КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"22" вересня 2016 р. Справа№ 910/31935/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Отрюха Б.В.

Тищенко А.І.

За участю представників:

від прокуратури міста Києва: Скляр Д.Ю. - прокурор відділу

від відповідача: Попчук Т.О. - за дов.

від третьої особи: Салазський О.С. - за дог.

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2016

у справі №910/31935/15 (суддя Мудрий С.М.)

за позовом Заступника прокурора міста Києва

до Державної архітектурно-будівельної інспекції України

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: Товариство з обмеженою відповідальністю «АМАДЕУС КО»

про визнання незаконними та скасування дозвільних документів

ВСТАНОВИВ:

Заступник прокурора міста Києва (далі, прокурор або позивач) звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державної архітектурно-будівельної інспекції України (далі, відповідач або Інспекція) про визнання незаконними та скасування виданих Товариству з обмеженою відповідальністю «АМАДЕУС КО» дозволів на виконання будівельних робіт від 23.01.2012 №КВ 5, від 24.05.2012 №КВ 4, сертифікатів відповідності закінчених будівництвом об'єктів проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердження їхньої готовності до експлуатації від 31.05.2012 №КВ 6, від 31.05.2012 №КВ 7, від 03.12.2012 №КВ 6, №КВ 7, №КВ 8, декларації про початок будівельних робіт від 25.02.2013 №КВ 96 і про готовність об'єкта до експлуатації від 30.04.2013 №КВ 60.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.06.2016 до участі у справі №910/31935/15 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «АМАДЕУС КО» як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача (далі, третя особа або Товариство).

В обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що за відсутності у ТОВ «АМАДЕУС КО» у повному обсязі оформленої документації, яка є підставою для реєстрації і видачі дозвільних документів на будівництво та введення в експлуатацію об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві, Державною архітектурно-будівельною інспекцією України було незаконно зареєстровано та видано вищезазначені дозвільні документи ТОВ «АМАДЕУС КО».

Як зазначає позивач, у порушення вимог частини 3 статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини» для проведення робіт з будівництва об'єктів інженерної та транспортної інфраструктури на Парковій дорозі ТОВ «АМАДЕУС КО» не отримано дозволу на проведення будівельних, земляних робіт відповідного органу охорони культурної спадщини; ТОВ «АМАДЕУС КО» не виконано вимоги листа Міністерства культури України від 24.05.2013 №1365/10-1/61-13 щодо отримання попередньої згоди Центру всесвітньої спадщини ЮНЕСКО на планові наміри забудови; на момент реєстрації та видачі Інспекцією дозволу на виконання будівельних робіт від 23.01.2012 №КВ 5 у ТОВ «АМАДЕУС КО» були відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку на Парковій дорозі, як того вимагає частина 1 статті 124, стаття 125 Земельного кодексу України, що є порушенням частини 1 статті 35 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності»; у порушення вимог статті 31 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», положень постанови КМУ від 27.07.1995 №554, чинної на момент видачі Інспекцією третій особі спірних дозвільних документів, до проектної документації на будівництво не було додано документів про результати оцінки впливу будівництва на стан навколишнього природного середовища.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 у справі №910/31935/15 у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що оскаржувані прокурором документи вичерпали свою дію шляхом їх виконання, у третьої особи виникли нові права та обов'язки, пов'язані з відносинами власності, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не забезпечує їх реального поновлення. Разом із цим, суд послався на висновки, викладені у постанові Верховного Суду України у справі №21-2054а15 (№826/11984/14), у якій вказано про необхідність оспорення правомірності зміни цільового призначення та передачі у довгострокову оренду спірної земельної ділянки у зв'язку з будівництвом та обслуговуванням об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві, тобто, цивільного (господарського) права, а не скасування та визнання недійсними дозвільних документів.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 у справі №910/31935/15 та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

За твердженнями апелянта, суд порушив вимоги статті 43 Господарського процесуального кодексу України, безпідставно не застосував приписи частин 1, 2, 6 статті 13 Цивільного кодексу України та не врахував, що Товариство набуло право забудови території з порушенням вимог законодавства у сферах земельних відносин та культурної спадщини. При цьому, здійснюючи своє суб'єктивне право власності, Товариство порушує інтереси держави щодо охорони культурної спадщини, що може завдати шкоду об'єкту всесвітньої культурної спадщини.

