ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016р. Справа№ 914/1224/16

Господарський суд Львівської області, розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали справи

за позовною заявою: Товариства з обмеженою відповідальністю «Райдо-Транс-Логістік», смт. Бородіно, Тарутинський район, Одеська область

до відповідача-1: Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод», м. Стрий, Львівська область

до відповідача-2: Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, в особі філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Стрий, Львівська область

про: визнання договору недійсним

Головуючий суддя Артимович В.М.,

судді Цікало А.І., Чорній Л.З.,

Секретар судового засідання Паньків О.М.

Представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - представник;

від відповідача-1: ОСОБА_2 - представник;

від відповідача-2: ОСОБА_2 - представник.

ВСТАНОВИВ:

На розгляд господарського суду Львівської області надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Райдо-Транс-Логістік», смт. Бородіно, Тарутинський район, Одеська область, надалі позивач, до Державного підприємства «Стрийський вагоноремонтний завод», м. Стрий, Львівська область, надалі відповідач-1, та до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Київ, в особі філії «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», м. Стрий, Львівська область, надалі відповідач-2, про визнання договору недійсним.

Ухвалою суду від 10.05.2016 р. порушено провадження у справі, прийнято позовну заяву до розгляду, судове засідання призначено на 25.05.2016 р.

24.05.2016 р. відповідач-2 подав відзив на позовну заяву з долученими додатками.

25.05.2016 р. на розгляд суду представник позивача подав лист про долучення до матеріалів справи документів, інформацію про відсутність спору між тими ж сторонами, про той же предмет i з тих же підстав, та відсутність piшення з такого спору, клопотання про відкладення розгляду справи.

Ухвалою суду від 21.07.2016 р. продовжено строк розгляду спору до 21.07.2016 р., розгляд справи відкладено на 21.07.2016 р.

21.07.2016 р. через канцелярію на розгляд суду позивач подав заяву про призначення справи №914/1224/16 до колегіального розгляду.

Ухвалою суду від 21.07.2016 р. призначено справу № 914/1224/16 до колегіального розгляду.

Автоматизованою системою документообігу визначено наступний склад колегії: головуючий суддя Артимович В.М., судді Цікало А.І., Чорній Л.З.

Ухвалою суду від 22.07.2016 р. розгляд справи призначено на 07.09.2016 р.

07.09.2016 р. на розгляд суду від позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

19.09.2016 р. позивач подав клопотання про залучення Міністерства інфраструктури України третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

У судове засідання 19.09.2016 р. зявилися представники позивача, відповідачів, надали пояснення по суті справ. Позивач просив суд задоволити клопотання про залучення третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Міністерство інфраструктури України. Представник відповідачів заперечив проти вказаного клопотання та просив відмовити в задоволенні позову.

Відповідно до ст. 27 Господарського процесуального кодексу України треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки щодо однієї з сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за клопотанням сторін, прокурора. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору. У справах щодо майна господарських організацій, у статутному капіталі яких є корпоративні права держави, господарський суд залучає орган державної влади, що здійснює управління корпоративними правами, до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.

Суд, розглянувши клопотання позивача від 10.09.2016 р. за № 156/1609, вважає за необхідне відмовити в його задоволенні, оскільки позивачем не доведено, яким чином прийняте у даній справі рішення вплине на права і обов'язки Міністерства інфраструктури України.

Суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами згідно ст. 75 ГПК України.

Розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, оцінивши докази, які мають значення для справи, в їх сукупності, суд встановив наступне.

03.06.2015 р. між ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» та ТзОВ «Райдо-Транс-Логістік» укладено договір про надання послуг з організації перевезення вантажів за № СВРЗ-05-(П-175/03)-15-62/Ю.

07.12.2015 р. у звязку з тим, що ПАТ «Укрзалізниця» є правонаступником ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» між позивачем та ПАТ «Українська залізниця» в особі Філії «Стрийський вагоноремонтний завод» укладено додаткову угоду № 1, відповідно до якої Філія «Стрийський вагоноремонтний завод» ПАТ «Українська залізниця» є виконавцем по спірному договору.

Згідно п. 1.1 договору виконавець від свого імені та за рахунок замовника надає послуги з організації перевезень вантажів шляхом надання вагонів-зерновози робочого парку, балансоутримувачем яких є виконавець.

