РІШЕННЯ

"22" вересня 2016 р.Справа № 921/474/16-г/18

Господарський суд Тернопільської області у складі судді Охотницької Н.В.

розглянув справу

за позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1

до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірми "Постолівська", с.Постолівка, Гусятинський район, Тернопільська область, 48236

про cтягнення 1 550 000,00 грн заборгованості з попередньої оплати за договором поставки №86-07/2013 від 04.07.2013 р.

За участі представників сторін:

позивача: ОСОБА_3, довіреність №037843 від 14.05.2014 р.;

відповідача: не прибув.

В судовому засіданні учаснику судового процесу роз'яснено процесуальні права та обов'язки, передбачені статтями 20, 22, 81-1 ГПК України. Технічна фіксація судового процесу не здійснюється.

Суть справи:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовом до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська" про cтягнення 1 550 000,00 грн заборгованості з попередньої оплати за договором поставки № 86-07/2013 від 04.07.2013 р.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач взяті на себе згідно умов договору поставки №86-07/2013 від 04.07.2013р. зобов'язання не виконав, внаслідок чого виникла заборгованість в заявленій до стягнення сумі.

Ухвалою господарського суду Тернопільської області від 05.08.2016р. порушено провадження у справі та її розгляд призначений на 15.08.2016 р., який, у зв'язку із неявкою представника відповідача відкладався на 30.08.2016 р.

Ухвалою суду від 30.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 22.09.2016 р.

Представник позивача у судовому засіданні 22.09.2016р. позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить суд позов задоволити.

Відповідач витребуваного судом відзиву на позов не подав, його повноважний представник в судові засідання 15.08.2016 р., 30.08.2016р. та 22.09.2016 р. не прибув, про причини неявки суд не повідомив, хоча про час і місце слухання справи відповідач був повідомлений належним чином, в порядку ст.ст. 64, 87 ГПК України, про що свідчать наявні у справі повідомлення про вручення поштового відправлення із датою вручення " 19.08.2016 р.", "17.08.2016 р." та"09.09.2016 р.".

За таких обставин, зважаючи на неподання відповідачем витребуваних судом документів, розгляд справи здійснюється за правилами ст.75 ГПК України, за наявними в ній матеріалами.

Разом з тим, 22.09.2016 р. через канцелярію господарського суду Тернопільської області від товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірми "Постолівська" надійшла заява (вх. № 16638 від 22.09.2016 р.) про розстрочку виконання судового рішення. Дана заява обгрунтована тим, що ТОВ "Агрофірми "Постолівська" належить до підприємств аграрного сектору економіки, основним видом діяльності якого є сільськогосподарське товаровиробництво, однак витратну частину діяльності с/г товаровиробників складають витрати з придбання агрохімікатів та паливно - мастильних матеріалів, ціни на які протягом тривалого часу стрімко підвищуються порівняно із незначним підвищенням цін на с/г продукцію. У зв'язку з чим, відповідач знаходиться у надзвичайно скрутному фінансовому становищі, що унеможливлює виконання відповідачем судового рішення по даній справі без застосування розстрочки.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та оцінивши подані ним докази, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Згідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів мають підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності. Майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями (ч. 1 ст. 179 Господарського кодексу України).

04.07.2013 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська" в особі директора товариства Тхір Степана Степановича (в подальшому - постачальник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (в подальшому - покупець) був укладений договір поставки № 86-07/2013 (надалі - договір), за умовами якого постачальник зобов'язувався передати у власність покупцю товар, а покупець, в свою чергу, зобов'язується прийняти й оплатити його (п. 1.1. договору).

Під товаром у даному договорі розуміється соя (п.1.2. договору).

Пунктом 1.5. договору визначено, що кількість товару, його часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура), одиниці виміру товару визначаються сторонами у Специфікації, що є додатком №1 до цього договору.

Якість товару, його зовнішній вигляд та ціна визначені у пунктах 1.6.- 1.7. договору.

