КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа№ 911/2825/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Педяш О.С. - прокурор відділу

від позивача-1: не з'явився

від позивача-2: не з'явився

від позивача-3: не з'явився

від відповідача-1: не з'явився

від відповідача-2: не з'явився

від відповідача-3: Кукоба О.М. - представник

треті особи: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області

на рішення Господарського суду Київської області

від 27.08.2015 року

по справі № 911/2825/15 (суддя - Лилак Т.Д.)

за позовом Першого заступника прокурора Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство"

до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, Громадської організації "Садівниче товариство "Лебедівка", Товариства з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент"

за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15

про визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсним договору оренди, визнання недійсними державних актів на право власності, витребування земельних ділянок

ВСТАНОВИВ:

Перший заступник прокурора Київської області звернувся до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, громадської організації "Садівниче товариство "Лебедівка"), Товариства з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент" про визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №557 від 19.09.2005 року; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 22.09.2015 року між Вишгородською районною державною адміністрацією та громадською організацією "Садівниче товариство "Лебедівка", який зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів оренди за №06; визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №233 від 19.04.2006 року; визнання недійсними державних актів на право власності серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 на земельні ділянки площами 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_9), 0,1496 га (кадастровий номерНОМЕР_10), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_11), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_12), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_13), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_14), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_15), 0,1216 га (кадастровий номер НОМЕР_16) видані 14.04.2010 року ТОВ "БІ ДОЛИНА ДЕВЕЛОПМЕНТ"; витребування на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент" земельні ділянки загальною площею 1,1686 га з кадастровими номерами НОМЕР_9; НОМЕР_10; НОМЕР_11; НОМЕР_12; НОМЕР_13; НОМЕР_14; НОМЕР_15; НОМЕР_16, які розташовані на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області з нормативною грошовою оцінкою 52 820,72 грн.

Перший Заступник прокурора Київської області зазначає, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки про наявні порушення прокуратурі області стало відомо після витребування та опрацювання інформації наданої на вимогу прокуратури області від 14.11.2014 № 05/3-4032 вих-14, від 24.12.2014 № 05/3-4491 вих-14, 05/3-4492 вих-14.

Рішенням Господарського суду Київської області від 27.08.15р. в задоволені позовних вимог відмовлено повністю.

Не погодившись з прийнятим рішенням, перший заступник прокурора Київської області, звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 27.08.2015 року та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що місцевим судом невірно обчислено строк позовної давності, оскільки закон пов»язує початок перебігу строку позовної давності не з моменту поінформованості про вчинення певної дії чи прийняття рішення, а з моментом обізнаності про вчинення порушення закону та порушення, у зв»язку із цим прав і охоронюваних законом інтересів.

Апелянт зазначає, що предметом позову є право власності на землі лісогосподарського призначення, які з порушенням імперативних вимог Земельного та Лісового кодексу України передані з державної у приватну власність. Особою, чиє цивільне право порушено, є держава в особі уповноваженого органу, яким у спірних правовідносинах в силу положень ст.ст. 122, 149 Земельного кодексу України є Кабінет Міністрів України.

За таких обставин, на думку апелянта, строк позовної давності слід відраховувати з моменту, коли Кабінет Міністрів України довідався або мав можливість довідатись про порушення права або про особу порушника. Тобто виникнення права на позов пов'язане не з моментом порушення цивільного права суб'єкта, що його реалізує, а з моментом, коли він довідався або міг довідатись про таке порушення, зважаючи при цьому на суб'єктивні та об'єктивні чинники, такі як усвідомлення порушення його права, наявність достатнього обсягу інформації, яка б давала можливість усвідомити те, що право порушено, наявність права на захист інтересів (обсяг повноважень, у тому числі процесуальних, для захисту права).

Апелянт зазначає, що до повноважень Кабінету Міністрів України не віднесено функцій здійснення контролю у сфері земельних правовідносин та він не має повноважень щодо витребування від органів державної влади для перевірки землевпорядної документації, правовстановлюючих документів, інформації відносно користувачів та власників земельних ділянок, цивільно- правових угод щодо земель, моніторингу судових рішень чи дослідження матеріалів кримінальних справ тощо, особливо зважаючи, що положення законодавства про доступ до публічної інформації не регулюють правовідносини між державними органами та суб'єктами владних повноважень, а жодних рішень щодо передачі у приватну власність спірних земельних ділянок лісогосподарського призначення органами державної влади та місцевого самоврядування не приймалось.

Апелянт звертає увагу суду на те, що об'єктивні відомості щодо наявності порушень права власності держави на спірні землі лісогосподарського призначення компетентний орган державної влади, що уповноважений приймати рішення про їх вилучення та подальше розпорядження, довідався лише з моменту отримання копії позовної заяви прокурора.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 року апеляційну скаргу залишено без задоволення, рішення Господарського суду Київської області від 27.08.15р. у справі № 911/2825/15 залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду від 13.07.2016р. у справі № 911/2825/15 касаційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області задоволено частково, постанову Київського апеляційного господарського суду від 06.10.2015 у справі № 911/2825/15 скасовано з передачею справи на новий розгляд до Київського апеляційного господарського суду. Підставою скасування стало незазначення мотивів, з яких суд вважає встановленою наявність чи відсутність фактів, якими обґрунтовувалися позовні вимоги, не зазначено про наявність чи відсутність підстав для задоволення позовних вимог по суті, не застосовано законодавство, яке врегульовує спірні правовідносини сторін, а лише застосовано строки позовної давності без зазначення обсягу прав та законних інтересів позивачів, які порушені у спірних правовідносинах.

