РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27.09.2016Справа №910/12609/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково - виробнича упроваджувальна комерційна фірма "ЕСКО" ЛТД

До 1) Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" 2) Публічного акціонерного товариства "АВАНТ-БАНК"

третя особа без самостійних вимог на предмет спору на стороні

відповідача Національний банк України

про визнання договору недійсним

Суддя Головатюк Л.Д.

Представники :

Від позивача Москаленко І.О.(дов. від 01.07.2016)

Від відповідача-1 не з'явився

Від відповідача-2 Качкурова С.В.(дов. від 29.02.2016)

Від третьої особи не з'явився

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні 27.09.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ :

Позивач звернувся до Господарського суду м. Києва з позовною заявою до відповідачів про визнання недійсним договору відступлення права вимоги від 09.12.2014.

Ухвалою Господарського суду м. Києва від 15.07.2016 порушено провадження у справі №910/12609/16 та призначено до розгляду на 28.07.2016 та залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національний Банк України.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2016 відмовлено в задоволенні клопотання відповідача - 1 про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «Златобанк» Славінського В. І., розгляд справи відкладено на 13.09.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13.09.2016 продовжено строк розгляду спору на п'ятнадцять днів, розгляд справи відкладено на 27.09.2016.

Через відділ канцелярії господарського суду 20.09.2016 відповідачем - 2 було подане клопотання про залучення до участі у справі третьої особо, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - 2 - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та клопотання про залучення документів.

Від позивача 27.09.2016 через відділ канцелярії господарського суду надійшли клопотання про долучення письмових доказів.

В судове засідання 27.09.2016 представники відповідача - 1 та третьої особи не з'явилися, про причини неявки суд не повідомили, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, докази чого наявні в матеріалах справи.

Відповідно до абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, суд приходить до висновку, що сторони повідомлені про час та місце судового розгляду належним чином.

Оскільки про час та місце судового засідання сторони були належним чином повідомлені, на підставі статті 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши в судовому засіданні клопотання відповідача - 2 про залучення до участі у справі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет пору на стороні відповідача - 2 суд відмовив в його задоволенні, оскільки у відповідача - 2 запроваджено процедуру ліквідації, яку здійснює уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, а відтак не доцільним є залучення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до участі у справі.

Представники позивача та відповідача - 2 надали суду усні пояснення по суті справи, в яких позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, відповідач - 2 проти задоволення позовних вимог заперечив.

Позовні вимоги мотивовані недотриманням при укладанні договору про відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2014 його сторонами вимог чинного законодавства України, зокрема, вказаний договір було укладено після віднесення відповідача - 1 до категорії проблемних, також вказаним договором відповідач - 1 неправомірно надав відповідачеві - 2 перевагу, в задоволенні його вимог, перед іншими кредиторами відповідача - 1. Зазначені обставини вказують, на думку позивача, на нікчемність договору про відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2014 в силу п.п. 12 п. 1 ст. 2, ч. 3 ст. 38, ч. 4 ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», а також на підставі ч. 1 ст. 203, ч. 1 та ч. 2 ст. 215 ЦК України.

Відповідач - 1 відзиву на позовну заяву не надав.

Відповідач - 2 проти задоволенню позовних вимог заперечує, з тих підстав, що договір про відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2014 був укладений до початку процедури виведення Фондом банку з ринку (в ПАТ «Злотобанк» було запроваджено тимчасову адміністрацію 13.02.2015), що відповідач - 2 н отримував повідомлення від відповідача - 1 про нікчемність договору про відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2014, що позивачем було визнано права відповідача - 2 за договором про відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2014.

В судовому засіданні 27.09.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та заперечення проти позову, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

Як підтверджено матеріалами справи, 09.12.2014 між Публічним акціонерним товариством "Златобанк", як цедентом та Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк", як цесіонарієм укладено договір про відступлення права вимоги (цесії) (далі за текстом - договір), за умовами якого відповідач - 2 відступив відповідачу - 1 право вимоги за кредитним договором № 22/1/14/KL від 30.01.2014, укладеним між Товариством з обмеженою відповідальністю "Науково-виробнича упроваджувальна комерційна фірма "Еско" ЛТД, як позичальником та Публічним акціонерним товариством "Златобанк", як кредитодавцем та договором іпотеки від 30.01.2014.

Відповідно до п. 4 договору відповідач - 2 зобов'язаний здійснити оплату (відшкодування) за відступлення права вимоги за кредитним договором № 22/1/14/KL від 30.01.2014, шляхом перерахування на рахунок відповідача - 1 грошових коштів у розмірі 31 590 308, 44 грн, що на дату укладення договору складає еквівалент 2 005 021, 99 дол. США.

Відповідно до п. 6 договору датою (фактом) переходу права вимоги (цесії) за даним договором від відповідача - 1 до відповідача - 2 є дата (факт) здійснення оплати за цим договором відповідно до умов цього договору.