Згідно п. 1.7. договору впродовж семи календарних днів з моменту укладення договору покупець зобов'язується внести передоплату за поставку сої згідно цього договору в розмірі 1 550 000,00 (один мільйон п'ятсот п'ятдесят тисяч) грн.

Постачальник зобов'язаний поставити товар до 31 вересня 2013 року. Товар вважається поставленим з моменту надходження його в повному обсязі на 31.09.2013 р.

Згідно п. п. 7.1.,7.2. договору, він вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до 01.10.2013 р.

Закінчення строку договору не звільняє сторін від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії цього договору. (п.7.3.)

Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

В силу ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Так, між позивачем і відповідачем у справі виникли зобов'язання з договору поставки, згідно якого, в силу ст. 712 Цивільного кодексу України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін (ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар (ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України).

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару (ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України).

Якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати (ч.ч. 1, 2 ст. 693 Цивільного кодексу України).

Так, п. 1.7. договору встановлено, що впродовж семи календарних днів з моменту укладення договору покупець зобов'язується внести передоплату за поставку сої згідно цього договору в розмірі 1 550 000,00 (один мільйон п'ятсот п'ятдесят тисяч) грн.

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання своїх договірних зобов'язань позивач 04.07.2013 р. вніс в касу ТОВ "Агрофірма "Постолівська" в якості попередньої оплати за сою 500 000,00 грн, 05.07.2013 р. вніс в касу ТОВ "Агрофірма "Постолівська" в якості попередньої оплати за сою 400 000,00 грн, 09.07.2013 р. вніс в касу ТОВ "Агрофірма "Постолівська" в якості попередньої оплати за сою 600 000,00 грн, 31.07.2013 р. вніс в касу ТОВ "Агрофірма "Постолівська" в якості попередньої оплати за сою 50 000,0 0 грн, що підтверджується копіями квитанцій до прибуткових касових ордерів, які знаходяться в матеріалах справи.

Слід зазначити, що оригінали вищезазначених квитанцій були оглянуті в судовому засіданні в судовому засіданні 15.08.2016 року.

Разом з тим, як стверджує позивач, відповідач взятих на себе зобов'язань не виконав, товар позивачу не поставив. При цьому, кошти, отримані від позивача, йому не повернув.

Не був товар поставлений позивачу, коли останнім вдруге вручено відповідачу заявку на поставку товару кур'єрською службою 20.05.2013 р.

У відповідності до ст. 509 Цивільного кодексу України, ст. 173 Господарського кодексу України, в силу господарського зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до положень статей 525, 526, 530 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, у встановлений строк (термін) його виконання та вимог цього кодексу, інших активів цивільного законодавства, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу (ч. 2 ст. 193 Господарського кодексу України).

Згідно вимог ст. ст. 32, 33 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За таких обставин, позовні вимоги підлягають до задоволення як обґрунтовано заявлені, підтверджені матеріалами справи та не заперечені і не спростовані відповідачем належними та допустимими доказами.

Крім того, у поданій 22.09.2016 р. заяві (вх. № 16638 від 22.09.2016 р.) відповідач просить суд розстрочити виконання судового рішення по даній справі на 10 місяців рівними платежами.

Розглянувши дану заяву відповідача, суд відхиляє її, з огляду на наступне.

В силу п.6 ст. 83 ГПК України, господарське процесуальне законодавство надає суду право відстрочити або розстрочити виконання судового рішення.

При цьому, розстрочення виконання рішення суду є не обов'язком суду, а лише його правом, яке може бути реалізовано під час прийняття рішення зі спору.

Розстрочка означає виконання рішення частинами, встановленими судом з певним інтервалом у часі. Підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом. При цьому, слід мати на увазі, що згоди сторін на вжиття заходів, передбачених статтею 83 ГПК України, ця стаття не вимагає, і господарський суд законодавчо не обмежений будь-якими конкретними термінами відстрочки чи розстрочки виконання рішення. Проте, вирішуючи питання про відстрочку чи розстрочку виконання рішення, зміну способу і порядку виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач просить суд розстрочити виконання судового рішення по даній справі на 10 місяців рівними платежами. Дана заява мотивована тим, що боржник - ТОВ "Агрофірма "Постолівка" знаходиться у важкому фінансовому становищі, яке спричинене значним підвищенням цін на агрохімікати та паливно - мастильні матеріали у порівнянні із незначним підвищення цін на с/г продукцію, на підтвердження чого долучено копію балансу ТОВ "Агрофірма "Постолівка". Також, заявник просить суд взяти до уваги інфляційні процеси у економіці держави, які є загальновідомими та які особливою мірою впливають саме на галузь сільського господарства.