В судове засідання представники позивача-1,2,3, відповідачів 1,2 та третіх осіб не з»явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином.

Від представника Кабінету Міністрів України через відділ документообігу суду та моніторингу виконання документів через електронну пошту надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв»язку із неможливістю забезпечення явки повноважного представника, оскільки 20.09.2016 об 11:00 він приймає участь в судовому засіданні в Ірпінському міському суді Київської області у справі № 367/2715/16.

У відповідності до п. 3.9.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК.)

Наведені позивачем-1 обставини в обґрунтування причин неявки представника у судове засідання не можуть бути визнані судовою колегією поважними, адже не є об'єктивно непереборними, оскільки позивач-1 не позбавлений права обрати будь-якого іншого представника, якому доручити виконання функції по представництву інтересів.

Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950, ратифікованої Україною 17.07.1997р., кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Поштова кореспонденція надіслана на адреси третіх осіб ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14 повернулась на адресу суду з позначкою «за закінченням встановленого строку зберігання».

Відповідно до абз. 3 п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" від 26.12.2011 року за №18 в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців) і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Застосовуючи згідно з частиною 1 статті 4 ГПК України, статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи частину 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Вислухавши думку представника прокуратури та відповідача-3, дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутності представників позивачів -1, 2, 3, відповідача-1,2, та третіх осіб, оскільки вони не скористалися своїми правами, передбаченими статтею 22 ГПК України, та виходячи з того, що явка сторін не визнавалася обов'язковою судом апеляційної інстанції, а участь в засіданні суду (як і інші права, передбачені статті 22 ГПК України) є правом, а не обов'язком сторони.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вислухавши пояснення представника прокуратури та представника відповідача-3, колегія встановила наступне.

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області № 557 від 19.09.2005 року "Про передачу в оренду земельної ділянки садівницькому товариству "Лебедівка" розглянувши подання Вишгородського районного відділу земельних ресурсів, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки садівницькому товариству «Лебедівка» передбаченої під розміщення садівницького товариства, враховуючи позитивний висновок державної землевпорядної експертизи затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки садівницькому товариству "Лебедівка", розроблену Вишгородським районним відділом №11 Київської регіональної філії державного підприємства "Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України"; вилучено із земель державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" (Пірнівське лісництво, квартал 161, виділ 1,2,6,8) на території Лебедівської сільської ради земельну ділянку загальною площею 5,3954 га; надано садівницькому товариству "Лебедівка" в оренду терміном на 49 років земельну ділянку загальною площею 5,3954 га під розміщення садівницького товариства на території Лебедівської сільської ради за межами населеного пункту; встановлено розмір річної орендної плати за земельну ділянку при укладенні договору оренди у розмірі 10% від грошової оцінки (243 671 грн. 57 коп.), що складає 24 367 грн. 16 коп.; рекомендовано садівницькому товариству "Лебедівка" у місячний термін укласти договір оренди земельної ділянки з районною державною адміністрацією; Садівницькому товариству «Лебедівка» зареєструвати договір оренди земельної ділянки у відповідності з порядком державної реєстрації договорів оренди; зобов»язано садівницьке товариство «Лебедівка» у 10-денний термін засвідчити факт державної реєстрації договору оренди земельної ділянки; доручити Першому заступнику голови Вишгородської райдержадміністрації Лавренюку О.А. від імені райдержадміністрації укласти договір оренди; районному відділу земельних ресурсів забезпечити зберігання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки.

22.09.2005 року на підставі вищезазначеного розпорядження № 557 від 19.09.2005 року між Вишгородською районною державною адміністрацією Київської області (орендодавець) та Громадською організацією "Садівницьке товариство "Лебедівка" (орендар) укладено договір оренди земельної ділянки, який 29.09.2005 року, який посвідчений приватним нотаріусом Вишгородського районного нотаріального округу та зареєстрований в реєстрі № 4571. Зазначений договір зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди землі за №06.

Розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області № 233 від 19.04.2006 року "Про передачу у власність земельних ділянок членам садівницького товариства "Лебедівка" затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо виготовлення державних актів на право власності на земельні ділянки членам садівницького товариства "Лебедівка"; передано безкоштовно у власність земельні ділянки членам садівницького товариства "Лебедівка" згідно із списком ( додаток № 1 до розпорядження від 19.04.2006 № 233 та в якому обліковується 40 осіб членів садівницького товариства «Лебедівка» та інформація щодо площі земельних ділянок); Вишгородському районному відділу № 11 Київської регіональної філії державного підприємства «Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України» виготовити членам садівницького товариства «Лебедівка» державні акти на право власності на земельні ділянки, які находяться на території Лебедівської сільської ради за межами населеного пункту; районному відділу земельних ресурсів внести відповідні зміни в земельну облікову документацію та забезпечити зберігання технічної документації.

На підставі розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №233 від 19.04.2006 року "Про передачу у власність земельних ділянок членам Садівницького товариства "Лебедівка" третім особам 1-10 видані державні акти на право власності на земельні ділянки.

Відповідно до договорів купівлі-продажу від 04.07.2006 року, 06.07.2006 року та 12.07.2006 року ( копії яких наявні в матеріалах справи) належні третім особам 1-10 земельні ділянки були продані ОСОБА_14 (третій особі - 11).

В подальшому ОСОБА_14 уклав договори купівлі-продажу від 20.07.2007 року ( копії яких наявні в матеріалах справи) вищезазначені земельні ділянки були відчужені ОСОБА_15 (третя особа - 12), який у свою чергу укладав договори купівлі-продажу від 25.12.2007 року з Товариством з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент".

