КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2016 р. Справа№ 911/2537/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Суліма В.В.

суддів: Майданевича А.Г.

Яковлєва М.Л.

за участю представників сторін

від позивача: Коцупатрий О.М. - представник за дов. №03 від 04.01.2016 року;

від відповідача: Пархомчук Р.І. - представник за дов. б/н від 23.06.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна"

на рішення Господарського суду Київської області від 17.06.2016 року

у справі № 911/2537/15 (суддя: Конюх О.В.)

за позовом Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України"

до відповідача Приватно-орендної агрофірми "Україна"

про стягнення 221495,35 грн.

ВСТАНОВИВ:

Державне сільськогосподарське підприємство "Головний селекційний центр України" (далі - позивач) звернулося до Господарського суду Київської області з позовом до Приватно-орендної агрофірми "Україна" (далі - відповідач) про стягнення з відповідача 221 495,35 грн заборгованості, з яких: 211870,11 грн основного боргу з врахуванням індексу інфляції за утримання великої рогатої худоби, та 3% річних в сумі 9 625,24 грн, а також покладення на відповідача витрат зі сплати судового збору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що оскільки, позивач продовжував утримувати поголів'я великої рогатої худоби відповідача після розірвання договору про надання послуг по утриманню ВРХ від 24.11.2010 року за №56/2010, про що надавав відповідачу відповідні Акти наданих послуг та рахунки за спожиту електроенергію, водокористування, амортизацію приміщень та обладнання, у зв'язку з чим, на твердження позивача, утворився борг в сумі 169121,02 грн, який позивач просить суд стягнути з відповідача з врахуванням індексу інфляції та 3% річних.

До прийняття рішення у справі позивач уточнив позовні вимоги та у заяві, поданій суду першої інстанції, просив суд стягнути з відповідача заборгованість з врахуванням індексу інфляції в сумі 183 843,97 грн та 8043,30 грн 3% річних, а всього 191887,27 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 17.06.2016 року у справі № 911/2537/15 позов задоволено частково. Присуджено до стягнення з Приватно-орендної агрофірми "Україна" на користь Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" 77 944,88 грн основного боргу, 1 558,90 грн судового збору. В іншій частині вимог в позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватно-орендна агрофірма "Україна" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення, у даній справі та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" про стягнення заборгованості по утриманню великої рогатої худоби відмовити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Господарський суд міста Києва неповно з'ясував обставини справи, визнав обставини встановленими, які є недоведеними і мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального і процесуального права.

Так, скаржник вказав, що ні у спірний період, ані в попередні періоди фактично з літа 2012 року позивач не надавав послуги з утримання поголів'я ВРХ, у зв'язку з чим відповідач відмовився від підписання будь-яких актів прийняття робіт, наданих послуг та здійснював утримання тварин власними силами за власний рахунок; по-друге позивачем не було надано суду належних та допустимих доказів надання послуг в спірний період.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна" прийнято до провадження у складі головуючий суддя: Сулім В.В., судді: Гаврилюк О.М., Гончаров С.А.

Відповідно до протоколу про автоматичні зміни складу колегії суддів від 10.08.2016 року, у зв'язку з перебуванням суддів Гончарова С.А., Гаврилюка О.М., у відпустці, визначено новий склад суду, головуючий суддя: Сулім В.В., судді: Яковлєв М.Л., Майданевич А.Г.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 10.08.2016 року прийнято до провадження апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна" на рішення Господарського суду Київської області від 17.06.2016 року у справі № 911/2537/15 у новому складі колегії суддів.

11.08.2016 року в судовому засіданні було оголошено перерву на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 15.09.2016 року представник відповідача підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

В судовому засіданні 15.09.2016 року та відзиві на апеляційну скаргу позивач заперечував проти доводів апеляційної скарги, просив рішення Господарського суду Київської області від 17.06.2016 року по справі №911/2537/15 залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення.

Розглянувши апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи, Київський апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду Київської області від 17.06.2016 року підлягає скасуванню, а апеляційна скарга Приватно-орендної агрофірми "Україна" - задоволенню, з наступних підстав.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами наданими суду першої інстанції.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу, також апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

24.11.2010 року між ДСП "ГСЦУ" (виконавець) та ПОА "Україна" (замовник) було укладено договір № 56/2010 про надання послуг по утриманню ВРХ (далі- договір), згідно умов якого виконавець зобов'язується за завданням замовника надати послуги, перелічені в п. 2.1. цього договору, що іменуються надалі „послуги", в порядку та на умовах, визначених цим договором, а замовник зобов'язується провести розрахунок за надані послуги в порядку та на умовах, визначених цим договором.

