донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

20.09.2016 р. справа №908/1081/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий: судді при секретарі судового засідання за участю представників сторін: від позивача: від відповідача:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5 за довіреністю не зявився
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м.Київ
на рішення господарського суду Запорізької області
від30 травня 2016р.
у справі№ 908/1081/16 (суддя Науменко А.О.)
за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компаніїя "Нафтогаз України", м.Київ
доКомунального підприємства Дніпрорудненські теплові мережі, м. Дніпрорудне, Запорізької області
простягнення 750 364,95 грн.
ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компаніїя "Нафтогаз України", м.Київ звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Комунального підприємства Дніпрорудненські теплові мережі, м. Дніпрорудне, Запорізької області про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу природного газу № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. у розмірі 750 364,95 грн., що складається з пені в сумі 237 604,40 грн., 3% річних в розмірі 37 890,04 грн. та інфляційних витрат 474 870,51 грн.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 30.05.2016р. у справі №908/1081/16 позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства Дніпрорудненські теплові мережі на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України 23 278 (двадцять три тисячі двісті сімдесят вісім) грн. 76 коп. пені, 37 257 (тридцять сім тисяч двісті пятдесят сім) грн. 59 коп. 3% річних, 458 390 (чотириста пятдесят вісім тисяч триста девяносто) грн. 84 коп. інфляційних витрат, 10 926 (десять тисяч девятсот двадцять шість) грн. 54 коп. судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

Позивач, не погодившись з прийнятим рішенням господарського суду Запорізької області подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати зазначене рішення в частині зменшення розміру пені на 90% та прийняти в цій частині нове рішення, за яким позовні вимоги в цій частині задовольнити.

Підставами для скасування рішення місцевого господарського суду є порушення норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, скаржник вважає, що суд першої інстанції необгрунтовано зменшив розмір пені на 90%, оскільки, на його думку, наведені відповідачем у клопотанні обставини не є винятковими у розумінні чинного законодавства, внаслідок чого задоволення даного клопотання, за твердженням скаржника, спричиняє останньому збитки та дозволяє відповідачу порушувати договірні відносини у подальшому.

Представник відповідача у судове засідання не прибув, надав пояснення на апеляційну скаргу та просив розглянути апеляційну скаргу за відсутністю його представника, за наявними матеріалами справи.

Представник позивача у судове засідання прибув, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі. Проти розгляду справи за відсутністю представника відповідача не заперечував.

Судове засідання апеляційної інстанції здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу у порядку розгляду апеляційної скарги встановленого статями 4-4, 81-1, 99, 101 Господарського процесуального кодексу України.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 Господарського процесуального кодексу України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційні скарги, заслухавши у судовому засіданні повноважних представників сторін, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.11.2013р. між Публічним акціонерним товариством Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (Продавець) та Комунальним підприємством Дніпрорудненські теплові мережі (Покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 447/14-ТЕ-13, згідно з яким Продавець зобовязався передати у власність Покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобовязався прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору (п.1.1 Договору).

Відповідно до п.1.2 Договору, газ, що продається за договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається населенням, релігійними організаціями, національними творчими спілками та їх регіональними осередками (крім обсягів, що використовуються для виробничо- комерційної діяльності).

За визначеннями п.2.1 Договору, Продавець передає Покупцеві з 01.01.2014р. по 31.12.2014р. природний газ обсягом до 7880 тис. куб.м. Також, вказаним пунктом сторони погодили місяці та обсяги газу, що протягом вказаних місяців продаються позивачем відповідачу.

Відповідно до п.3.3. Договору, приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві, оформлюється актом приймання-передачі газу.

За умовою п.3.4. Договору, акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Пунктом 5.1 Договору визначено, що ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються уповноваженим державною владою України органом.

Пунктом 5.2. Договору № 447/14-ТЕ-13 (в редакції додаткової угоди № 1 від 28.01.2014р. до договору № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013р.) сторони узгодили ціну на газ та порядок її визначення.

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін, та скріплення їх підписів печатками Сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між Сторонами з 1 січня 2014 року і діє в частині реалізації газу до 30 листопада 2014 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення. (п.11.1 договору).

Договір та Додаткові угоди до нього підписані обома сторонами та скріплені печатками підприємств без заперечень.

Оцінивши зміст спірного договору, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що останній за правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 Цивільного кодексу України та глав 19, 20 Господарського кодексу України.