На підставі договорів купівлі-продажу від 25.12.2007 року Товариству з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент" 08.04.2008 року виданий державний акт на право власності НОМЕР_17 на земельну ділянку площею 1,1686 га з кадастровим номером НОМЕР_18.

Товариством з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент" було здійснено поділ земельної ділянки площею 1,1686 га з кадастровим номером НОМЕР_18 на 8 (вісім) окремих земельних ділянок з кадастровими номерами НОМЕР_9; НОМЕР_10; НОМЕР_11; НОМЕР_12; НОМЕР_13; НОМЕР_14; НОМЕР_15; НОМЕР_16 та отримано державні акти на право власності від 14.04.2010 року НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 на земельні ділянки площами 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_9), 0,1496 га (кадастровий номерНОМЕР_10), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_11), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_12), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_13), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_14), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_15), 0,1216 га (кадастровий номер НОМЕР_16).

Перший заступника прокурора Київської області звернувся до Господарського суду Київської області в інтересах держави в особі Кабінету Міністрів України, Київського обласного та по місту Києву управління лісового та мисливського господарства, Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" з позовом до Вишгородської районної державної адміністрації Київської області, Громадської організації "Садівниче товариство "Лебедівка", Товариства з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент" за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15 про визнання недійсними розпоряджень Вишгородської районної державної адміністрації № 557 від 19.09.2005, № 233 від 19.04.2006; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 22.09.2005 між Вишгородською районною державною адміністрацією та Громадською організацією «Садвіницьке товариство «Лебедівка», який зареєстрований у книзі записів державної реєстрації договорів оренди 29.09.2005 за № 06; визнання недійсними державних актів на право власності серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 на земельні ділянки площами 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_9), 0,1496 га (кадастровий номерНОМЕР_10), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_11), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_12), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_13), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_14), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_15), 0,1216 га (кадастровий номер НОМЕР_16) видані 14.04.2010 року ТОВ "БІ ДОЛИНА ДЕВЕЛОПМЕНТ"; витребування на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент" земельні ділянки загальною площею 1,1686 га з кадастровими номерами НОМЕР_9; НОМЕР_10; НОМЕР_11; НОМЕР_12; НОМЕР_13; НОМЕР_14; НОМЕР_15; НОМЕР_16, які розташовані на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області, з нормативною грошовою оцінкою 52 820,72 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що оспорювані розпорядження були прийняті Вишгородською районною державною адміністрацією в порушення ст. 6,14,19 Конституції України, ст.ст. 22,56,84,116,118 Земельного кодексу України, ст. 42 Лісового кодексу України, ст.ст. 3,21,43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», оскільки ліси не можуть передаватися у власність для сільськогосподарських цілей ( за виключенням винятку, передбаченого ч.2 ст. 56 Земельного кодексу України).

Зазначені обставини, на думку прокурора, є підставою для визнання оспорюваного договору оренди недійсним на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.6, 15 Закону України «Про оренду землі», ст. 21 Земельного кодексу України.

Прокурор зазначає, що відповідно до ст. 387 Цивільного кодексу України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно без відповідної правової підстави заволоділа ним. Навіть якщо вважати ТОВ "БІ Долина Девелопмент" добросовісним набувачем спірних земель, також на явні підстави для витребування останніх з незаконного володіння в порядку ст. 388 ЦК України, якою передбачено, що власник має право витребувати майно від добросовісного набувача у всіх випадках, якщо таке майно набуте безвідплатно у особи, яка не мала права його відчужувати. Крім того, підпунктом 3 ч.1 вказаної статті передбачено, що якщо майно за відплатним договором придбано у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Прийняття Вишгородською районною державною адміністрацією незаконних розпоряджень про вилучення лісових земель та їх подальшу передачу в користування та у власність для індивідуального садівництва ( фактично під садибну забудову), на думку прокурора, є доказом невизнання права власності держави на спірну земельну ділянку в особі Кабінету Міністрів України, який в силу вимог ст. 149 Земельного кодексу України на даний час наділений повноваженнями щодо розпорядження ними. Також Державне підприємство «Вищедубечанське лісове господарство» було незаконно позбавлено права користування спірними земельними ділянками та Київське обласне та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства, за відсутності згоди якого проведено вилучення в надання в користування земельні ділянки Громадською організацією «Садвіницьке товариство «Лебедівка». Спірні земельні ділянки вибули з державної власності всупереч законодавству та волі держави в особі уповноваженого на те органу, що дає підстави для пред»явлення вимог про витребування їх з чужого незаконного володіння на користь держави.

Прокурор зазначає, що оскаржуваними розпорядженнями і діями щодо вилучення, передачі земельних ділянок в оренду та в приватну власність порушено право власності держави на землі лісового фонду, які не можуть передаватися з державної у приватну власність, а також інтереси держави у сфері контролю за використанням та охороною земель, ефективного використання лісогосподарських земель, їх відтворення. Зазначене відповідно до п.2 ст. 121 Конституції України, ст. 20 Господарського процесуального кодексу України, ст.. 36-1 Закону України «Про прокуратуру» є підставою для захисту інтересів держави органами прокуратури шляхом пред»явлення даного позову.

15.07.2015 року через відділ діловодства господарського Київської області відповідач- 2 подав заяву про застосування строків позовної давності від 15.07.2015 року б/н.

Дослідивши матеріали справи, колегія приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають виходячи з наступного.

