КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа№ 911/1745/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дикунської С.Я.

суддів: Зубець Л.П.

Алданової С.О.

при секретарі Драчук Р.А.

за участю представників:

від позивача ОСОБА_2 - дов. № 335 від 23.05.2016 р.

від відповідача не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення господарського суду Київської області

від 27.07.2016 р. (суддя Колесник Р.М.)

у справі № 911/1745/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

(далі - ФОП ОСОБА_4)

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

(далі - ФОП ОСОБА_3)

про стягнення 84 470, 54 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Київської області від 27.07.2016 р. позовні вимоги задоволено частково.

Стягнуто з ФОП ОСОБА_3 на користь ФОП ОСОБА_4 70 000, 00 грн. основного боргу, 1 141, 94 грн. судового збору. В решті позову відмовлено.

Не погодившись із згаданим рішенням суду, відповідач оскаржив його в апеляційному порядку, просив скасувати повністю та прийняти нове про відмову в позові. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що оскаржене рішення прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, тому підлягає скасуванню. На думку апелянта, місцевий суд дійшов хибного висновку щодо отримання відповідачем оригіналів документів, які є підставою для здійснення оплати відповідно до умов договору. За твердженнями апелянта судом першої інстанції не була врахована заява відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності й неправомірно застосовано до спірних правовідносин приписи ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, згідно якої термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік.

Відповідно до автоматизованого розподілу справ між суддями, справу № 911/1745/16 за апеляційною скаргою ФОП ОСОБА_3 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Дикунська С.Я., судді: Алданова С.О., Зубець Л.П.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 02.09.2016 р. апеляційну скаргу відповідача на рішення господарського суду Київської області від 27.07.2016 р. у справі № 911/1745/16 прийнято до провадження у визначеному складі суду та призначено до розгляду на 20.09.2016 р.

В судове засідання з'явився представник позивача, представник відповідача не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки апеляційний суд не повідомив, клопотань про відкладення розгляду справи не надіслав. Присутній в судовому засіданні представник позивача не заперечував проти розгляду справи у відсутності представника відповідача.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно абзацу 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (п. 3.9.2 цієї ж постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р.).

Оскільки неявка відповідача та його представника не перешкоджає вирішенню спору по суті, апеляційний господарський суд вважав за необхідне справу розглянути за відсутності цього представника за наявними у справі матеріалами.

Представник позивача в судовому засіданні доводи апеляційної скарги заперечував, просив не брати їх до уваги, а відтак рішення місцевого суду як законне та обґрунтоване залишити без змін з підстав, викладених у відзиві на апеляційну скаргу.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши долучені до матеріалів справи письмові докази, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний господарський суд дійшов висновку, що скарга не підлягає задоволенню.

Так, ФОП ОСОБА_4 звернулась до господарського суду Київської області з позовом до ФОП ОСОБА_3 про стягнення заборгованості у розмірі 84 470,54 гривень, з яких 70 000,00 грн. сума основного боргу, 7 728,77 грн. пеня, 1 208, 22 грн. 3% річних, 5 533,55 грн. інфляційні втрати. В обґрунтування своїх вимог зазначила про неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором №22/09г від 22.09.2015 р. щодо повної та своєчасної оплати наданих йому послуг з перевезення вантажу.

Суд першої інстанції, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, що мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку про обґрунтованість частини позовних вимог, відтак задовольнив позов частково.

Так, задовольняючи позов в частині стягнення 70 000, 00 грн. основного боргу, місцевий суд встановив факт неналежного виконання відповідачем у встановлений Договором строк своїх зобов'язань щодо оплати наданих позивачем послуг з перевезення вантажу та наявність у нього перед позивачем заборгованості в розмірі 70 000, 00 грн. Крім цього, за відсутності умов Договору про нарахування пені за прострочення оплати наданих послуг та неможливість встановити календарну дату настання строку виконання зобов'язань з оплати послуг, місцевий суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача про стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат та відсутність підстав для їх задоволення.

Апеляційний господарський суд погоджується з такими висновками місцевого суду.

Як встановлено матеріалами справи, 22.09.2015 р. між ФОП ОСОБА_3 (відповідачем, експедитором-замовником) та ФОП ОСОБА_4 (позивачем, перевізником) укладено договір №22/09 надання та організації послуг ( далі Договір), за умовами якого «Перевізник» взяв на себе зобов'язання перевозити наданий йому «Експедитором-Замовником» вантаж в міжнародному та міжміському сполученні автомобільним транспортом, видати вантаж уповноваженій особі замовника (або іншій особі) на його одержання, надати інші додаткові передбачені Договором послуги, а замовник зобов'язався після прийняття наданих послуг, сплатити за них обумовлену плату.