Статтею 655 Цивільного кодексу України визначено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Зазначена норма Цивільного кодексу України кореспондується з положеннями статті 265 Господарського кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Згідно ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства.

Як встановлено господарським судом, на виконання умов договору купівлі-продажу газу № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. позивач передав протягом січня-квітня, жовтня-грудня 2014 року, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 7 905 903, 99 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу від 31.01.14р. на суму 1 999 758,48 грн. (за січень 2014 р.), від 28.02.14р. на суму 1 640 482,58грн. (за лютий 2014р.), від 31.03.14р. на суму 1 069 806,24 грн. (за березень 2014р.), від 30.04.14р. на суму 150 594,66грн. (за квітень 2014р.), від 31.10.14р. на суму 346 119,74грн. (за жовтень 2014р.), від 30.11.14р. на суму 1 157 904,92грн. (за листопад 2014р.) та від 31.12.14р. на суму 1 541 237,37грн. (за грудень 2014р.).

Таким чином, позивачем поставлено, а відповідачем отримано природний газ за період січень-квітень, жовтень-грудень 2014 року на загальну суму 7 905 903,99грн.

Згідно з п.6.1 Договору, оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця передачі газу.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У п.6.3 Договору, сторони обумовили необхідність зазначення у платіжних дорученнях Покупцем номеру договору, дату його підписання та призначення платежу без зазначення періоду, за який здійснюється оплата. За наявності заборгованості у Покупця за цим договором Продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від Покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлений в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

Статтею 530 Цивільного кодексу України визначено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно з Банківської виписки за операціями по Договору від 22.11.2013р. №447/14-ТЕ-13 за період з 01.01.2014р. по 30.11.2015р., відповідач розрахувався за спірними зобовязаннями у повному обсязі, але з порушенням строків встановлених Договором.

Оскільки, відповідач свої зобов'язання з оплати поставленого позивачем газу належним чином не виконав, за поставлений газ вчасно не розрахувався, позивачем нараховано 3% у сумі 37 890,04грн. за загальний період з 15.02.2014р. по 19.02.2015р. та інфляційні витрати у сумі 474 870,51грн. за період лютий 2014 року лютий 2015р.

Саме стягнення цих коштів є предметом позову у даній справі.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Згідно з вимогами пункту 7 статті 193 Господарського кодексу України та статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно з частиною першою статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У звязку з вищевикладеним та здійснивши повний розрахунок 3% річних колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо дійсного розміру 3% річних у сумі 37 257,59грн. за загальний період з 15.02.2014р. по 18.02.2015р., з урахуванням часткових оплат, а також те, що позивачем неправомірно включено фактичний день оплати до суми заборгованості, в той час як останнім днем вважається день, що передує оплаті заборгованості.

Щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат колегія суддів зазначає наступне. Згідно до п. 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Разом з тим, відповідно до ст. 253 Цивільного кодексу України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок.

Відповідно до п 1.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Щодо нарахування інфляційних витрат колегія суддів не погоджується з розрахунком позивача та вважає, що дійсний розмір цих витрат становить 167 220,10грн. за період з березня 2014 року по вересень 2014р., враховуючи те, що нарахування таких витрат здійснюється починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж та те, що найменший період визначення інфляційних нарахувань становить місяць, тому прострочення платежу за менший період не тягне за собою таких нарахувань.

Так, за зобовязаннями січня 2014р. за період з 01.03.2014р. по 31.03.2014р. на суму боргу 1 393 711,22грн. інфляційні витрати складають 30 661,65грн.

За зобовязаннями лютого 2014р. за період з 01.04.2014р. по 30.04.2014р. на суму боргу 1 425 482,58грн. інфляційні витрати складають 47 040,93грн., а за період з 01.05.2014р. по 30.06.2014р. на суму боргу 340 482,58грн. - 16 472,55грн.

За зобовязаннями березня 2014р. за період з 01.05.2014р. по 31.07.2014р. на суму боргу 1 069 806,24грн. інфляційні витрати складають 56 243,48грн., за період з 01.08.2014р. по 31.08.2014р. на суму боргу 934 806,24грн. 7 478,45грн. та за період з 01.09.2014р. по 30.09.2014р. на суму боргу 52 518,40грн. 1 523,03грн.

За зобовязаннями квітня 2014р. за період з 01.06.2014р. по 30.09.2014р. на суму боргу 150 594,66грн. інфляційні витрати складають 7 800,01грн.