Також, суд першої інстанції не надав оцінку доводам прокурора про те, що оспорювані документи видано та зареєстровано Інспекцією з порушенням вимог статті 9, частини 2 статті 19 Конституції України, статті 31, частини 1 статті 35, частини 4 статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», пункту 20 Порядку виконання будівельних робіт, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.04.2011 № 466, пунктів 172, 173 Настанов, що регулюють виконання Конвенції про охорону Всесвітньої культурної і природної спадщини (затвердженої на Генеральній конференції ООН (ЮНЕСКО) від 16.11.1972), ратифікованої Указом Президії Верховної Ради Української PCP «Про ратифікацію Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини» від 04.10.1988 № 6673-ХІ, частини 3 статті 32 Закону України «Про охорону культурної спадщини», у зв'язку з чим вони мають бути визнані незаконними та скасовані у судовому порядку.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл справ між суддями апеляційну скаргу позивача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 18.07.2016 апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 13.09.2016.

12.09.2016 представник третьої особи подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 у справі №910/31935/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача без задоволення.

13.09.2016 відповідач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення, у яких зазначив, що Інспекція не заперечує проти фактів, встановлених прокуратурою міста Києва, та просив прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства.

Представники відповідача та третьої особи подали у судовому засіданні 13.09.2016 клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 продовжено строк вирішення спору; у судовому засіданні оголошено перерву до 22.09.2016.

Представник прокуратури у судових засіданнях підтримував доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити, оскаржуване рішення суду першої інстанції скасувати, позов задовольнити.

Представник відповідача у судових засіданнях просив суд прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України.

Представник третьої особи у судових засіданнях проти задоволення апеляційної скарги позивача заперечував, просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга позивача не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як підтверджується матеріалами справи, 23.01.2012 Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у місті Києві видано дозвіл Товариству з обмеженою відповідальністю «АМАДЕУС КО» на виконання будівельних робіт із будівництва об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги у місті Києві (перший пусковий комплекс) №КВ 5 (том 1, а.с. 55).

На підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 29.05.2012 Інспекцією 31.05.2012 видано сертифікат серії КВ № 6 (том 1, а.с. 51), яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкта «Будівництво об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги у м. Києві» (1 пусковий комплекс) проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджена його готовність до експлуатації.

Крім того, Інспекцією 24.05.2012 видано дозвіл на виконання будівельних робіт із будівництва об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги у місті Києві (2, 3, 4, 5 пускові комплекси) № КВ 4 (том 1, а.с. 54).

На підставі акта готовності об'єкта до експлуатації від 29.05.2012 Інспекцією 31.05.2012 видано сертифікат серії КВ № 7 (том 1, а.с. 50), яким засвідчено відповідність закінченого будівництвом об'єкта «Будівництво об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги у м. Києві» (другий пусковий комплекс) проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтверджено його готовність до експлуатації.

Також, на підставі актів готовності об'єкта до експлуатації від 16.11.2012 Інспекцією 03.12.2012 видано сертифікати серії КВ № 6, серії № КВ 7 та серії №КВ 8 (том 1, а.с. 47-49), якими засвідчено відповідність закінченого будівництва об'єкта «Будівництво об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги у м. Києві» (третій, четвертий, п'ятий пускові комплекси) проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил, та підтверджено його готовність до експлуатації.

Після прийняття до експлуатації на підставі зареєстрованої Інспекцією декларації про початок будівельних робіт від 25.02.2013 № КВ 96 на вказаному об'єкті проводились будівельні роботи по технічному переоснащенню частини об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури.