Відповідно до ст. ст. 13, 19 Конституції України від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ст. ст. 142-145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішення. Права місцевого самоврядування захищаються в судовому порядку. Органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель є завданням земельного законодавства, а саме Земельного кодексу України.

Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Частиною 3 ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" визначено, що органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Відповідно до ст. 149 Земельного кодексу України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Сільські, селищні, міські ради вилучають земельні ділянки комунальної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб, крім особливо цінних земель, які вилучаються (викупляються) ними з урахуванням вимог ст. 150 цього Кодексу.

Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради вилучають земельні ділянки спільної власності відповідних територіальних громад, які перебувають у постійному користуванні, для всіх потреб.

Районні державні адміністрації на їх території вилучають земельні ділянки державної власності, які перебувають у постійному користуванні, в межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:

а) сільськогосподарського використання;

б) ведення лісового і водного господарства, крім випадків, визначених частиною дев'ятою цієї статті;

в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, лікарень, підприємств торгівлі тощо).

Земельний кодекс України в ст. 79 визначає, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч.2. ст. 79 Земельного кодексу України визначено, що право власності на земельну ділянку поширюється в її межах на поверхневий (ґрунтовий) шар, а також на водні об'єкти, ліси і багаторічні насадження, які на ній знаходяться.

До розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади ( п.12 розділу Х Перехідних положень Земельного кодексу).

Відповідно до ст.20 Земельного кодексу України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень.

Зміна цільового призначення земель провадиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення об'єктів природоохоронного та історико-культурного призначення.

Таким чином, Вишгородська районна державна адміністрація була наділена повноваженнями приймати рішення про вилучення земельних ділянок лісового фонду, розташованих на території Лебедівської сільської ради (Пірнівське лісництво, квартал 161, виділ 1,2,6,8), межі яких встановлені в натурі.

Згідно із ст.ст. 1, 2 Закону України "Про землеустрій" межування земель це комплекс робіт із встановлення чи відновлення в натурі (на місцевості) меж адміністративно-територіальних утворень, меж земельних ділянок власників, землекористувачів, у тому числі орендарів, із закріпленням їх межовими знаками встановленого зразка, які проводяться під час виконання робіт із землеустрою. Видами робіт із землеустрою являються обстежувальні вишукувальні, топографо-геодезичні, картографічні, проектні та проектно-вишукувальні роботи, що виконуються з метою складання документації із землеустрою.

Землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних утворень, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Статтею 20 Закону України "Про землеустрій" визначено, що землеустрій проводиться в обов'язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі вилучення земельних ділянок.

Відповідно до ст. 50 Закону України "Про землеустрій" проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок складаються у разі надання, передачі, вилучення (викупу), відчуження земельних ділянок. Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 9 "Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок" затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року за № 677, встановлено, що проект відведення земельної ділянки виконавець погоджує із землевласником або землекористувачем, органом земельних ресурсів, природоохоронним органом, санітарно-епідеміологічною службою, органом містобудування і архітектури та охорони культурної спадщини.

Матеріалами проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки відповідачу-2 у користування було визначено: відповідно до українського класифікатора цільового використання землі земельна ділянка відведена до земель сільськогосподарського призначення. Код цільового використання 1.0. ( для ведення садівництва).

Як вбачається з матеріалів справи, Державним підприємством «Вищедубечанське лісове господарство» було надано висновок № 425 від 16.08.2016 про те, що враховуючи позитивні висновки всіх заінтересованих служб району та області, погоджує вилучення земельної ділянки площею 5,4 га під розміщення садівницького товариства «Лебедівка» на умовах оренди терміном 49 років при умові відшкодування збитків та втрат, нанесених вилученням цієї земельної ділянки з лісогосподарського виробництва згідно постанови Кабінету Міністрів України від 17.11.1997 № 1279. До зазначеного висновку додано розрахунок грошової оцінки збитків, нанесених вилученням даної земельної ділянки, який складає 299 700 грн.

Відповідно до ст. 116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.

Надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або у користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим Кодексом (ч. 5 ст. 116 ЗК України).

Відповідно до ст. 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем.

Передача в оренду земельних ділянок громадянам і юридичним особам із зміною їх цільового призначення та із земель запасу під забудову здійснюється за проектами відведення в порядку, встановленому статтями 118, 123 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 35 Земельного кодексу України Громадяни України із земель державної і комунальної власності мають право набувати безоплатно у власність або на умовах оренди земельні ділянки для ведення індивідуального або колективного садівництва.

Відповідно до ст. 93 Земельного кодексу України право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Земельні ділянки можуть передаватися в оренду громадянам та юридичним особам України, іноземним громадянам і особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним об'єднанням і організаціям, а також іноземним державам.

Згідно ч.3 ст. 21 Земельного кодексу України встановлено, що для ведення садівництва у власність та користування надаються лише землі сільськогосподарського призначення, а не лісогосподарського.

Враховуючи вищевикладене, колегія приходить до висновку про те, що розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області № 557 від 19.09.2005 року "Про передачу в оренду земельної ділянки садівницькому товариству «Лебедівка» було прийнято в межах наданих законодавством повноважень.

На підставі вищезазначеного розпорядження відповідачу-2 в оренду було надано земельну ділянку сільськогосподарського призначення відповідно до проекту землеустрою щодо її відведення, а не лісогосподарського.

Прокурор в обґрунтування позовної заяви зазначає, що порушено порядок передачі земель лісогосподарського призначення саме під час передачі їх у приватну власність, а не в оренду. Однак, в державних актах на право власності на земельні ділянки цільовим призначенням земель було «ведення садівництва», що відповідно до класифікації видів цільового призначення земель, що затвердження наказом Державного комітету України із земельних ресурсів № 548 від 23.07.2010 є підкатегорією земель сільськогосподарського призначення.