Між тим, господарський суд лише на підставі наявних доказів може зробити висновок про обґрунтованість заяви про відстрочку чи розстрочку виконання рішення чи ухвали суду, оскільки припущення про ускладнення або неможливість їх виконання має бути достатньо обґрунтованим і ця обставина повинна доводитись заявником за загальними правилами статті 33 ГПК України, як і припущення про ймовірність його виконання при наданні розстрочки.

Однак, на думку суду, заявником не обґрунтовано підстав для задоволення даної заяви, так як не долучено відповідних підтверджуючих доказів та не доведено існування виняткових обставин, які ускладнюють виконання рішення чи роблять його неможливим.

При цьому, вирішуючи клопотання про надання розстрочки, суд зобов'язаний враховувати інтереси обох сторін, як стягувача, так і боржника, у зв'язку з чим слід зазначити, що принцип презумпції комерційних ризиків під час провадження підприємницької діяльності та саме визначення підприємництва як діяльності, здійснюваної на власний ризик (ст.42 ГК України), виключає залежність обов'язку боржника сплатити борг (майнову шкоду) через винне та свідоме порушення ним власних зобов'язань, у зв'язку із виконанням чи невиконанням обов'язків його контрагентами (неплатоспроможність покупців) чи відсутність у боржника необхідних коштів.

Окрім того, суд вважає, що негативні для відповідача наслідки виконання рішення; тяжкий фінансовий стан та інфляційні процеси у економіці держави, за змістом ст. 121 ГПК України, не є підставою для надання розстрочки виконання судового рішення. Важкий фінансовий стан боржника (відповідача) є результатом його власної господарської діяльності, і не може бути прийнятий судом як об'єктивна обставина, що унеможливлює виконання договірних зобов'язань та рішень суду.

Згідно вимог ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а відповідно до статті 34 ГПК України суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім того, у рішеннях, якими надано відстрочку або розстрочку виконання (пункт 6 статті 83, стаття 121 ГПК України) мають вказуватися конкретні терміни їх виконання (п.9.5 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 23 березня 2012 року № 6 "Про судове рішення"), однак відповідач не надав суду графіку сплати платежів за рішенням суду та не навів розміру сум, що підлягають сплаті щомісячно відповідачем, строків сплати таких.

За даних обставин, суд вважає, що відповідачем не наведено достатніх підстав для застосування розстрочки виконання даного рішення суду на стадії прийняття.

Між тим, суд звертає увагу відповідача на те, що згідно статті 121 ГПК України право сторони звернутися до суду з клопотанням про надання розстрочки або відстрочки виконання рішення суду, може бути реалізовано також на стадії виконавчого провадження.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається на відповідача.

Враховуючи викладене, керуючись ст. ст. 1, 2, 4, 12, 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85, 115-117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задоволити.

2. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Постолівська" (, с. Постолівка, Гусятинський район, Тернопільська область, 48236) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1, АДРЕСА_1):

- 1 550 000 (один мільйон п'ятсот п'ятдесят тисяч) грн 00 коп. отриманої попередньої оплати по договору поставки № 86-07/2013 від 04.07.2013р.;

- 23 250 (двадцять три тисячі двісті п'ятдесят) грн 00 коп. судового збору.

3. Наказ видати стягувачеві після набрання судовим рішенням законної сили.

Сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу на рішення місцевого господарського суду, яке не набрало законної сили протягом десяти днів з дня його підписання 26.09.2016 року через місцевий господарський суд.

Суддя Н.В. Охотницька