Згідно з п. 2.1 договору згідно з цим договором, виконавець зобов'язується надати послуги по утриманню та технологічному обслуговуванню поголів'я ВРХ.

Відповідно до п. 2.2 договору за результатами фактичних робіт виконавця складається Акт прийому-передачі наданих послуг, у якому вказується об'єм, якість та сума виконаних робіт, за цінами, погодженими з замовником. Акт підписується обома сторонами і є невід'ємною частиною цього договору.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що вартість послуг зафіксована в специфікації № 1, яка є невід'ємною частиною цього договору. Суд звертає увагу на те, що власне Специфікація № 1 до договору сторонами суду не подана.

Згідно п. 3.2 договору акт про надані послуги підписується сторонами до 15 числа місяця, наступного за календарним місяцем, в якому фактично надані послуги.

Відповідно до п. 3.3 договору замовник зобов'язується перераховувати суму, зазначену в Акті про надані послуги протягом трьох банківських днів з моменту підписання такого акту.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що розрахунок за надані послуги проводиться в грошовій або натуральних формах. Розрахунок у натуральній формі здійснюється продукцією рослинництва або тваринництва.

Обов'язком замовника, згідно з п. 4.2.3 договору, є також оплата послуг на умовах та в порядку, зазначеному в п. 3 цього договору.

У випадку порушення своїх зобов'язань за цим договором сторони несуть відповідальність, визначену цим договором та чинним законодавством України. Порушенням зобов'язання є його невиконання або неналежне виконання, тобто виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (п. 5.1 договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами і діє до моменту повного виконання сторонами своїх зобов'язань за цим договором (п. 6.1 договору).

26.11.2010 року сторонами було укладено додаткову угоду №1 до договору, згідно якої замовник передав а виконавець прийняв для утримання та технологічного обслуговування поголів'я ВРХ в кількості 183 голів згідно наведеного переліку (пункт 1 додаткової угоди). Крім того, у додатковій угоді сторони погодили місце утримання поголів'я (молочних порід - в приміщеннях молочного репродуктора, м'ясних порід - на території м'ясного репродуктора), встановили, що народжений молодняк виконавець приймає для утримання та технологічного обслуговування згідно договору (пункт 9), встановили, що продукція тваринництва є власністю замовника та реалізується ним самостійно (пункт 6), замовник має право виконувати деякі технологічні операції по утриманню поголів'я самостійно (пункт 7), і відповідно співробітники замовника мають вільний доступ до приміщень, у яких утримується поголів'я (пункт 8 додаткової угоди).

Пунктом 6.3 договору сторони встановили, що він може бути розірваний за взаємною згодою сторін. Одностороннє розірвання договору можливе лише у випадках, передбачених цим договором та законодавством України. Кожна із сторін, згідно п. 6.4. договору, має право розірвати цей договір в односторонньому порядку, попередньо письмово попередивши про це другу сторону за 15 днів (п. 6.4 договору).

Відповідно до частин 2 та 3 ст. 653 Цивільного кодексу України у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. Якщо договір розривається у судовому порядку, зобов'язання припиняються з моменту набрання рішенням законної сили.

Зобов'язальні відносини відповідача та позивача, джерелом яких був договір від 24.11.2010 року №56/2010, в силу закону припинились з 25.02.2013 року на підставі Рішенням Господарського суду Київської області від 20.11.2012 року №7/070-12 за яким вирішено розірвати договір № 56/2010 від 24.11.2010р. про надання послуг по утриманню ВРХ, що укладений між ДСП "ГСЦУ" та ПОА "Україна"; зобов'язати ПОА "Україна" звільнити приміщення та територію ДСП "ГСЦУ".

При цьому, колегія суддів не приймає як належне посилання позивача на укладення сторонами договору про надання послуг у спрощений спосіб шляхом обміну документами (рахунками, актами та платіжними дорученнями) в порядку частини першої ст. 207 Цивільного кодексу України, оскільки відсутня згода позивача та відповідача щодо істотних умов договору про надання послуг з утримання поголів'я ВРХ після набрання судовим рішенням про розірвання договору законної сили, а відтак, судом встановлено відсутність існування між позивачем та відповідачем договору, укладеного у спрощений спосіб в порядку частини 1 ст. 207 Цивільного кодексу України після 25.02.2013 року.