Згідно п. 1.2 кількість вагонів для здійснення послуги, їх номери, модель, дата та станція початку здійснення перевезення, дата та станція повернення вагону після здійснення перевезення відображаються в актах подачі/повернення вагонів.

Позивач вказує, що з аналізу спірного договору вбачається, що за своєю правовою природою він належить до договору найму. Також вважає, що відповідачі, ухиляючись від виконання вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» сторони, уклали договір про надання послуг з організацію перевезень вантажів з метою приховати інший правочин договір найму (оренди) вагонів. На думку позивача, сторони уклали удаваний договір про надання послуг з організації перевезень вантажів, в порушення вимог Закону України «Про оренду державного та комунального майна» спірний договір був укладений без дотримання порядку укладення договорів оренди державного майна, а конкурс щодо укладення договору оренди державного майна не проводився.

Згідно відзиву від 23.05.2016 р. відповідач-1 просить відмовити в задоволенні позову та зазначає, що у звязку з неналежним виконанням умов договору щодо оплати за надані послуги у позивача виникла заборгованість, яка станом на 11.02.2016 р. склала 3503619,23 грн. Відповідач звернувся до господарського суду Одеської області з позовною заявою про стягнення заборгованості. 21.03.2016 р. господарський суд Львівської області порушив провадження у справі № 916/637/16. На думку представника ДП «Стрийський вагоноремонтний завод» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» з метою зупинення провадження у господарському суді Одеської області позивач звернувся з даним позовом.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідачів, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку про те, що у задоволенні позові слід відмовити, виходячи з наступних мотивів.

Відповідно до статті 6 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи договір укладено 03.06.2015 р.

Згідно п. 1.1 договору виконавець від свого імені та за рахунок замовника надає послуги з організації перевезень вантажів шляхом надання вагонів-зерновозів робочого парку, балансоутримувачем яких є виконавець.

Згідно п. 1.2 кількість вагонів для здійснення послуги, їх номери, модель, дата та станція початку здійснення перевезення, дата та станція повернення вагону після здійснення перевезення відображаються в актах подачі/повернення вагонів.

Згідно зі статтею 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України передбачено, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до п.п. 2.1.5 2.1.7, 2.1.10 договору виконавець зобов»язаний при необхідності, за рахунок замовника, направляти на станції відправлення, на станції переадресування вантажів, на прикордонні станції відповідні повідомлення для забезпечення подачі вагонів під завантаження відправнику, який вказаний в заявці замовника, для безперешкодного перевезення вантажів. Виконавець має право за погодженням із замовником обрати або змінювати маршрут перевезення, обирати або змінювати порядок перевезення вантажу. Виконавець проводить відстеження за проходженням завантажених вагонів, наданих замовнику. В разі здійснення експортно/імпортних перевезень виконавець має право залучати експедиторів, які мають коди платника, вантажовідправника та вантажоодержувача на залізницях країн СНД та Балтії, для проведення розрахунків з перевезення з даними залізницями.

Згідно з п.п 3.1 3.6 договору розмір ставки за кожен вагон за кожну добу періоду надання послуг визначається протоколом узгодження договірної ціни, який є невід»ємною частиною цього договору. Розрахунки згідно цього договору здійснюються замовником в безготівковій формі, в національній валюті України гривні. Замовник проводить 100% (сто відсотків) попередню оплату вартості послуг виконавця за поточний період (календарний місяць) протягом п»яти календарних діб з моменту отримання рахунку (Додаток № 4). Замовник зобов»язаний отримати рахунок на оплату послуг в перший робочий день поточного місяця у виконавця. Оплата за надані виконавцем послуги здійснюється замовником по пред»явленому рахунку згідно з актами подачі повернення вагонів (додаток № 2) та актів наданих послуг (додаток № 3). Період надання послуг починається з дати відправлення вагонів на станцію призначення вказану в заявці замовника, що відображається в акті подачі/повернення вагонів (додаток № 2). Доставка вагонів до станції навантаження, вказаній в заявці замовника здійснюється за рахунок замовника. Період надання послуг закінчується датою підписання акту повернення вагонів на ст. Стрий ДТГО «Львівська залізниця», або іншу станцію в межах України, узгоджену між замовником та виконавцем (додаток № 2). Доставка вагонів до ст. Стрий ДТГО «Львівська залізниця», або іншої станції в межах України, узгодженої між замовником та виконавцем здійснюється за рахунок замовника. Щоквартально сторони проводять звірку розрахунків, яка оформляється актом звірки. У разі, якщо одна із сторін не підписала акт звірки у термін до 10 календарних днів без письмового обгрунтування, він вважається узгодженим обома сторонами. Щомісячна вартість послуг визначається з розміру ставки за кожен вагон за кожну добу періоду надання послуг (додаток № 3), згідно з протоколом узгодження договірної ціни (додаток №1) та нараховується на підставі актів подачі/повернення вагонів.