Встановлений частиною 15 розділу Х Перехідних положень земельного кодексу у відповідній редакції мораторій на відчуження земель стосується виключно ділянок сільськогосподарського призначення для ведення селянського (фермерського) господарства та земельних часток (паїв) та не розповсюджується на землі сільськогосподарського призначення «для ведення садівництва».

Посилання прокурора на порушення ст. 42 Лісового кодексу України, а саме вилучення земель лісогосподарського призначення та передача їх у власність мало здійснюватись за погодженням із Управлінням лісового та мисливського господарства у м. Києві та Київській області.

З матеріалів справи вбачається, що приватизація земельних ділянок членами ГО «Лебедівка» та подальший продаж земельних ділянок фізичним особам та відповідачу-3 відбувалась без зміни їх цільового призначення та з дотриманням законодавства, а тому у даному випадку положення ст. 84 Земельного кодексу України та 42 Лісового кодексу України не застосовуються, оскільки об»єктом приватизації є землі сільськогосподарського призначення.

Щодо посилання прокурора на те, що відпвоідачем-2 не сплачувались втрати лісогосподарського виробництва та навіть не нарахування таких втрат спростовується матеріалами справи.

Проект землеустрою по відведенню земельної ділянки Відповідачу-2 містять наданий Державним підприємством «Вишедубечанське лісове господарство» розрахунок грошової оцінки збитків, нанесених вилученням із лісогосподарського виробництва земельної ділянки (копія додається). Зазначений висновок був затверджений Вишгородською районною державною адміністрацією 09 грудня 2004 року (№ 228-2). Відповідно до зазначеного висновку, збитки, завдані вилученням земельної ділянки, були оцінені в 299 700 гривень.

На виконання імперативних правил статті 207 Земельного кодексу України щодо необхідності відшкодування втрат лісогосподарського виробництва, відповідно до затвердженого розрахунку втрат, відповідач-2 здійснив оплату 299 700 гривень, що підтверджується банківськими меморіальними ордерами з призначенням платежу збитки нанесені вилученням земельної ділянки згідно рах. 455 від 22.10.2004 без ПДВ від СТ Лебедівка. (т. 1 а.с. 114-116).

Крім того, несплата збитків не є підставою для визнання недійсними розпоряджень,а підставою для розірвання договору оренди.

Щодо посилання прокурора на відсутність проекту погодження до оскаржуваного розпорядження № 233 від 19.04.2006, яким було затверджено матеріали технічної документації із землеустрою щодо видачі державних актів на право власності на земельні ділянки членам садівницького товариства «Лебедівка», колегія зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 118 Земельного кодексу України рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається у місячний строк на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки.

Відповідно до статті 50 Закону України «Про землеустрій» в редакції, на момент винесення оскаржуваного Розпорядження № 233 Порядок складання проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2 Постанови Кабінету Міністрів України від № 677 від 26 травня 2004 року «Про затвердження Порядку розроблення проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок» визначено, що проект відведення земельної ділянки не розробляється у разі, коли: земельна ділянка, межі якої визначено в натурі (на місцевості), надається у користування або безоплатно передається у власність без зміни її цільового призначення. В такому випадку, надання земельної ділянки у власність здійснюється на підставі матеріалів технічної документації.

Відповідно до пункту 1.13 Наказу Державного комітету України по земельних ресурсах № 43 від 04.05.1999 року «Про затвердження Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою та договорів оренди землі» складання державного акта на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою при передачі земельної ділянки, що була раніше надана громадянам, підприємствам, установам, організаціям і об'єднанням громадян всіх видів, у постійне користування або при переоформленні правоустановних документів на ці земельні ділянки, проводиться після відновлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх довгостроковими межовими знаками встановленого зразка за затвердженою в установленому порядку відповідною технічною документацією.

Враховуючи те, що земельні ділянки були сформовані в результаті поділу земельної ділянки, площею 5,3954 га, яка перебувала у користуванні відповідача-2, передача зазначених земельних ділянок у власність членам ГО «Лебедівка» могла здійснюватися без розроблення проекту землеустрою лише на підставі матеріалів технічної документації, які в подальшому були затверджені відповідачем-1.

Правомірність безоплатної передачі земельних ділянок, які знаходилися у користуванні садового товариства у власність членам такого товариства лише на підставі затверджених матеріалів технічної документації підтверджується і позицією Державного комітету України із земельних ресурсів, що викладена в листі від 20 серпня 2009 року № 11585/17/10-09 «Щодо приватизації земельних ділянок садового товариства». На підставі аналізу норм статті 118 ЗК та пункту 1.13 Інструкції Державний комітет України із земельних ресурсів приходить до висновку, що приватизація раніше наданої у користування земельної ділянки, здійснюється на підставі розробленої технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Таким чином, твердження прокурора щодо незаконності приватизації земельних ділянок членами ГО «Лебедівка» без проекту землеустрою щодо їх відведення, не приймаються до уваги, оскільки розроблення проекту у даному разі чинним на той час законодавством не вимагалося.

Відповідно до частини 2 статті 3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави.

Частиною 1 статті 144 Конституції України встановлено, що органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

За змістом пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року N 7-рп/2009 у справі N 1-9/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) органи місцевого самоврядування, вирішуючи питання місцевого значення, представляючи спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ та міст, приймають нормативні та ненормативні акти. До ненормативних належать акти, які передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію фактом їхнього виконання.