01.09.2013 року державним виконавцем було складено акт, яким зафіксовано вивезення боржником поголів'я ВРХ за списком, доданим до Акту, і відповідно виконання вимоги державного виконавця про звільнення приміщення та території ДСП "ГСЦУ".

Оскільки утримання живих тварин є процесом необхідно безперервним, позивач стверджує, що продовжував надавати відповідачу послуги з утримання поголів'я ВРХ у період (не охоплений судовим рішенням від 20.11.2012 р. у справі № 7/070-12) з вересня 2012 року по серпень 2013 року включно на загальну суму 353 326, 11 грн.

Згідно з ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач лише 29.01.2015 року звернувся до відповідача із вимогою № 27/01-15 від 27.01.2015 року (майже ніж через півтора року), в якій просив останнього погасити заборгованість за надані послуги по утриманню великої рогатої худоби у період з червня 2012 року по вересень 2013 року у загальному розмірі 221495,35 грн, із доданими до неї відповідними рахунками на оплату та актами виконаних робіт (наданих послуг). Факт направлення позивачем і отримання відповідачем 29.01.2015 року вимоги і доданих до неї документів підтверджується копіями опису вкладення в цінний лист від 27.01.2015 року та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення.

Згідно умов пункту 3.3 договору замовник зобов'язується перераховувати суму, зазначену в акті про надання послуг протягом трьох днів з моменту підписання акту.

Як вбачається з матеріалів справи, акти за період з вересня 2012 року по лютий 2013 року відповідачем як замовником не підписані. Крім того, суду не подано доказів того, що зазначені акти були направлені або вручені відповідачу в день їх складення позивачем як виконавцем. Разом із тим, матеріали справи свідчать про те, що зазначені акти, разом із рахунками на оплату та розрахунками витрат були отримані відповідачем лише 29.01.2015 року разом із вимогою про сплату заборгованості від 27.01.2015 року № 27/01-15 (том 1 аркуші справи 109-113).

Отже, з огляду на викладене та з урахуванням змісту п. 3.3 договору слідує, що початком відліку строку виконання боржником (замовником) свого грошового зобов'язання є день, наступний за днем підписання акту наданих послуг.

Проте, стягнута за рішення суду першої інстанції заборгованість за спірний період утворилася за актами, які не підписано сторонами обопільно.

Таким чином, позивачем не доведено настання строку виконання відповідачем грошового зобов'язання у спірній сумі.

Умовами договору передбачено відлік строку оплати починаючи від дня підписання обома сторонами акту наданих послуг, а не від дня направлення чи отримання замовником підписаних в односторонньому порядку позивачем актів.

На обґрунтування висновку про настання строку оплати, судом першої інстанції не наведено посилання на норми законодавства, які б передбачали, що у разі ненадання письмових заперечень на направлені акти, вони вважаються підписаними, а послуги наданими, та відповідно, що замовник має здійснити оплату за такими актами.

Не містить відповідних положень і договір на підставі якого заявлено до стягнення борг.

Отже, настання строку виконання замовником грошового зобов'язання з оплати послуг не доведено належними засобами доказування відповідно до умов договору та положень законодавства, що регламентує правовідносини з надання послуг.

В силу положень ч. 1 ст. 902 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України, виконавець повинен надати послугу особисто. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Згідно приписів ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. У справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За таких обставин закон зобов'язує позивача при зверненні до господарського суду довести належними та допустимими доказами наявність свого права і факт його порушення або оспорення з боку зобов'язаної особи - відповідача.

Суд звертає увагу на те, що до кожного акту виконання робіт (надання послуг) позивачем складався розрахунок витрат по утриманню ВРХ помісячно, до якого позивачем включено амортизацію основних засобів загальновиробничого призначення, заробітну плату, прямі виробничі затрати (амортизацію основних засобів виробничого обладнання та внески на соціальні міроприємства), витрати на опалення, освітлення, водопостачання та інші послуги по утриманню виробничих приміщень.

З наявних в матеріалах доказів не можна достовірно встановити фактичний розмір витрат на утримання поголів'я у період з червня 2012 року по серпень 2013 року Так, наприклад, позивачем подано копії накладних на придбання ветеринарних препаратів, копії накладних на відпуск (внутрішнє переміщення) матеріалів (кормів), картки видачі кормів, однак, у виставлені відповідачу розрахунки витрат по утриманню ВРХ витрати на корми та ветпрепарати не включені.