Предметом оспорюваного договору є послуги щодо доставки ввірених виконавцеві матеріальних цінностей (вантажу) до пункту призначення. До таких послуг належать не лише саме переміщення вантажу, а й інші дії згідно договору.

Як вбачається з наведеного вище, виконавець надає транспортні послуги, а не конкретно визначені транспортні засоби в користування замовнику. Таким чином, у замовника відсутнє фактичне право користування конкретними транспортними засобами.

Частиною 1 ст. 759 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ) (ч.1 ст. 760 ЦК України).

Згідно п.п. 2.1.5 2.1.7, 2.1.10 договору обов»язки відповідача-2 передбачають більш широке коло повноважень, ніж необхідно згідно договору найму.

Крім того, в спірному договорі не встановлено чітко строк, зокрема, в додатку № 2 до договору зазначено лише дату початку здійснення перевезення.

Отож, суд вважає, що предметом спірного договору є надання послуг, пов'язаних із перевезенням.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

У зв'язку з вищевикладеним, позивач, підписавши оспорюваний ним договір, повністю погодився з його змістом та усвідомлював наслідки його укладення.

Встановивши у розгляді справи, що певний правочин вчинено з метою приховати інший правочин (удаваний правочин), господарський суд на підставі ч. 2 ст. 235 ЦК України має виходити з того, що сторонами вчинено саме той правочин, який вони мали на увазі, і розглянути справу по суті із застосуванням правил, що регулюють цей останній правочин. Якщо він суперечить закону, господарський суд має прийняти рішення про визнання його недійсним із застосуванням, за необхідності, відповідних правових наслідків (абз. 4 п. 3.11 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» від 29.05.2013 р.за № 11).

Відповідно до ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили.

Отже, за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. За удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Для визнання удаваного правочину недійсним необхідним є наявність обставин, які свідчать про те, що такий договір суперечить закону.

Судом встановлено, що зміст укладеного сторонами договору відповідає змісту договору про надання послуг перевезення та за укладеним сторонами договором виникли права та обов'язки, що йому відповідають, про що свідчить подальше підписання сторонами актів виконаних робіт, що підтверджено актом звірки розрахунків, який долучений до матеріалів справи.

Оскільки відповідно до ч. 1 ст. 202, ч. З ст. 203 ЦК України головним елементом договору (правочину) є вільне волевиявлення та його відповідність внутрішній волі сторін, які спрямовані на настання певних наслідків, то основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом є дійсна спрямованість волі сторін при укладенні договору.

Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином. За удаваного правочину настають інші права та обов'язки, ніж ті, що передбачені правочином. За удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини.

Позивачем не було доведено, що між сторонами оскаржуваного ним договору встановились правовідносини оренди. Жодне майно не було фактично передане на виконання цього договору, плата за передачу майна не здійснювалась. Відсутність даних фактів повністю спростовує твердження позивача про удаваність правочину.

Зазначені вище обставини свідчать про те, що оспорюваний у справі договір є договором про надання послуг, виконавцем послуги надано, що спростовує доводи позивача в тій частині, що укладений та оспорюваний у справі договорі є удаваним правочином.

Отже, господарський суд вважає не доведеними належними доказами ті обставини, що укладений договір вчинено сторонами з метою приховування іншого правочину, а тому відсутні правові підстави вважати договір удаваним правочином.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до абзацу п'ятого п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсним» передбачено, що відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Крім того, судом не з»ясовано в чому саме полягає порушення законних прав та інтересів позивача.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 34 Кодексу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

В порядку, передбаченому ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Позивачем не наведено обґрунтованих підстав для визнання оспорюваного договору недійсним та не надано суду належних доказів.

З огляду на викладене, вимоги позивача є безпідставними та не підлягають до задоволення, а тому в позові слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати по справі покладаються на позивача.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82- 85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. У задоволенні позову відмовити повністю.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 26.09.2016 р.

Головуючий суддя Артимович В.М.

Суддя Цікало А.І.

Суддя Чорній Л.З.