РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2016 р. Справа № 924/394/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії:

Головуючої судді Коломис В.В.

суддів Огороднік К.М.

суддів Крейбух О.Г.

при секретарі судового засідання Величко К.Я.

розглянувши апеляційну скаргу відповідача - Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД" на рішення господарського суду Хмельницької області від 15.06.16 р.

у справі № 924/394/16 (суддя Шпак В.О. )

позивач ОСОБА_1 товариство з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД"

відповідач ОСОБА_2 акціонерне товариство "Укрсоцбанк"

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача -приватний нотаріус Камянець-Подільського міського нотаріального округу ОСОБА_3.

про визнання недійсного Договору іпотеки від 07 червня 2007 року укладеного між виробничо-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД" та акціонерно- комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк"

за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

третьої особи- не з'явився.

Судом розяснено представникам сторін права та обовязки, передбачені ст.ст.20, 22 ГПК України.

Клопотання про технічну фіксацію судового процесу не поступало, заяв про відвід суддів не надходило.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Хмельницької області від 15.06.2016 року у справі №924/394/16 в позові Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД" до Публічного акціонерного товариства "Укрсоцбанк" про визнання недійсним Договору іпотеки від 07.06.2007 року відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, позивач звернувся до Рівненського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду Хмельницької області скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задоволити в повному обсязі.

Обгрунтовуючи свої вимоги апелянт посилається на порушення господарським судом Хмельницької області норм матеріального та процесуального права, а також на невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого суду, обставинам справи.

Безпосередньо в судовому засіданні 05.09.2016 року представник апелянта повністю підтримав вимоги та доводи, викладені в апеляційній скарзі, просить її задоволити та скасувати рішення місцевого господарського суду. Представник відповідача безпосередньо в судовому засіданні 05.09.2016 року проти доводів апеляційної скарги заперечує, вважає рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

Третя особа у відзиві на апеляційну скаргу вважає оскаржуване рішення місцевого господарського суду законним та обгрунтованим, а тому просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення. При цьому, просить роглядати скаргу без його участі.

Колегія суддів, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, вважає, що у задоволенні вимог апеляційної скарги слід відмовити, рішення місцевого господарського суду - залишити без змін.

При цьому колегія суддів виходила з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, 07 червня 2007 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством "Укрсоцбанк" (кредитор/відповідач) та ОСОБА_1 товариством з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД" (позичальник/позивач) був укладений Генеральний договір №890/78-ГД17 (далі - генеральний договір №890/78-ГД17), відповідно до п.1 якого кредитор зобов'язувався надавати позичальнику грошові кошти у гривнях та/або доларах США, Євро, Швейцарських франках, в межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентним за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України станом на дату укладення цього договору, 1 500 000,00 грн., на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, а позичальник в свою чергу зобов'язувався повернути кредит у строк і на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, сплатити проценти у розмірі, що визначатиметься у додаткових угодах до цього договору, а також сплачувати комісії у розмірі та порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, що містяться в додаткових угодах до цього договору, та є його невід'ємною частиною (далі - кредитний договір №890/78-ГД 17, а.с.50-54).

Також 07 червня 2007 року між ОСОБА_2 акціонерним товариством "Укрсоцбанк" (кредитор/відповідач) та товариством з обмеженою відповідальністю "Далланс-Сервіс" (позичальник) був укладений Генеральний договір №890/77-ГД16 (далі - генеральний договір №890/77-ГД16), відповідно до п.1 якого кредитор зобов'язувався надавати позичальнику грошові кошти у гривнях та/або доларах США, Євро, Швейцарських франках, в межах загального ліміту, що дорівнює або є еквівалентним за офіційним курсом гривні до іноземних валют, встановленим Національним банком України станом на дату укладення цього договору, 1 500 000,00 грн., на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, а позичальник в свою чергу зобов'язувався повернути кредит у строк і на умовах, визначених цим договором та додатковими угодами до нього, сплатити проценти у розмірі, що визначатиметься у додаткових угодах до цього договору, а також сплачувати комісії у розмірі та порядку, визначеному тарифами на послуги по наданню кредитів, що містяться в додаткових угодах до цього договору, та є його невід'ємною частиною (далі - кредитний договір №890/78-ГД 17, а.с.55-59).

Для забезпечення виконання вищезазначених кредитних договорів 07 червня 2007 року між виробничо-комерційним товариством з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД" (іпотекодавець/позивач) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є ОСОБА_2 акціонерне товариство "Укрсоцбанк", (іпотекодержатель/відповідач) був укладений договір іпотеки (далі - договір іпотеки, а.с.10-13), згідно п.п. 1.1, 1.2 якого іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю 21/25 (двадцять одну двадцять п'яту) частину будинку незавершеного будівництвом (від першого до мансардного поверху включно) №1 "а", "б" по вул.Пятницькій в місті Камянець-Подільський Хмельницької області, що належить іпотекодавцю на праві колективної власності на підставі рішення Камянець-Подільського міськрайонного суду від 24.12.2004 року, право власності на яку було зареєстроване Камянець-Подільським МБТІ 15.03.2007 року, заставною вартістю за згодою сторін 8 112 092,00 (вісім мільйонів сто дванадцять тисяч дев'яносто дві) гривні 00 копійок та вартістю відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно.

