позові є відсутність доказів порушення прав та інтересів позивача, а також недоведеністю позивачем обставин які скаржник посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Посилання як на підставу відмови в позові на пропуск позивачем строку позовної давності є неправомірне. Але вказана помилка суду першої інстанції не вплине на загальний висновок суду при вирішенні сору. .

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про те, що заявлені позивачем вимоги є не обґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 року у справі №910/6981/15-г залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 910/6981/15-г повернути до Господарського суду міста Києва.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Є.Ю. Пономаренко

А.І. Мартюк