Замовник виступає від імені, за дорученням та за рахунок свого клієнта. Перевізник для виконання своїх зобов'язань по Договору здійснює перевезення вантажів та гарантує що має всі необхідні ліцензії, дозволи та документи для безперешкодного здійснення перевезень вантажів у повній відповідності з умовами Договору. Загальна ціна Договору визначається виходячи із вказаних в заявках розміру плати всіх наданих перевізником послуг по кожному окремому перевезенню, що узгоджується сторонами, та сумарно становить загальну ціну Договору. Кожне окреме перевезення здійснюється на основі заявки, яка при погодженні сторонами являється невід'ємною частиною Договору. Розмір та обсяг робіт перевізника визначають всі подані замовником заявки (п.п. 1.2 -1.4 Договору).

За умовами. 2.1 Договору замовник зобов'язаний надати перевізнику не пізніше ніж за 24 год. до запланованої дати завантаження факсимільним чи електронним зв'язком заявку на перевезення. В заявці сторони вказують: маршрут перевезення, кількість та вид вантажу, державний номер Т.З., прізвище та контакти водія, додаткові вимоги до Т.З., дата та адреса завантаження, назва вантажовідправника, контактні телефони, контактні особи, місце митного оформлення вантажу в країні відправлення та призначення (у разі потреби), митні переходи (у разі потреби), дата та адреса розвантаження, назва вантажоодержувача, контактні телефони, контактні особи, суму плати за перевезення, додаткові дані (п. 2.1.1 Договору).

Вартість послуг по кожному окремому перевезенні визначається у заявці на перевезення. Сторони погодили, що оплату за послуги замовник здійснює на протязі 20 банківських днів після та за умови отримання від перевізника оригінальних документів (п. 2.2.14), якщо інше не вказано в заявці. Оплата проводиться на основі оригіналу Договору з мокрими відтисками печаток і всіх правильно оформлених документів. При ненаданні перевізником оригіналу акту про брак, про який зазначено у ТТН/СМР на перевезення, замовником затримується оплата за перевезення до отримання від перевізника акта про брак і визначення ступеня вини перевізника й суми для відшкодування (п.п. 3.1-3.2 Договору).

Договір згідно п. 7.9 набирає сили з моменту підписання його сторонами і діє до 31.12.2015 р. Якщо за один місяць до закінчення терміну дії Договору жодна із сторін не повідомить одна одну про своє бажання розірвати його, Договір вважається пролонгованим на тих же умовах на наступний рік.

Як встановлено матеріалами справи, 22.09.2015 р. між сторонами було підписано заявку №23/09/15 на перевезення вантажу, згідно якої сума плати за перевезення складає 70 000,00 грн., строк оплати - 14 банківських днів після отримання оригіналів документів.

На виконання умов Договору ФОП ОСОБА_4 здійснила перевезення вантажу за маршрутом м. Львів (Україна) - м. Томськ (Росія), що підтверджується міжнародною товарно-транспортною накладною (CMR) №187599, копія якої наявна в матеріалах справи.

05.10.2015 р. між ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 підписано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1, за яким вартість наданих послуг становить 70 000,00 грн.

Підписанням акту здачі-прийняття робіт від 05.10.2015 р. та скріпленням його відбитками печаток сторони підтвердили факт виконання робіт й узгодили розмір оплати.

Дослідивши матеріали справи та умови Договору, місцевий суд дійшов висновку про належне виконання позивачем взятих на себе зобов'язань за Договором, тим більше, що жодних претензій та повідомлень про порушення умов Договору з боку відповідача не висловлено.

25.04.2016 р. позивач надіслав на адресу відповідача вимогу №25/04-В від 25.04.2016 р. про виконання зобов'язання, в якій просив у семиденний строк з дня ії отримання виконати грошове зобов'язання зі сплати грошових коштів за надання послуг з перевезення в розмірі 70 000,00 грн.

Всупереч умовам Договору, відповідач оплати наданих послуг по перевезенню вантажу не здійснив, в зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 70 000, 00 грн., що і стало підставою для звернення позивача до суду.

У відповідності до п. 1 ст. 193 ГК України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами ст. 509 ЦК України, ст. 173 ГК України господарським вважається зобов'язання, яке виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання, один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Як встановлено матеріалами справи, укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором перевезення.

За договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) на підставі ч.1 ст. 909 ЦК України зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Відповідно до ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтями 525, 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України підлягає виконанню у цей строк (термін).

Заявкою на перевезення вантажу №23/09/15 від 22.09.2015 р. встановлено вартість послуг в розмірі 70 000,00 грн. та строк для оплати послуг позивача протягом чотирнадцяти банківських днів по оригіналам документів.

Перевізник на підставі п. 2.2.14 Договору після виконання кожного перевезення надає замовнику наступні документи, які являються підтвердженням виконаної роботи та підставою для оплати:

- Рахунок встановленого зразка з вказівкою ставки ПДВ, посиланням на податковий статус перевізника (платника податку на прибуток на загальних підставах (п. 10.1 ст. 10 Закону України «Про оподаткування прибутку підприємств»), єдиний податок % ставка).

- Ксерокопію Заявки на перевезення, завірену оригінальною печаткою перевізника.

- Оригінальний екземпляр ТТН/СМВ: з відміткою вантажовідправника, митних органів (при необхідності), вантажоодержувача: печатка, П.І.П., підпис у разі відсутності печатки у вантажоодержувача, в ТТН/СМР зазначаються паспортні дані приймальника - серію, номер, ким і коли виданий, необхідно проставити оригінальну печатку перевізника на ТТН/СМR, маршрутний лист, податкову накладну, якщо перевізник є платником ПДВ.

- Акт виконаних робіт з обов'язковою вказівкою наступної інформації: посилання на номер і дату Договору, Заявки, зазначення номера, маршруту, відстані (км.), номера ТТН/СМR, номера Т.З. Додатково, якщо були складені - акт про недостачу/пошкодження вантажу, акт огляду вантажу.

Пакет документів перевізник відправляє замовнику на адресу: 07400 м. Бровари, а/с 236.

Як зазначалося вище, 05.10.2015 р. позивачем та відповідачем підписано акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1, відповідно до якого вартість наданих послуг становить 70 000,00 грн., при цьому не зафіксовано жодних заперечень відповідача щодо неотримання ним оригіналів документів, визначених Договором.

За твердженнями позивача, всі необхідні документи для здійснення оплати (п. 2.2.14 Договору) були надіслані відповідачеві простим поштовим відправленням 05.10.2016 р., що зумовлено наявністю тривалих та міцних ділових стосунків між сторонами й до теперішнього часу не вимагало документального підтвердження надіслання згаданих документів.

В матеріалах наявна копія опису вкладення у цінний лист 764 від 10.11.2015 р. (а. с. 59), з якого вбачається надіслання згаданих оригіналів документів ФОП ОСОБА_3 на адресу ПАТ «Іскра» (вантажовідправника), зокрема, оригіналу СМR № 187599 від 25.08.2015 р., відповідно до якої було здійснено перевезення вантажу за Договором й яке свідчить про наявність у відповідача оригіналів документів, необхідних для здійснення оплати за надані позивачем послуги з перевезення вантажу.

Проте достатнім підтвердженням фактичної доставки вантажу може слугувати не будь-який з трьох примірників накладної, а тільки примірник перевізника з відміткою про одержання вантажу, оскільки на інших двох примірниках така відмітка не ставиться.

Отже, листом зі штрихкодовим ідентифікатором 764 до ПАТ «Іскра» (вантажовідправника) було надіслано оригінал примірника накладної, отриманий відповідачем саме від позивача.

Таким чином, доводи відповідача про відсутність у нього оригіналів документів, необхідних для здійснення оплати за Договором, та отримання СМR № 187599 від 25.08.2015 р. не від позивача, не заслуговують на увагу як безпідставні та необґрунтовані.

Крім цього, за період з 05.10.2015 р. по теперішній час відповідач не висував позивачу жодних претензій щодо ненадання оригіналів документів, принаймні будь-яких доказів з цього приводу до матеріалів справи не надано.

Натомість в матеріалах справи наявна вимога позивача від 25.04.2016 р. про оплату наданих послуг, на яку відповідачем не надано відповіді, тим більше не висловлено претензій чи вимог тощо.

З огляду на наведене апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого господарського суду про обґрунтованість позовних вимог про стягнення 70 000, 00 грн. заборгованості за Договором.

Заперечуючи проти позову, відповідач (апелянт) посилався на пропуск позивачем строку позовної давності щодо вимог, які виплавають з договору перевезення, а саме 6 місяців на підставі п. 168 Статуту автомобільного транспорту України РСР, затвердженого постановою Ради Міністрів України РСР від 27 червня 1969 року №401, і заявив про застосування наслідків спливу строку позовної давності.