Зазначене майно було передане в іпотеку у якості забезпечення виконання позивачем зобов'язань за генеральним договором №890/78-ГД17 від 07.06.2007 року та генеральним договором №890/77-ГД16 від 07.06.2007 року.

ВК ТОВ "Антей ЛТД", посилаючись на те, що договір іпотеки в порушення вимог ст.ст. 14, 16 Закону України "Про іпотеку" та ст. 331 ЦК України укладений без згоди органу державної влади та без передачі в іпотеку прав на земельну ділянку, на якій розташований об'єкт незавершеного будівництва (предмет іпотеки) звернувся до господарського суду з позовом про визнання даного договору іпотеки недійсним на підставі ст.203 ЦК України.

Крім того, зазначає про неправомірність передачі в іпотеку майна ВК ТОВ "Антей ЛТД" в рахунок забезпечення виконання ТОВ "Далланс-Сервіс" зобов'язань за генеральним договором №890/77-ГД16 від 07.06.2007 року.

Також позивач в позовній заяві посилається на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 15.06.2009 року у справі №2-2069, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Хмельницької області від 13.08.2009 року, згідно якого позов ОСОБА_4 до виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД", Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку "Укрсоцбанк" про визнання недійсним іпотечного договору задоволено частково; договір іпотеки, укладений 07.06.2007р. ВК ТОВ "Антей" та АКБ "Укрсоцбанк" в частині передачі в іпотеку належних на праві власності ОСОБА_5 квартир №№4,6,8, загальною площею відповідно 85,4м2, 85,0м2, 155м2 в будинку №16 по вул. Пятницькій (вул.Бебеля) в м. Камянці-Подільському визнано недійсним (а.с. 23-27).

Місцевий господарський суд, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, проаналізувавши вимоги чинного законодавства, що регулюють спірні правовідносини, прийшов до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсним договору іпотеки.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно із ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом (п.7 постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними").

Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

При вирішенні спору про визнання договору недійсним, згідно ст.215 ЦК України, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, саме на момент вчинення правочину.

За змістом ст.ст. 15, 16 ЦК України ст. 20 ГК України та ст. 1 ГПК України, необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність, доведена належними у розумінні ст.34 ГПК України доказами, певного субєктивного права (інтересу) у позивача та порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача.

Відповідно п.2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон повязує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст.572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст.575 ЦК України).

Статтею 1 Закону України "Про іпотеку" встановлено, що іпотекодавцем може бути як боржник, так і майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Ст. 589 ЦК України, а також ст. 33 Закону України "Про іпотеку" надає право кредитору (іпотекодержателю) у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки.

Статтею ст. 413 ЦК України (в редакції, чинній на момент укладення договору) встановлено, що власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Право користування земельною ділянкою, наданою для забудови, може бути відчужене землекористувачем або передаватися у порядку спадкування. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк.

Згідно ч.2 ст.5 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на момент укладення договору) предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва або інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуття ним у власність відповідного нерухомого майна у майбутньому.

Згідно ст.14 Закону України "Про іпотеку" (в редакції, чинній на момент укладення договору) предметом іпотеки може бути нерухоме майно, що є об'єктом права державної чи комунальної власності і закріплене за відповідним державним чи комунальним підприємством, установою, організацією на праві господарського відання. Передача в іпотеку цього майна здійснюється після отримання у встановленому законом порядку згоди органу державної влади чи органу місцевого самоврядування, до сфери господарського відання якого належить відповідне державне чи комунальне підприємство, установа або організація.

Однак, суд першої інстанції вірно зазначив в оскаржуваному рішенні, що майно, яке є предметом оспорюваного іпотечного договору, а саме: 21/25 частину будинку незавершеного будівництвом (від першого до мансардного поверху включно) №1 "а", "б" по вул. Пятницькій в м. Кам'янець-Подільський на момент укладення спірного договору належало ВК ТОВ "Антей ЛТД" на праві власності.

Вказане право підтверджено рішенням Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 24 грудня 2004 року по справі №2-5551/2004 за позовом ОСОБА_6 до Камянець-Подільської міської ради про визнання права власності на нерухоме майно, відповідно до якого визнано за ОСОБА_1 товариством з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД" право власності на 84% будинку № 1а,б по вул.Пятницькій в м. Камянец-Подільському Хмельницької області, що становить 2074 кв.м. (від першого до мансардного поверху включно) (а.с.67).