Позивачем подані копії особової картки та довідок про присвоєння ідентифікаційних номерів працівників ДСП "ГСЦУ", а також копії податкових розрахунків сум доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податку, і сум утриманого з них податку, з яких вбачається розмір нарахованого та виплаченого доходу вказаним працівникам, однак, яка доля вказаних витрат позивача включена до розрахунків витрат по утриманню ВРХ і як вона визначена, позивачем не наведено. Також позивачем не наведено, яким чином, на якій підставі і у який спосіб ним розрахована амортизація та внески на соціальні міроприємства, включені до розрахунків.

З метою встановлення обґрунтованості вказаних розрахунків та встановлення дійсного розміру витрат позивача на утримання належного відповідачу поголів'я колегія суддів витребувала у позивача докази, які підтверджують надання послуг по утриманню великої рогатої худоби та інших послуг відповідачу за період з червня 2012 року по серпень 2013 року, обґрунтовують та розшифровують розмір цих витрат, зазначених в актах та рахунках на оплату (придбання кормів, вет. препаратів, оплата праці, оплата опалення, водопостачання, водовідведення тощо).

Проте, позивач відповідних доказів колегії суддів не надав та не обґрунтував неможливість подання останніх.

Відповідно до п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд погоджується з твердженням скаржника, що позивачем не надано, а матеріали справи не місять жодних належних та допустимих доказів в розумінні ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України надання позивачем послуг по утриманню великої рогатої худоби та інших послуг відповідачу за період з червня 2012 року по серпень 2013 року.

Щодо посилання позивача на постанову Вищого господарського суду України за №7/07-12 як на доказ надання відповідачу послуг по утриманню великої рогатої худоби та інших послуг відповідачу за період з червня 2012 року по серпень 2013 року, колегія суддів відзначає, що постанова Вищого господарського суду України не містить встановлених фактів надання послуг позивачем і крім того, охоплює інший період, а саме з листопада 2011 року по червень 2012 року.

З огляду на викладене, Київський апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за надання послуг за період з червня 2012 року до серпня 2013 року в сумі 211870,00 грн.

Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за надані послуги за період моменту розірвання договору 25.02.2013 року до фактичного вивезення поголів'я ВРХ з території та приміщень позивача 01.09.2013 року, суд першої інстанції правомірно відмовив в задоволенні позовних вимог в цій частині, які не були підтверджені належними та допустимими доказами.

Враховуючи, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості за надання послуг було відмовлено, не підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення інфляційних нарахувань та 3 % річних , як похідні.

Статтею 104 Господарського процесуального кодексу України визначені підстави для скасування чи зміни рішення, зокрема, порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Таким чином, згідно п. 1 ч. 1 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України колегія суддів дійшла висновку, що рішення Господарського суду Київської області від 17.06.2016 року по даній справі підлягає скасуванню в частині задоволення позовних вимог з підстав неповного з'ясування обставин справи, в порядку п. 4 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України, а апеляційна скарга Приватно-орендної агрофірми "Україна" - підлягає задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати за розгляд справи в суді першої інстанції, покладаються: при задоволенні позову - на відповідача; при відмові в позові - на позивача.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на апелянта, при задоволенні апеляційної скарги - на іншу сторону.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 -105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватно-орендної агрофірми "Україна" задовольнити.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 17.06.2016 року у справі №911/2537/15 - скасувати в частині задоволення позовних вимог та покладення на відповідача судових витрат. Прийняти нове рішення:

В задоволенні позову відмовити повністю.

3. Стягнути з Державного сільськогосподарського підприємства "Головний селекційний центр України" (08401, Київська область, м. Переяслав-Хмельницький, вул. Новокиївське шоссе, 1-а, ) на користь Приватно-орендної агрофірми "Україна" (08440, Київська область, Переяслав-Хмельницький район, с. Велика Каратуль, вул. Перемоги, буд. 2-А, ) 4872,90 грн (чотири тисячі вісімсот сімдесят дві гривні 90 копійок) судового збору за подання апеляційної скарги.

4. Видачу наказу доручити Господарському суду Київської області.

5. Матеріали справи №911/2537/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя В.В. Сулім

Судді А.Г. Майданевич

М.Л. Яковлєв