Так, п.168 Статуту автомобільного транспорту України РСРР передбачено, що позови автотранспортних підприємств і організацій вантажовідправникам, вантажоодержувачам і пасажирам, що випливають з цього статуту, можуть бути пред'явлені відповідно до встановленої підвідомчості або підсудності в арбітраж або суд протягом 6 місяців.

Позовна давність на підставі ст. 256 ЦК України це строк, в межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

За приписами п. 6 ч. 2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю.

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України).

У відповідності до ч.ч. 3,4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення; сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Заперечуючи доводи відповідача щодо спливу строку позовної давності позивач посилався на положення ч.1 ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця конвенція, встановлюється в один рік.

Згідно ст.1 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, конвенція застосовується до будь-якого договору автомобільного перевезення вантажів транспортними засобами за винагороду, коли зазначені в договорі місце прийняття вантажу для перевезення і місце, передбачене для доставки, знаходяться у двох різних країнах, з яких принаймні одна є договірною країною, незважаючи на місце проживання і громадянство сторін.

Відповідно до ст. 926 ЦК України позовна давність, порядок пред'явлення позовів у спорах, пов'язаних з перевезенням у закордонному сполученні, встановлюються міжнародними договорами України, транспортними кодексами (статутами).

Положеннями п. 6 ст. 315 ГК України встановлено: щодо спорів, пов'язаних з міжнародними перевезеннями вантажів, порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності встановлюються транспортними кодексами чи статутами або міжнародними договорами, згоду на обов'язковість яких надано Верховною радою України.

Спір у даній справі пов'язаний з міжнародними перевезеннями вантажів (перевезення за маршрутом м. Львів (Україна) - м. Томськ (Росія)), тому порядок пред'явлення позовів та строки позовної давності мають визначатися відповідно до вимог ст. 32 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів. Термін позовної давності для вимог, що випливають з перевезення, на яке поширюється ця Конвенція, встановлюється в один рік. У випадку навмисного правопорушення або такого неналежного виконання обов'язків, яке згідно законодавства, що застосовується судом або арбітражем, який розглядає справу, прирівнюється до навмисного правопорушення, термін позовної давності встановлюється в три роки.

Відповідно до пункту 2 розділу 1 Статут автомобільного транспорту УРСР визначено обов'язки, права і відповідальність виробничих об'єднань автомобільного транспорту, автотранспортних та транспортно-експедиційних підприємств і організацій (надалі іменуються автотранспортними підприємствами і організаціями), що знаходяться на території УРСР, незалежно від їх відомчої підпорядкованості, а також підприємств, організацій, установ і громадян, які користуються автомобільним транспортом.

Таким чином, суб'єктами, на котрих розповсюджується дія Статуту є виключно юридичні особи, які здійснюють діяльність у визначеній сфері господарювання, при цьому перевізником у спірних правовідносинах є фізична особа-підприємець, яка хоча і є суб'єктом підприємництва у сфері здійснення перевезень, проте не входить до суб'єктного кола дії Статуту.

Посилання відповідача (апелянта) на відсутність законодавчо визначеної категорії «фізичних осіб-підприємців» на час затвердження Статуту не заслуговують на увагу, оскільки протягом майже 20 років до Статуту вносились зміни та доповнення, відповідно у разі необхідності доповнити коло осіб, підпорядкованих Статуту, категорією «фізичних осіб-підприємців» законодавець міг би внести зміни чи доповнення до нього, за відсутності таких змін та доповнень до Статуту, позиція відповідача (апелянта) зводиться до безпідставного розширювального тлумачення положень Статуту.

На сьогоднішній день дія згаданого Статуту розповсюджується виключно на осіб, зазначених в пункті 2 розділу 1, а не на суб'єктів підприємництва в сфері здійснення перевезень, як зазначає відповідач.

Таким чином, заперечення відповідача проти позову із посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності правомірно відхилено місцевим судом.

Оскільки позивачем було здійснено обумовлене сторонами міжнародне перевезення вантажу, що підтверджується штампом одержувача вантажу у графі 24 міжнародної товарно-транспортної накладної №187599 та актом здачі-прийняття робіт (надання послуг) №1 від 05.10.2015 р., звернення позивача з даним позовом до суду сталось в межах строку позовної давності, відповідачем заборгованості в розмірі 70 000,00 грн. не сплачено, ії наявності не спростовано належними та допустимими доказами, відтак місцевий суд дійшов законного висновку про задоволення позову в цій частині.