Крім того, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 237 604,40 грн. за загальний період: з 15.02.14р. по 19.02.15р. за несвоєчасне виконання зобовязання оплатити поставлений природний газ.

Такий вид забезпечення виконання зобовязання як пеня та її розмір встановлено частиною третьою статті 549 Цивільного кодексу України, частиною шостою статті 231 Господарського кодексу країни, статтями 1, 3 Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань та частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України.

Згідно Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Відповідно до п.6 ст.232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 7.2 договору купівлі-продажу природного газу сторони обумовили, що у разі невиконання Покупцем умов п.6.1 означеного договору, він зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо часткового задоволення заявленої до стягнення суми пені у розмірі 232 787,61грн. у звязку з невірним арифметичним розрахунком позивача та приймаючи до уваги, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення пені.

Крім того, відповідачем було заявлено копотання щодо зменшення розміру заявленої до стягнення пені на 90% - до 23 760,44грн. та про надання розстрочки виконання рішення терміном на 12 місяців.

Згідно п.п. 3, 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання та відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Підстави звільнення від відповідальності за порушення зобов"язання визначені у ст.617 Цивільного кодексу України. Так, особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. Не вважається випадком, зокрема, відсутність у боржника необхідних коштів.

Статтею 233 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Разом з тим, відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року, вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту зазначених норм вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені є правом суду, який, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

В обґрунтування зазначеної заяви, відповідач посилається на відсутність боргу за Договором № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. на момент звернення позивача до суду та наявність постійно існуючого дебіторського боргу споживачів (населення та бюджетних організацій) за послуги з теплопостачання, від надходження яких і здійснюються платежі за поставлений природний газ.

Колегія суддів зазначає, що на підтвердження скрутного фінансового становища підприємства відповідача до матеріалів справи надано Довідку про наявність дебіторської заборгованості окремо по кожній групі споживачів від 10.05.2016 р. № 05/928, яка станом на 1 січня 2016 року становить 8 134 736,53 грн., з яких: борг населення 5 048 678,47 грн., борг ОСББ. ЖБК 531 762,41 грн.; борг бюджетних установ 713 066,92 грн.; інших споживачів 1 841 228,73 грн. Важку матеріальну ситуацію підприємства відповідач підтверджує довідками про фінансовий стан КП "Дніпрорудненські теплові мережі" станом на 1 січня 2015 року, 1 січня 2016 року, 1 квітня 2016 року, в якому відображена дебіторська заборгованість споживачів перед відповідачем.

Так, відповідно до Звіту про фінансові результати за 2015 рік, чистий дохід КП "Дніпрорудненські теплові мережі" від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг) складає 24677 тис.грн., з якого 23192 тис. грн. є собівартістю реалізованої продукції (товарів, робіт, послуг), в той час як чистий фінансовий результат (збитки) склав 640 тис.грн.

Судом встановлено, що за отриманий у 2014 році природний газ відповідач повністю розрахувався 19.02.2015р., тобто, прострочення виконання зобовязання не є значним; на момент звернення з даним позовом основний борг за договором № 447/14-ТЕ-13 від 22.11.2013 р. відсутній.

Крім того, Комунальне підприємство «Дніпрорудненські теплові мережі» є єдиним підприємством у місті, яке здійснює виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, а також надає послуги з централізованого опалення мешканцям міста, дитячим та лікувальним установам, бюджетним організаціям за тарифами, що регулюються відповідно до законодавства, отже, основним фінансовим джерелом відповідача, з якого проводиться оплата за спожитий природний газ, є грошові кошти від реалізації теплової енергії споживачам, платіжна дисципліна яких є незадовільною.

Разом з тим, відключення окремих боржників від обєктів теплової енергії є неможливим, оскільки це суперечить вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 р. "Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення", Правилам користування тепловою енергією, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1198 від 03.10.2007 р., наказу Міністерства будівництва, архітектури та житлово-комунального господарства України № 4 від 22.11.2005 р. "Про затвердження Порядку відключення окремих житлових будинків від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води при відмові споживачів від централізованого теплопостачання".

Також, позивачем були надані заперечення на клопотання відповідача щодо зменшення розміру пені, в яких останній посилається на скрутне матеріальне становище та провадження господарської діяльності товариства у жорстких рамках затверджених тарифів на закупівлю та постачання природного газу споживачам.