В подальшому, 30.04.2013 Інспекцією зареєстровано подану ТОВ «АМАДЕУС КО» декларацію №КВ 60 про готовність об'єкта будівництва «Технічне переоснащення частини приміщень об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві під Центр обробки даних «Парковий» (перша черга)» до експлуатації.

На думку позивача, вищезазначені документи (дозволи, сертифікати та декларації) видано та зареєстровано Інспекцією з порушенням вимог чинного законодавства, у зв'язку з чим вони мають бути визнані незаконними та скасовані.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на наступне.

Згідно частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

Способи захисту цивільного права визначені частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України, згідно якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

З огляду на наведені приписи законодавства, випливає, що необхідними умовами судового захисту права є:

- наявність у особи суб'єктивного права;

- порушення зазначеного суб'єктивного права;

- обрання належного способу захисту права.

При цьому, критерієм належності способу захисту є його ефективність. Тобто, повинен бути наявний прямий причинний зв'язок між порушеним правом (його конкретним видом) та обраним позивачем способом захисту, який повинен реально поновити порушене право за результатами судового розгляду.

Предметом спору у даній справі є оскарження дозвільних документів Державної архітектурно-будівельної інспекції України, виданих ТОВ «АМАДЕУС КО», а саме дозволів на виконання будівельних робіт; сертифікатів відповідності закінчених будівництвом об'єктів проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердження їхньої готовності до експлуатації; декларації про початок будівельних робіт та про готовність об'єкта до експлуатації.

Конституційним Судом України у рішенні від 16.04.2009 у справі №7-рп/2009 (справа про скасування актів органів місцевого самоврядування) було проведено розмежування правових актів та зазначено, що до нормативних належать акти, які встановлюють, змінюють чи припиняють норми права, мають локальний характер, розраховані на широке коло осіб та застосовуються неодноразово, а ненормативні акти (акти індивідуальної дії) передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

З огляду на вказане, оскаржувані прокурором документи можна віднести до категорії ненормативних актів індивідуальної дії.

Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Тобто такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

З фактичних обставин справи вбачається, що на підставі даних актів індивідуальної дії ТОВ «АМАДЕУС КО» було здійснено будівництво об'єкту нерухомості, введення такого об'єкту в експлуатацію та отримання правовстановлюючих документів на нього.

Отже, з моменту завершення будівництва, введення об'єкту в експлуатацію та отримання свідоцтва про право власності на нього, оскаржувані документи вичерпали свою дію шляхом виконання, а у ТОВ «АМАДЕУС КО» на підставі даних фактів виникли нові права та обов'язки, пов'язані з відносинами власності. За таких обставин, у разі задоволення позовних вимог у будь-якому випадку не відбудеться реальне відновлення порушених, на думку позивача, прав.

З огляду на зазначене, у разі прийняття органом державної влади ненормативного акту, що застосовується одноразово, який після реалізації вичерпує свою дію фактом його виконання і з прийняттям якого виникають правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, позов, предметом якого є спірне рішення такого органу, не повинен розглядатися, оскільки обраний позивачем спосіб захисту порушених прав не забезпечує їх реального поновлення.

Зазначена позиція (щодо неможливості оскарження актів індивідуальної дії, що вичерпали свою дію) була також висловлена в численних справах, розглянутих Вищим господарським судом України, зокрема в Постанові ВГСУ від 19.02.2015 у справі №910/3829/14, Постанові ВГСУ від 26.05.2015 у справі №911/3285/14, Постанові ВГСУ від 01.04.2015 у справі №911/3396/14, Постанові ВГСУ від 24.03.2015 у справі № 910/11729/13, Постанові ВГСУ від 11.03.2015 у справі №911/2575/14, Постанові ВГСУ від 28.04.2015 у справі №23/07-12, а також в постанові Верховного Суду України від 11.111.2014 у справі №21-405а14.