З огляду на викладене, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку, що на момент укладення спірного договору ТОВ "Антей ЛТД", як власник нерухомого майна, мав право на передачу його в іпотеку. При цьому, будь-яких заборон щодо земельної ділянки на час укладення договору чинним законодавством передбачено не було.

Щодо забезпечення зобовязань за генеральним договором №890/77-ГД16 від 07 червня 2007 року, укладеного між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є ОСОБА_2 акціонерне товариство "Укрсоцбанк", та ТОВ "Далланс-Сервіс", колегія суддів зазначає наступне.

Як вже зазначалося вище, для забезпечення виконання зобовязання за генеральним договором №890/77-ГД16, 07.06.2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк" та ОСОБА_1 товариством з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД" був укладений договір іпотеки, згідно умов якого іпотекодавець (ВК ТОВ "Антей ЛТД") передав в іпотеку іпотекодержателю (АКБ "Укрсоцбанк") нерухоме майно.

Відповідно до ст.1 Закону України "Про іпотеку" (в редакції чинній на момент укладення договору), іпотекодавцем може бути як боржник, так і майновий поручитель - особа, яка передає в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника.

Майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням (ст.11 Закону України "Про іпотеку").

Отже, в даному випадку ТОВ "Антей" виступив в якості іпотекодавця по генеральному договору №890/78-ГД17 від 07.06.2007 року, та майновим поручителем по генеральному договору №890/77-ГД16 від 07.06.2007 року, що в свою чергу не суперечить вимогам чинного законодавства.

Щодо тверджень ВК ТОВ "Антей" про те, що п.5.2 договору іпотеки є недійсним, оскільки передбачає, що спір одноособово розглядається переліченими суддями, то колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначене не є підставою для визнання його недійсним, оскільки сторони договору дійшли взаємної згоди щодо визначення в п.5.2. третейського застереження, яке визначає порядок вирішення спорів в третейському суді. При цьому, домовленість сторін договору про звернення за вирішенням спорів до третейського суду не порушує прав позивача та не суперечить нормам чинного законодавства та не позбавляє сторін права на звернення до господарського суду за захистом порушеного права.

Посилання апелянта на рішення Кам'янець-Подільського міськрайонного суду від 15.06.2009 року у справі №2-2069, яким визнано недійсним договір іпотеки, укладений 07.06.2007р. ВК ТОВ "Антей" та АКБ "Укрсоцбанк" в частині передачі в іпотеку належних на праві власності ОСОБА_5 квартир №№4,6,8, загальною площею відповідно 85,4м2, 85,0м2, 155м2 в будинку №16 по вул. Пятницькій (вул.Бебеля) в м.Камянці-Подільському, колегією суддів до уваги не беруться, оскільки вказане рішення прийняте після укладення спірного договору іпотеки.

Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною першою статті 261 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність.

Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України.

При цьому, судом береться до уваги п.12 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 27.10.2014р. №01-06/1666/14 "Про доповнення Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2011 № 01-06/249 "Про постанови Верховного Суду України, прийняті за результатами перегляду судових рішень господарських судів", яким визначено, що для юридичної особи (субєкта підприємницької діяльності) як сторони правочину (договору) днем початку перебігу позовної давності за позовом про визнання правочину (договору) недійсним слід вважати день вчинення правочину (укладання договору), оскільки він збігається із днем, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права.

Як вже зазначалося вище, однією із підстав для визнання договору іпотеки недійсним позивач зазначає те, що на час укладення договору існувала заборона на передачу в іпотеку права на оренду земельної ділянки, що належить до державної та комунальної власності.

В п. 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" №10 від 29.05.2013 року розяснено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Враховуючи викладене та зважаючи на те, що позивачем не доведено невідповідності вимогам закону спірного договору іпотеки на час його укладення, місцевий господарський суд прийшов до правильного висновку про відсутність правових підстав для визнання його недійсним та відповідно відмовив в задоволенні позовних вимог, а відтак правомірно не застосував строк позовної давності.

Відповідно до ст.33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Натомість, скаржником не подано судовій колегії належних та достатніх доказів, які стали б підставою для скасування рішення місцевого господарського суду. Посилання скаржника, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає безпідставними, документально необґрунтованими, такими, що належним чином досліджені судом першої інстанції при розгляді спору.

Враховуючи все вищевикладене в сукупності, колегія суддів Рівненського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Хмельницької області ґрунтується на матеріалах і обставинах справи, відповідає нормам матеріального та процесуального права, а тому відсутні правові підстави для його скасування.

Керуючись ст.ст. 99,101,103,105 ГПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Виробничо-комерційного товариства з обмеженою відповідальністю "Антей ЛТД" залишити без задоволення. Рішення господарського суду Хмельницької області від 15.06.2016 року у справі №924/394/16 - залишити без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуюча суддя Коломис В.В.

Суддя Огороднік К.М.

Суддя Крейбух О.Г.