В обґрунтування зазначених заперечень, позивач посилається на наявність дебіторської заборгованості за товари, роботи, послуги відповідно до Балансу станом на 30.06.2014р., яка складає 34 358 548тис.грн., довгострокову заборгованість перед банками, яка складає 43 387 681тис.грн., що підтверджується Проміжним звітом про фінансовий стан за 6 місяців 2015 року.

При цьому, з наданих доказів вбачається лише наявність дебіторської заборгованості та збитковість, понесена на окупованих територіях, втрати від операційної курсової різниці.

Враховуючи вищевикладене, дослідивши доводи позивача, викладені в апеляційній скарзі та заперечення на клопотання відповідача про зменшення розміру стягуваної пені, його кредиторську та дебіторську заборгованість, обєктивні обставини складної ситуації у державі та економічного її становища, період, за який виник борг (січень-грудень 2014р.), майновий стан обох сторін, сплатою відповідачем заборгованості за отриманий природний газ за спірним договором в повному обсязі, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо зменшення розміру пені на 90%, тому стягненню з відповідача підлягає сума - 23 278,76грн.

Щодо клопотання Комунального підприємства «Дніпрорудненські теплові мережі» про надання розстрочки виконання рішення терміном на 12 місяців, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Згідно з зазначеною нормою, надання заявникові розстрочки виконання рішення є правом господарського суду, при цьому, закон не обмежує це право точним переліком господарських спорів або обставин, за яких суд має право надання розстрочки, проте визначальним фактором при наданні розстрочки є винятковість цих випадків та їх об'єктивний вплив на виконання судового рішення.

Як вбачається з вищезазначеної норми, питання задоволення заяви сторони у справі про розстрочку виконання рішення суду вирішується судом в кожному конкретному випадку, виходячи з особливого характеру обставин справи, що унеможливлюють чи ускладнюють виконання рішення.

Пунктом 7.1.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року N 9 Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України передбачено, що розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Підставою для розстрочки виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у строк або встановленим господарським судом способом.

Вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси обох сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) тяжке захворювання її самої або членів її сімї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

В обґрунтування зазначеної заяви, відповідач посилається на повне виконання ним зобовязання за спірним договором, збитковість підприємства відповідача та обєктивність причини прострочення виконання зобовязання відповідачем та відсутність збитків у позивача.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо незадоволення клопотання відповідача про надання розстрочки виконання рішення на 12 місяців, оскільки судом враховано обєктивні обставини складної ситуації у державі та економічного її становища, період, за який виник борг (січень-грудень 2014р.), дотримано також баланс інтересів обох сторін та наслідки для позивача при затримці виконання рішення.

Доводи, наведені в апеляційній скарзі, не впливають на правильність висновків суду першої інстанції та спростовані вищевикладеними висновками судової колегії.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України підлягає залишенню без змін, а рішення господарського суду Запорізької області від 30.05.2016р. у справі № 908/1081/16 підлягає зміні в частині стягнення інфляційних втрат з наведених вище підстав, а в іншій частині оскаржуване рішення підлягає залишенню без змін як законне та обґрунтоване.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви підлягають пропорційному розподілу між сторонами згідно задоволеним вимогам, а за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариста «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» м.Київ на рішення господарського суду Запорізької області від 30.05.2016р. у справі №908/1081/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Запорізької області від 30.05.2016р. у справі №908/1081/16 змінити в частині стягнення суми інфляційних втрат та витрат по сплаті судового збору за подання позовної заяви.

Викласти абзац 2 резолютивної частини рішення в наступній редакції:

Стягнути з Комунального підприємства Дніпрорудненські теплові мережі (71630, Запорізька область, м. Дніпрорудне, вул. Комсомольська, 11, ідентифікаційний код юридичної особи: 32597943) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код юридичної особи: 20077720) 23 278, 76грн. пені, 37 257, 59 грн. 3% річних, 123 691,80 грн. інфляційних витрат, 6 558,98грн. судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині рішення господарського суду Запорізької області від 30 травня 2016 р. у справі № 908/1081/16 залишити без змін.

Господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів.

Головуючий Н.В. Ломовцева

Судді: О.В. Стойка

ОСОБА_3

Надруковано 5 прим.:

1прим.-Позивачу;

1прим.-Відповідачу;

1прим.-У справу;

1прим.-ДАГС;

1прим.-ГСЗО.