Посилання прокурора як на підставу для скасування спірних дозвільних документів на відсутність в Інспекції правовстановлюючих документів третьої особи на земельну ділянку, є безпідставними, оскільки із матеріалів справи вбачається, що ТОВ «АМАДЕУС КО» надавались, серед іншого, Інспекції документи, що посвідчують право користування спірною земельною ділянкою, а саме: рішення Київської міської ради №525/5337 від 28.12.2010, яким передано в довгострокову оренду ТОВ «АМАДЕУС КО» на 25 років земельну ділянку площею 2,18 га для будівництва та обслуговування об'єктів інженерної та транспортної інфраструктури та Договір оренди земельних ділянок від 27.02.2012, укладений між ТОВ «АМАДЕУС КО» та Київською міською радою. Вказане рішення і договір оренди є чинними, у судовому порядку недійсними не визнавались.

Щодо тверджень позивача про відсутність дозволу органу охорони культурної спадщини на проведення будівельних робіт колегія суддів зазначає наступне.

Скаржник наголошує на тому, що земельна ділянка, на якій ТОВ «АМАДЕУС КО» проводились роботи з будівництва, територіально розташована в Центральному історичному ареалі міста, в межах охоронної (буферної) зони об'єкту всесвітньої спадщини ЮНЕСКО - Київ: «Собор Софії та прилеглі монастирські будівлі, Києво-Печерська Лавра», в зоні охоронюваного ландшафту та на території пам'ятки історії та ландшафту місцевого значення «Історичний ландшафт Київських гір і долин р. Дніпра», через що ТОВ «АМАДЕУС КО» повинно було отримувати дозвіл на проведення будівельних робіт відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини», чого зроблено не було. На підставі викладеного скаржником робиться висновок про незаконність видачі оскаржуваних документів.

Однак, такі твердження скаржника не відповідають дійсності, є необгрунтованими та спростовуються листом Державної архітектурно-будівельної інспекції України №40-04-4817 від 09.07.2012, в якому вказано про погодження Міністерством культури України проектної документації щодо вказаного об'єкту (лист від 16.03.2012 року №22-225/35).

Також, рішенням Київської міської ради №525/5337 від 28.12.2010 внесені зміни до Генерального плану міста Києва та проекту планування його приміської зони на період до 2020 року, а саме територію в межах, визначених містобудівним обгрунтуванням, було переведено до території земель транспорту; а також було внесено зміни до Програми розвитку зеленої зони м. Києва та концепції формування зелених насаджень в центральній частині міста, в частині переведення території, визначеної проектом землеустрою щодо відведення земельних ділянок, до території земель транспорту.

Таким чином, твердження позивача про відсутність дозволів на проведення будівельних робіт відповідного органу охорони культурної спадщини, спростовуються вищевказаними доказами.

Відповідно до положень частини 2 статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» (у редакції, чинній на час будівництва), за наявності дозволу на виконання будівельних робіт отримання замовником та генеральним підрядником чи підрядником (у разі якщо будівельні роботи виконуються без залучення субпідрядників) інших документів дозвільного характеру для виконання будівельних робіт та видалення зелених насаджень у межах будівельного майданчика не вимагається.

При цьому, згідно з положеннями частини 3 статті 37 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у відповідній редакції форма дозволу на виконання будівельних робіт, форма заяви, що подається для його отримання, перелік документів, що додаються до заяви, форма відмови у видачі дозволу на виконання будівельних робіт, порядок видачі, переоформлення та анулювання дозволу на виконання будівельних робіт визначаються Кабінетом Міністрів України.

Таким чином, законодавець виходить із того, що у разі необхідності будь-якої особи здійснити будівництво певного об'єкту нерухомості, така особа повинна зібрати необхідні документи та звернутися до Інспекції з відповідною заявою. Надалі інспекція розглядає подану заяву, перевіряє відповідність наданих документів вимогам закону та приймає рішення щодо видачі заявнику дозволу на виконання будівельних робіт. При цьому, після видачі дозволу особа має право проводити заявлені будівельні роботи, а витребування інших документів дозвільного характеру (у тому числі будь-якого дозволу органу культурної спадщини) для здійснення робіт не вимагається.