Так, у зв'язку з прийняттям суб'єктом владних повноважень ненормативного акта виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, зокрема, у сфері земельних правовідносин відповідний ненормативний акт слугує підставою виникнення, зміни або припинення конкретних прав та обов'язків фізичних і юридичних осіб приватного права.

Отже, розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №557 від 19.09.2005 року та розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №233 від 19.04.2006 року є ненормативними актами органу місцевого самоврядування, який вичерпав свою дію внаслідок його виконання.

Враховуючи викладене, позов, предметом якого є визнання недійсним розпоряджень органу місцевого самоврядування, тобто ненормативного акту, що застосовується одноразово і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, не може бути задоволено, оскільки таке розпорядження органу місцевого самоврядування вичерпало свою дію внаслідок виконання, а відтак його скасування не породжує наслідків для власника земельних ділянок, оскільки у нього виникло право володіння земельною ділянкою, і це право ґрунтується на правовстановлюючих документах.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 11.11.2014 р. у справі № 21-405А14 , у постанові № 916/876/13/3-514ге16 від 06.07.2016.

Відповідно до частини 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Обовязковість рішень Верховного Суду України для судів які розглядають спори із застосуванням тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, також передбачена статтею 82 Господарського процесуального кодексу України.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №557 від 19.09.2005 року; визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, укладеного 22.09.2015 року між Вишгородською районною державною адміністрацією та громадською організацією "Садівниче товариство "Лебедівка", який зареєстровано в книзі записів державної реєстрації договорів оренди за №06; визнання недійсним розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №233 від 19.04.2006 року.

Щодо позовних вимог про визнання недійсними державних актів на право власності серії НОМЕР_1, НОМЕР_2, НОМЕР_3, НОМЕР_4, НОМЕР_5, НОМЕР_6, НОМЕР_7, НОМЕР_8 на земельні ділянки площами 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_9), 0,1496 га (кадастровий номерНОМЕР_10), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_11), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_12), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_13), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_14), 0,1496 га (кадастровий номер НОМЕР_15), 0,1216 га (кадастровий номер НОМЕР_16) виданих 14.04.2010 року ТОВ "БІ ДОЛИНА ДЕВЕЛОПМЕНТ" та витребування на користь держави в особі Кабінету Міністрів України та Державного підприємства "Вищедубечанське лісове господарство" з незаконного володіння Товариства з обмеженою відповідальністю "БІ Долина Девелопмент" земельних ділянок загальною площею 1,1686 га з кадастровими номерами НОМЕР_9; НОМЕР_10; НОМЕР_11; НОМЕР_12; НОМЕР_13; НОМЕР_14; НОМЕР_15; НОМЕР_16 розташованих на території Лебедівської сільської ради Вишгородського району Київської області з нормативною грошовою оцінкою 52 820,72 грн.

Зазначені позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки судом встановлено законність вилучення земельної ділянки із користування ДП «Вищедубечанське лісове господарство», правомірність надання в оренду земельних ділянок членам ГО «Лебедівка», законність купівлі-продажу спірних ділянок фізичними особами та відповідачем-3.

Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.

Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції.

Згідно із статтею 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Федоренко проти України" від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності.

Виходячи зі змісту пунктів 32 - 35 рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" від 24 червня 2003 року майном у значенні статті 1 Протоколу 1 до Конвенції вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади.

Враховуючи положення ст.ст. 17, 18 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", та ст. 19 Закону України "Про міжнародні договори", суд також приймає до уваги обставини, встановлені в наявному в матеріалах справи рішенні Європейського суду з прав людини по справі Stretch v. United Kingdom, 44277/98 від 03.12.2003 року, згідно якого вилучення у заявника права володіння, раніше наданого державною установою, є порушенням Конвенції, навіть якщо державна установа не мала повноважень надавати заявнику право володіння майном згідно національного законодавства (п. 30 зазначеного рішення).

Укладаючи договір купівлі-продажу відповідач-3 мав право очікувати на набуття права власності в значенні статті 1 Першого протоколу до Конвенції.

Відповідно правової позиції Верховного Суду України (постанови № 26/133 від 04.12.2012 р., № 56/68 від 11.12.2012 р.) права особи, яка вважає себе власником майна, не підлягають захисту шляхом задоволення позову до добросовісного набувача з використанням правового механізму, передбаченого статтями 215, 216 ЦК України. У разі встановлення наявності речово-правових відносин до таких відносин не застосовується зобов'язальний спосіб захисту. У зобов'язальних відносинах захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий лише шляхом задоволення віндикаційного позову, якщо є підстави, передбачені статтею 388 ЦК України, які дають право витребувати майно у добросовісного набувача.

У випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то відповідно до статті 392 ЦК України права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно.

За змістом ст. 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею.

Наявність у діях власника майна волі на передачу цього майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача (який не мав ніякого відношення до таких дій посадової особи).

Згідно приписів статей 316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб.

За змістом права власності, визначеного у статті 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном.

Право володіння означає юридично забезпечену власникові можливість мати майно у своєму безпосередньому фізичному чи юридичному віданні, у сфері свого фактичного господарського чи іншого впливу, отже, майно вважається таким, що перебуває у володінні власника і тоді, коли він фізично ним не володіє.

Право користування - юридично закріплена можливість власника щодо використання майна та вилучення з нього корисних властивостей, а право розпорядження - юридично закріплена можливість власника самостійно вирішувати юридичну та фактичну долю майна.

Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (пункт 1 статті 321 вказаного Кодексу).