Крім цього, враховуючи тривале невиконання відповідачем своїх зобов'язань щодо оплати наданих послуг, позивачем заявлено вимоги про стягнення 7 728, 77 грн. пені, 1 208, 22 грн. 3 % річних та 5 533, 55 грн. інфляційних втрат.

Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки (ст. 611 ЦК України).

Обгрунтовуючи свої вимоги про стягнення пені, позивач посилався на те, що він має право на її стягнення в силу закону навіть за відсутності узгодженості сторін в Договорі права позивача на нарахування пені.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань на підставі ч.6 ст. 231 ГК України встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено

Неустойкою (штрафом, пенею) згідно ст. 549 ЦК України є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Хоча неустойка і є мірою відповідальності за неналежне виконання господарського зобов'язання, разом з тим неустойка виступає й як захід забезпечення виконання зобов'язання.

Так, за змістом ст.ст. 546-548 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Таким чином, право на нарахування неустойки та розмір штрафних санкцій мають бути визначені сторонами в договорі, за відсутності цього заінтересована сторона позбавляється права на їх нарахування.

Така позиція ґрунтується, в тому числі, і на положеннях абз.3 та 4 п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 р. № 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань». Зокрема, встановлено, якщо у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено або вміщено умову (пункт) про те, що пеня нараховується відповідно до чинного законодавства, суму пені може бути стягнуто лише в разі, якщо обов'язок та умови її сплати визначено певним законодавчим актом. Так, нарахування пені у відповідному відсотковому розмірі від суми простроченого платежу передбачено статтею 14 Закону України «Про державний матеріальний резерв», статтею 36 Закону України «Про телекомунікації», статтею 1 Закону України «Про відповідальність суб'єктів підприємницької діяльності за несвоєчасне внесення плати за спожиті комунальні послуги та утримання прибудинкових територій". У таких випадках нарахування пені здійснюється не за Законом України «Про відповідальність за невиконання грошових зобов'язань», а на підставі спеціального нормативного акта, який регулює відповідні правовідносини. Наведене не виключає можливості покладення на боржника також і відповідальності, передбаченої частиною другою статті 625 ЦК України за невиконання грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання, боржник який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Заявкою на перевезення вантажу №23/09/15 від 22.09.2015 р. встановлено строк для оплати послуг позивача протягом чотирнадцяти банківських днів після отримання оригіналів документів, які свідчать про виконання зобов'язання.

На думку позивача, відповідач повинен був оплатити послуги позивача протягом чотирнадцяти банківських днів після підписання акта здачі-прийняття робіт (надання послуг), а саме до 26.10.2015 р.

Проте місцевий суд не взяв до уваги таких тверджень позивача за відсутності в матеріалах справи доказів надіслання позивачем оригіналів документів відповідачеві.

Як вище згадувалось, в матеріалах наявна копія опису вкладення у цінний лист 764 від 10.11.2015 р., згідно якої відповідачем надіслано оригінали документів на адресу ПАТ «Іскра» (вантажовідправника), це свідчить про наявність у відповідача оригіналів документів, проте не вказує коли у нього з»явились такі документи.

Оскільки Договором не передбачено нарахування пені за неналежне виконання Договору в частині оплати наданих послуг за перевезення, через неможливість встановити календарної дати настання строків виконання зобов'язань з оплати послуг, місцевий суд дійшов вірного висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог позивача про стягнення 7 728, 77 грн. пені, 1 208, 22 грн. 3 % річних та 5 533, 55 грн. інфляційних втрат й відсутність підстав для їх задоволення.

За таких обставин, апеляційний господарський суд погоджується з висновками місцевого суду, як законними, обґрунтованими обставинами й матеріалами справи, детальний аналіз яких, як і нормативне обґрунтування прийнятого судового рішення наведено місцевим судом, підстав для скасування його не знаходить. Доводи апелянта по суті скарги, як безпідставні й необґрунтовані не заслуговують на увагу, оскільки не підтверджуються жодними доказами по справі й не спростовують викладених в судовому рішенні висновків.

Керуючись ст.ст. 99, 101-103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, рішення господарського суду Київської області від 27.07.2016 р. у справі № 911/1745/16 - без змін.

Матеріали справи № 911/1745/16 повернути до господарського суду Київської області.

Постанову може бути оскаржено в касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання законної сили.

Головуючий суддя С.Я. Дикунська

Судді Л.П. Зубець

С.О. Алданова