Прокуратурою вказується на невиконання ТОВ «АМАДЕУС КО» положень листа Міністерства культури України від 24.05.2013 №1365/10-1/61-13 щодо отримання попередньої згоди Центру всесвітньої спадщини ЮНЕСКО на планові наміри забудови.

Суд критично оцінює та вважає такими, що не є належним обґрунтуванням позовних вимог вказівки скаржника на порушення вимог листа Міністерства культури України та положень Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини від 16.11.1972 р. щодо отримання попередньої згоди Центру всесвітньої спадщини ЮНЕСКО на планові наміри забудови.

Предметом позову є скасування дозволів на виконання будівельних робіт із будівництва об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури та сертифікатів, виданих Інспекцією ще у 2012 році. Разом з тим, рекомендована необхідність отримання попередньої згоди Центру всесвітньої спадщини ЮНЕСКО на планові наміри забудови земельної ділянки вказана в листі Міністерства культури України лише у 2013 році (лист №1365/10-1/61-13 від 24.05.2013). Тобто, вимога про рекомендовану необхідність отримання попередньої згоди підрозділу ЮНЕСКО була сформована вже після фактичного прийняття оскаржуваних документів.

З огляду на зазначене, невиконання вимог вищевказаного листа Міністерства культури України у даному випадку не може бути підставою для скасування дозволів та сертифікатів, виданих Інспекцією ще у 2012 році.

Посилання прокурора на порушення Конвенції про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини від 16.11.1972 та пунктів 172, 173 Настанов, що регулюють її виконання, щодо необхідності отримання попередньої згоди Центру Всесвітньої спадщини ЮНЕСКО на планові наміри забудови на Парковій дорозі у місті Києві, є безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно до норм Конвенції ЮНЕСКО про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини від 16.11.1972 Україна взяла на себе зобов'язання забезпечувати виявлення, охорону, збереження, популяризацію й передачу майбутнім поколінням культур і природної спадщини, яка перебуває на її території (ст. 4).

Проте, самою Конвенцією не покладено на держави обов'язок інформувати керівні органи ЮНЕСКО про наміри розпочати або дозволити в зоні, що охороняється Конвенцією, будівництво.

Лише пункт 172 Посібника (Настанов) рекомендує державам-сторонам Конвенції повідомляти Комітету про свої наміри вжити або дозволити на території, що охороняється згідно з Конвенцією, великомасштабні відновлювальні або нові будівельні роботи, які можуть вплинути на видатну універсальну цінність об'єкта.

При цьому, Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 04.10.1988 № 6673-ХІ Україна ратифікувала тільки Конвенцію ЮНЕСКО про охорону всесвітньої культурної і природної спадщини від 16.11.1972, а не Настанови, що регулюють її виконання (оригінальна назва документу - «Operational Guidelines for the Implementation of the World Heritage Convention», в перекладі «Посібник з імплементації Конвенції про охорону всесвітньої спадщини»).

Відтак, Посібник з імплементації Конвенції про охорону всесвітньої спадщини (або Настанови) не є міжнародним договором у розумінні статті 2 Закону України «Про міжнародні договори України», а тому не є джерелом права та не є частиною національного законодавства на підставі статті 9 Конституції України та статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України». Водночас, нормами національного законодавства України не передбачено обов'язку вчиняти дії, аналогічні тим, які встановлені у пункті 172 Посібника (Настанов).

Крім того, зі змісту пункту 172 Посібника вбачається, що сам по собі факт здійснення будівництва на території охоронної зони пам'ятки культури не є предметом інформування Комітету всесвітньої спадщини.

Повідомленню підлягають виключно «великомасштабні роботи» та «роботи, які можуть вплинути на видатну універсальну цінність об'єкта».

На думку заступника прокурора міста Києва оскаржувані документи є протиправними, оскільки видані без попереднього погодження із уповноваженим органом ЮНЕСКО.

Разом з тим, прокуратурою не було представлено жодних доказів того, що роботи ТОВ «АМАДЕУС КО» можуть будь-яким способом вплинути на видатну універсальну цінність об'єкта всесвітньої спадщини «Київ: Собор Святої Софії та прилеглі монастирські будівлі, Києво-Печерська Лавра».