Позитивний аспект права власності означає можливість реалізації прав на річ (майно) без участі всіх інших осіб, а негативний - усунення всіх інших осіб від речі і захист її від всіх цих осіб.

Захист права власності врегульовано главою 29 ЦК України, яка передбачає наступні способи захисту: право власника на витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387), на витребування майна від добросовісного набувача (ст. 388), витребування грошей та цінних паперів (ст. 389), захист права власності від порушень, не пов'язаних із позбавленням володіння (ст. 391), визнання права власності (ст. 392) тощо.

Якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього (стаття 330 цього Кодексу).

У свою чергу, норма статті 387 ЦК України встановлює право власника витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (віндикаційний позов).

Однією з особливостей цього позову, як правило, є відсутність спорів з приводу належності позивачу майна на праві власності чи іншому титулі. В протилежному випадку власник має право звернутися до суду з двома вимогами - про визнання права власності на майно та усунення перешкод у здійсненні щодо нього правомочностей.

Згідно зі статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:

1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;

2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння;

3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом.

Майно не може бути витребувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановленому для виконання судових рішень.

Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках.

Таким чином, статтею 388 ЦК України передбачено можливість витребування майна власником від добросовісного набувача, такі випадки обмежені та можуть мати місце за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він його передав, поза їх волею.

У разі коли відчуження майна мало місце два і більше разів після недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного чи нікчемного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною 1 статті 388 ЦК України.

У такому випадку діюче законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з обставинами щодо наявності у відчужувача за останнім у ланцюгу договорів договором, яким у даній справі є договір купівлі-продажу від 15 січня 2010 року, права відчужувати це майно.

Відповідної правової позиції дотримується Верховний Суд України у постанові № 3-103гс11 від 17.10.2011 р., яка є обов'язковою при розгляді даної справи згідно з вимогами ст. 111-28 ГПК України.

Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі тощо. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

При розгляді віндикаційного позову позивач повинний підтвердити право власності на витребуване майно, факт вибуття майна з його володіння, наявність майна у незаконному володінні відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. На підтвердження наявності у позивача суб'єктивного права на витребуване майно позивач повинен надати суду відповідні докази. (Відповідна правова позиція відображена в постанові Вищого господарського суду України № 5002-18/3226.1-2010 від 19.07.2011 р.).

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку про те, що Прокурором та позивачами не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження вимог, заявлених позові, у зв'язку із чим в його задоволенні має бути відмовлено.

Щодо заяви відповідача-2 поданої 15.07.2015 року через відділ діловодства господарського суду Київської області про застосування строків позовної давності, колегія зазначає наступне.

Загальні положення щодо позовної давності та порядку її обчислення, що підлягають застосуванню під час вирішення спорів між сторонами у зобов'язаннях, визначені у главі 19 Цивільного кодексу України.

Конституційний Суд України у абзаці п'ятому підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 22 лютого 2012 року N 4-рп/2012, строки звернення до суду як складова механізму реалізації права на судовий захист є однією з гарантій забезпечення прав і свобод учасників правовідносин

Під позовною давністю розуміється строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України).

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 256 ЦК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За загальним правилом, перебіг загальної або спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. У визначенні моменту виникнення права на позов відображаються як об'єктивні, так і суб'єктивні моменти: об'єктивний - сам факт порушення права, суб'єктивний - особа дізналася або могла дізнатися про це порушення.

Зазвичай ці два моменти збігаються, але це не є обов'язковою обставиною. Тому при вирішенні початку перебігу позовної давності береться момент коли особа фактично дізналась про наявність відповідного порушення. В даному випадку йдеться не про те. коли особа з'ясувала для себе, що певні дії, вчинки, правочини пов'язані з її особою є порушення її прав, свобод чи інтересів, а про те коли вона дізналася саме про фактичне вчинення цих порушень.

Подальшому з'ясуванню підлягає реальна можливість учасника правовідносин дізнатися про наявність порушення з моменту його настання або найближчого часового відрізку від цього моменту.

Перебіг строку позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або з настанням події, з якою пов'язано його початок (ч.1 ст. 253 ЦК України).

Як вбачається з матеріалів справи предметом спору являється визнання недійсними розпоряджень, визнання недійсним договору оренди, визнання недійсними державних актів на право власності, витребування земельних ділянок

Згідно ст. 257 Цивільного кодексу України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Як встановлено місцевим господарським судом 16 серпня 2005 року ДП "Вищедубечанське лісове господарство" надано висновок № 425, яким погоджено вилучення земельної ділянки площею 5,4 га під розміщення садівницького товариства "Лебедівка", враховуючи позитивні висновки всіх заінтересованих служб району та області.

Згідно пункту 1 розділу IX Тимчасового регламенту Кабінету Міністрів України, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2000 p. N915, Кабінет Міністрів здійснює контроль за виконанням Конституції та законів України, актів Президента України та власних актів центральними та місцевими органами виконавчої влади, іншими підвідомчими йому органами, установами та організаціями (далі - органи (організації)), систематично розглядає ці питання на своїх засіданнях.

У відповідності до частин 2, 3 ст. 30 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцеві державні адміністрації та їх голови при здійсненні своїх повноважень відповідальні перед Кабінетом Міністрів України та підзвітні і підконтрольні йому.

Голови обласних державних адміністрацій інформують Президента України і Кабінет Міністрів України та щорічно звітують перед ними про виконання місцевою державною адміністрацією покладених на неї повноважень, а також суспільно-політичне, соціально-економічне, екологічне та інше становище на відповідній території, вносять пропозиції з питань удосконалення чинного законодавства України і практики його реалізації, системи державного управління.