Згідно з п. 8 договору відповідач - 1 протягом 3-х робочих днів з дня укладення договору направляє позивачу повідомлення про здійснене відступлення права вимоги боргу за кредитним договором № 22/1/14/KL від 30.01.2014 та договором іпотеки від 30.01.2014.

За умовами п. 15 договору у випадку нездійснення відповідачем - 2 повної оплати за договором у вказаний строк, договір вважається припиненим з наступного дня, визначеного в п. 4 договору без укладення будь-яких додаткових угод та договорів про розірвання.

Договір посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. 09.12.2014 та зареєстрований за № 2521.

Публічним акціонерним товариством "Авант-Банк" 09.12.2014 перераховано на користь Публічного акціонерного товариства "Златобанк" грошові кошти у розмірі 31 590 308, 44 грн. Також, за актом приймання-передачі від 09.12.2014 у зв'язку із фактичним виконанням сторонами своїх зобов'язань за договором цесії від 09.12.2014 Публічне акціонерне товариство "Златобанк" передало, а Публічне акціонерне товариство "Авант-Банк" прийняло право вимоги за кредитним договором № 22/1/14/KL від 30.01.2014 та договором іпотеки від 30.01.2014. Вказані обставини, встановлені і рішенні Господарського суду міста Києва від 18.04.2016 у справі № 910/29430/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Науково - виробнича упроваджувальна комерційна фірма "ЕСКО" ЛТД до Публічного акціонерного товариства "ЗЛАТОБАНК" та Публічного акціонерного товариства "АВАНТ-БАНК" за участю третьої особи - ОСОБА_6 про визнання договору припиненим.

Як стверджує позивач, починаючи з 19.08.2014 у зв'язку з появою ознак погіршення стану ліквідності ПАТ "ЗЛАТОБАНК", надходженням скарг клієнтів банку на несвоєчасне виконання ним своїх зобов'язань, ПАТ "ЗЛАТОБАНК" був переведений у особливий режим контролю: призначено куратора - службовця Національного банку України. Ураховуючи подальше погіршення фінансового стану ПАТ "ЗЛАТОБАНК", здійснення банком ризикової діяльності, порушення ним вимог нормативно- правових актів Національного банку України, ПАТ "ЗЛАТОБАНК" 04 грудня 2014 року віднесено до категорії проблемних та встановлено сірок для вжиття заходів щодо приведення своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства України.

На підставі постанови Правління Національного банку України від 13 лютого 2015 року № 105 «Про віднесення ПУБЛІЧНОГО АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «ЗЛАТОБАНК» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 13.02.2015 прийнято рішення № 30 про запровадження з 14.02.2015 тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації в ПУБЛІЧНОМУ АКЦІОНЕРНОМУ ТОВАРИСТВІ «ЗЛАТОБАНК». Тимчасова адміністрація була запроваджена строком до 13.05.2015.

Постановою Правління Національного банку України № 310 від 12.05.2015 відкликано банківську ліцензію АТ «ЗЛАТОБАНК». Рішенням № 99 від 13.05.2015 виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб розпочато процедуру ліквідації АТ «ЗЛАТОБАНК». Наказом № 156 від 13.05.2015 призначено В. І. Славінського уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «ЗЛАТОБАНК» строком на 1 рік з 13 травня 2015 року по 12 травня 2016 року включно.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач стверджує, що оскільки оскаржуваний договір був укладений після віднесення відповідача - 1 до категорії проблемних, розрахунки за оспорюваним договором не могли бути проведені через власний кореспондентський рахунок відповідача - 1. Проведення розрахунків здійснюється виключно через консолідований кореспондентський рахунок у Національному банку України. Також, позивач стверджує, що уклавши оспорюваний договір відповідач - 1 неправомірно надав відповідачеві - 2 перевагу, в задоволенні його вимог, перед іншими кредиторами відповідача - 1.

Предметом позову у справі є матеріально - правова вимога позивача про визнання недійсним договору про відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2014 недійсним.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Спірний договір за своєю правовою природою є договором про відступлення права вимоги (правочином щодо заміни кредитора в зобов'язанні).

Відповідно до ст. 512 Цивільного кодексу України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові (ст. 513 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 203 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Частиною 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частиною 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" (в редакції яка діяла на час укладання спірного Договору) правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, зокрема, з такої підстави: банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку.

Обґрунтовуючи підстави нікчемності договору позивач посилається на таке:

- прийнявши виконання (платежі) за договором від відповідача - 2 через власний кореспондентський рахунок відповідача - 1, відповідачем - 1 було порушено вимоги ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність», якою проблемному банку забороняється використовувати для розрахунків прямі кореспондентські рахунки в національній та іноземній валюті. Оскільки, розрахунки за договором проводились через внутрішні рахунки відповідача - 1;

- умови договору, укладеного між відповідачем - 1 та відповідачем - 2, прямо передбачають передачу відповідача - 2, майнових прав за кредитним договором та договором забезпечення, отже, надають відповідачу - 2 переваги перед іншими кредиторами, не встановлені для нього законодавством чи внутрішніми документами відповідача - 1.

Проте, вказані твердження позивача суд вважає необґрунтованими, з огляду на таке.

Суд зазначає, що порушення вимог ст. 75 Закону України «Про банки і банківську діяльність» та постанови правління Національному банку України, якою відповідача - 1 віднесено до категорії проблемних, на які посилається позивач, не є підставою нікчемності правочинів в розумінні ст. 38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та ст. 215 ЦК України.

Відповідно до ст. 73 Закону України "Про банки і банківську діяльність" у разі порушення банками банківського законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, нормативно-правових актів Національного банку України, або здійснення ризикової діяльності, яка загрожує інтересам вкладників чи інших кредиторів банку та/або стабільності банківської системи, Національний банк України адекватно вчиненому порушенню або рівню такої загрози має право застосувати заходи впливу, до яких належать віднесення банку до категорії проблемного або неплатоспроможного.

Пунктом 12.3 Розділу 12 Положення про застосування Національним банком України заходів впливу за порушення банківського законодавства, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.08.2012 № 346 встановлено, що рішення Правління Національного банку про віднесення банку до категорії проблемних містить, зокрема: строк, протягом якого проблемний банк зобов'язаний привести свою діяльність у відповідність до вимог законодавства України, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, але не більше 180 днів; обмеження у діяльності банку; порядок та строки повідомлення проблемним банком про стан виконання заходів щодо фінансового оздоровлення банку, а також приведення банком своєї діяльності у відповідність до вимог банківського законодавства.

Отже, постановою Правління Національного банку України про віднесення банку до категорії проблемних встановлюються обмеження у діяльності банку, як юридичної особи, що входить до банківської системи України.

Суд зазначає, що така постанова не є нормативно-правовим актом, оскільки не зареєстрована в Мінюсті, містить гриф "банківська таємниця", а отже є актом індивідуальної дії, чинність якого може бути направлена індивідуально тільки на банк, щодо якого вона прийнята.

Наслідком порушення акту індивідуальної дії може бути лише застосування Національним банком України до банку заходів впливу за порушення банківського законодавства відповідно до ст. 73 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Постанови Правління НБУ від 17.08.2012 № 346 "Про затвердження Положення про застосування Національним банком України заходів впливу", а не визнання правочину недійсним.

Більше того, невідповідність укладеного договору вимогам постанови НБУ не визначено як підставу нікчемності ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Щодо підстави нікчемності договору, передбаченої п.7 ч.3 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", то у матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, що інші кредитори відповідача - 1, крім відповідача -2, виявили бажання укласти договір про відступлення вимоги за кредитним договором № 22/1/14/KL від 30.01.2014 і саме відповідачу - 2 було надано перевагу в укладенні спірного договору. Натомість, передбачений умовами договору обов'язок сплати відповідачем - 2 відповідної суми коштів за відступлене право вимоги за кредитним договором на користь відповідача - 1 не може свідчити про надання відповідачеві - 2 будь-яких пільг (переваг) при укладенні такого договору, зокрема, встановлення меншої вартості відступлення позивачем свого права вимоги (відносно самого права вимоги), відстрочення/розстрочення платежу тощо.

Крім того, відповідно до положень ст. 38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" порядок виявлення нікчемних договорів, а також дій Фонду у разі їх виявлення визначаються нормативно-правовими актами Фонду. Фонд протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Доказів направлення відповідачем - 1 відповідачу - 2 повідомлення про нікчемність договору матеріали справи не містять, і відповідач - 2 стверджує, що на сьогоднішній день він не отримував повідомлення про нікчемність договору про відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2014.

Суд погоджується з відповідачем - 2, що позивач у відповідності до ст. 38 Закону України „Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" не наділений повноваженнями щодо виявлення та визнання правочинів нікчемним, відтак, враховуючи відсутність повідомлення Фонду про нікчемність спірного договору, відсутні правові підстави стверджувати про нікчемність оспорюваного правочину в силу положень зазначеної вище статті.

Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення (відповідна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06.07.2015 № 6-301цс15).

Таким чином, з урахуванням ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони були вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З огляду на вищенаведене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав вважати Договір про відступлення прав вимоги (цесії) від 09.12.2014, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевчук З. М. за реєстровим № 2521, нікчемним в порядку ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб".

Відповідно до приписів ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження наявності обставин, з якими закон пов'язує недійсність оспорюваного правочину, у зв'язку з чим позовні вимоги не можна вважати обґрунтованими.

Оскільки, як зазначалось вище, судом не встановлено наявності обставин, з якими закон пов'язує нікчемність договору про відступлення права вимоги (цесії) від 09.12.2014, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю Науково - виробнича упроваджувальна комерційна фірма "ЕСКО" ЛТД відмовити повністю.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 03.10.2016.

Суддя Л. Д. Головатюк