Крім цього, суд зауважує, що стороною Конвенції є держава Україна, Приватні особи не є сторонами Конвенцій. Таким чином, усі обов'язки, що випливають із Конвенції покладаються саме на державу, а не на приватних суб'єктів.

У тексті позовної заяви прокуратурою також вказується, що в порушення положень Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» та відповідної Постанови КМУ №554 від 27.07.1995 «Про перелік видів діяльності та об'єктів, що становлять підвищену екологічну небезпеку», чинної на момент видачі Інспекцією спірних дозвільних документів, до проектної документації на будівництво на Парковій дорозі, що становить підвищену екологічну небезпеку, не додано документів про результати оцінки впливу запланованого будівництва на стан природнього середовища.

Вказані відомості не відповідають дійсності з огляду на наступне.

З матеріалів справи та доданих до відзиву документів вбачається, що до заяви про отримання дозволу на виконання будівельних робіт від 23.01.2012 та від 23.05.2012 ТОВ «АМАДЕУС КО» було додано експертний звіт ДП «Укрдержбудекспертиза» щодо розгляду проектної документації від 20.01.2012 та експертний звіт ДП «Укрдержбудекспертиза» щодо розгляду проектної документації від 11.05.2012 (відповідно). У вказаних звітах встановлено факт розробки проектної документації з дотриманням вимог до міцності, надійності та довговічності будинків і споруд, їх експлуатаційної безпеки та інженерного забезпечення, утому числі до доступності маломобільних груп населення, санітарного і епідеміологічного благополуччя населення, екології, пожежної техногенної безпеки, енергозбереження та енергоефективності.

В додатках до вказаних позитивних експертних звітів зазначено про одержання в рамках проведення експертиз позитивного висновку Державної експертизи з питань екології - наукової еколого-експертної оцінки ДП «Центр екологічних ініціатив» проекту «Об'єкти інженерної та транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві» від 11 січня 2012 року. В заключній частині документу вказується, що матеріали проекту «Об'єкти інженерної та транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві» можуть бути оцінені як такі, що відповідають вимогам природоохоронного законодавства.

Крім того, із матеріалів справи вбачається, що за замовленням ТОВ «АМАДЕУС КО», Приватним підприємством «Науково-інженерний екологічний центр «НІЕЦ» було проведено комплексне дослідження впливу на навколишнє природне середовище об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві. За результатами проведеної оцінки було зроблено висновок про відповідність проекту нормам природоохоронного законодавства та відсутність негативного впливу на навколишнє природне середовище.

Таким чином, з огляду на наявність ряду документів, які підтверджують факти проведення експертизи та встановлення результатів оцінки впливу на стан навколишнього природного середовища, твердження скаржника про відсутність такої оцінки не приймаються судом до уваги.

Заступник прокурора міста Києва в якості основного аргументу, наданого в обґрунтування необхідності розгляду даної справи в межах господарського судочинства саме з таким предметом позову, посилається на положення постанови Верховного Суду України від 03.11.2015 у справі №21-2054а15.

Так, Верховним Судом України було розглянуто справу № 21-2054а15 (№ 826/11984/14) за позовом Першого заступника прокурора міста Києва до Державної архітектурно-будівельної інспекції України, треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «АМАДЕУС КО» та Міністерство культури України, про визнання протиправними дій та скасування рішень. Вказаною постановою скасовано усі рішення попередніх судових інстанцій, а провадження в адміністративній справі закрито. Позовні вимоги прокурора полягали у визнанні неправомірними дій відповідача стосовно видачі товариству з обмеженою відповідальністю «АМАДЕУС КО» дозвільних документів на будівництво та введення в експлуатацію об`єктів інженерної та транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві. При цьому, позивач просив визнати нечинними та скасувати: дозволи на виконання будівельних робіт № КВ 5 від 23.01.2012 та № КВ 4 від 24.05.2012, видані Товариству з обмеженою відповідальністю «АМАДЕУС КО»; сертифікати відповідності закінчених будівництвом об`єктів проектній документації, вимогам державних стандартів, будівельних норм і правил та підтвердження їхньої готовності до експлуатації № КВ 6 від 31.05.2012, № КВ 7 від 31.05.2012, № КВ 6 від 03.12.2012, № КВ 7 від 03.12.2012 та № КВ 8 від 03.12.2012, видані Товариству з обмеженою відповідальністю «АМАДЕУС КО»; декларацію про початок будівельних робіт № КВ 96 від 25.02.2013 та декларацію про готовність об`єкта до експлуатації № КВ 60 від 30.04.2013.

За таких обставин вбачається, що зазначені вище позовні вимоги, є, фактично, тотожними з позовними вимогами, заявленими у даній справі.

Скасовуючи рішення попередніх судових інстанцій, Верховний Суд України, зокрема, зазначив наступне: «У справі, що розглядається, спір стосується не стільки правомірності дій Інспекції щодо видачі Товариству дозвільних документів, скільки правомірності зміни цільового призначення та передачі у довгострокову оренду Товариству спірної земельної ділянки у зв'язку з будівництвом та обслуговуванням об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві, тобто, цивільного права, що підтверджується наявними у справі матеріалами, а отже, суди дійшли помилкового висновку щодо вирішення його в порядку адміністративного судочинства.

Таким чином, колегія суддів Судової палати в адміністративних справах Верховного Суду України дійшла висновку, що у разі прийняття суб'єктом владних повноважень рішення про зміну цільового призначення земельної ділянки, передачі її у довгострокову оренду та видачі дозвільних документів та введення в експлуатацію об'єктів інженерної та транспортної інфраструктури з видачею правовстановлюючих документів подальше оспорювання правомірності таких дій має вирішуватися у порядку цивільної (господарської) юрисдикції, оскільки виникає спір про цивільне право.».

Тобто, судом зроблено висновок щодо необхідності оспорення правомірності зміни цільового призначення та передачі у довгострокову оренду спірної земельної ділянки у зв'язку з будівництвом та обслуговуванням об'єктів інженерної і транспортної інфраструктури в районі Паркової дороги в м. Києві, тобто, цивільного (господарського) права, а не скасування та визнання недійсними дозвільних документів.

У частині 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Однак, позов у справі №910/31935/15 подано прокуратурою без врахування положень вищенаведеної постанови Верховного Суду України, вимоги та спосіб захисту є тотожними заявленим раніше у порядку адміністративного судочинства.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Під час розгляду справи у суді першої інстанції третьою особою було зроблено заяву про застосування строків позовної давності до вимог прокурора (том 1, а.с. 206-210).

За змістом частини 3 статті 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Згідно пункту 2.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» заява про сплив позовної давності, зроблена будь-якою іншою особою (в тому числі й учасником судового процесу, включаючи прокурора, який не є стороною у справі), крім сторони у спорі, не є підставою для застосування судом позовної давності. Зокрема, частиною четвертої статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, користуються процесуальними правами сторони (за певними винятками); при цьому права сторони, визначені, зокрема, статтею 22 та іншими нормами цього Кодексу, є саме процесуальними, в той час як згаданий припис статті 267 Цивільного кодексу України є нормою права матеріального і не може розумітися як можливість застосування господарським судом позовної давності за заявами зазначених третіх осіб.

З огляду на зазначене, судом першої інстанції обґрунтовано не було прийнято до розгляду заяву третьої особи про застосування строків позовної давності.

Окрім того, за змістом частини першої статті 261 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як встановлено вище колегією суддів, прокурором не було доведено обґрунтованість та законність своїх позовних вимог, відтак позов не підлягає задоволенню саме з підстав його необґрунтованості.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Заступника прокурора міста Києва є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 у справі №910/31935/15 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 14.06.2016 у справі №910/31935/15 залишити без змін.

Матеріали справи №910/31935/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді Б.В. Отрюх

А.І. Тищенко