Згідно Положення про Державний комітет лісового господарства України, затвердженого Указом Президента України віл 14 серпня 2000 року N969/2000, державний комітет лісового господарства України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Оскільки розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №557 видано 19.09.2005 року, то перебіг позовної давності, в межах якої Кабінет Міністрів України, Державне підприємство "Вищедубечанське лісове господарство" та територіальний орган Держлісгоспу України могли звернутися в суд з позовом про визнання його недійсним, а також про визнання договору оренди земельної ділянки недійсним, що є похідним від визнання розпорядження недійсним, почався 20.09.2005 року, а сплив 20.09.2008 року.

Перебіг позовної давності щодо позовних вимог про визнання недійсними розпорядження Вишгородської районної державної адміністрації №233 від 19.04.2006 року розпочався 20.04.2006 року, а сплив 20.04.2009 року.

Перебіг позовної давності для вимог про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку, виданих 14.04.2010 року, почався 15.04.2010 року та закінчився 15.04.2013 року, а перебіг позовної давності для вимог про витребування земельних ділянок, вилучених з постійного користування ДП "Вищедубечанське лісове господарство" розпорядженням Вишгородської районної державної адміністрації Київської області №557 від 19.09.2005 року у складі земельної ділянки площею 5,3954 га, почався 20.09.2005 року, а сплив 20.09.2008 року.

Як роз'яснено в п.2.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини 5 статті 267 ЦК України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску строку позовної давності.

Питання щодо поважності цих причин, тобто наявності обставин, які з об'єктивних, незалежних від позивача підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову, вирішується господарським судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини.

Закон не визначає, з чиєї ініціативи суд визнає причини пропущення позовної давності поважними. Як правило, це здійснюється за заявою (клопотанням) позивача з наведенням відповідних доводів і поданням належних та допустимих доказів. Відповідна ініціатива може виходити й від інших учасників судового процесу, зокрема, прокурора, який не є стороною у справі. Висновок про застосування позовної давності відображається у мотивувальній частині рішення господарського суду.

Отже, коли судом на підставі досліджених у судовому засіданні доказів буде встановлено, що право особи, про захист якого вона просить, порушене, а стороною у спорі до винесення рішення буде заявлено про застосування позовної давності, і буде встановлено, що строк позовної давності пропущено без поважних причин, суд на підставі статті 267 ЦК України ухвалює рішення про відмову в задоволенні позову за спливом позовної давності. У разі визнання судом причин пропущення позовної давності поважними, порушене право підлягає захисту.

При цьому, визначення початкового моменту перебігу позовної давності має важливе значення, оскільки від нього залежить і правильність обчислення позовної давності, і захист порушеного права.

За загальним правилом, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина 1 статті 261 ЦК України).

Згідно з частинами 1, 2, 4 статті 29 Господарського процесуального кодексу України (в редакції від 03.08.2010р., чинній на момент пред'явлення позову) прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди.

Тобто, норми, установлені частиною 1 статті 261 ЦК України щодо початку перебігу позовної давності, поширюються і на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів.

Таким чином, не слід наділяти прокурора статусом самостійного позивача, а отже відлік позовної давності не можна починати з моменту отримання прокуратурою відомостей про порушення законодавства при укладанні спірного договору, що були виявлені в ході проведення відповідної перевірки. Оскільки вимоги прокурора є похідними від вимог органу (позивача), який уповноважений здійснювати функції держави в спірних правовідносинах, то і перебіг строку позовної давності розпочинається з моменту коли про порушення прав та інтересів держави дізнався саме відповідний орган державної влади, а не прокурор.

Колегія суддів враховує, що правова позиція щодо неправильності визначення прокурора самостійним позивачем та відліку строку позовної давності з моменту обізнаності прокуратури з порушенням прав держави в особі компетентного державного органу, висловлена Верховним Судом України у постановах від 27.05.2014р. по справі №5011-32/13806-2012, від 23.12.2014р. по справі №916/2414/13, від 22.04.2015 по справі №916/2122/13 та від 13.05.2015р. по справі №903/543/14, які в силу приписів статті 11128 Господарського процесуального кодексу України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Зокрема, Верховний Суд України у постанові від 22.04.2015 по справі №916/2122/13 (предмет позову - визнання недійсним договору купівлі-продажу військового майна) зазначив про встановлення судами тих обставин, що про порушене право Кабінет Міністрів України, який є позивачем у справі, дізнався 29 листопада 2011 року із листа військового прокурора Південного регіону України з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері від 23 листопада 2011 року, а тому суд касаційної інстанції дійшов висновку, що перебіг позовної давності починається від дня, коли саме позивач довідався про порушення свого права.

Жодних доказів на підтвердження поважності причин пропуску строку позовної давності ні позивачі ні сам прокурор суду не надали.

З врахуванням викладеного,оскільки колегія суддів відмовляє в позові по суті, підстави для застосування строку позовної давності відсутні.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків місцевого господарського суду щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Апелянтами не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість вимог позивача, а доводи викладені в апеляційній скарзі не можуть бути підставами для скасування рішення місцевого суду.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду Київської області відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже підстав для його скасування або зміни не вбачається, в зв'язку з чим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Враховуючи вищевикладене, керуючись ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Першого заступника прокурора Київської області на рішення Господарського суду Київської області від 27.08.2015 року по справі № 911/2825/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 27.08.2015 року по справі № 911/2825/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 911/2825/15 повернути до Господарського суду Київської області.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська