КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"21" вересня 2016 р. Справа№ 910/4666/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Майданевича А.Г.

суддів: Власова Ю.Л.

Гаврилюка О.М.

за участю представників сторін: згідно з протоколом судового засідання від 21.09.2016

розглядаючи апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2016 (повне рішення складено 28.04.2016)

у справі №910/4666/16 (суддя Я.А. Карабань)

за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова група"

до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп"

про відшкодування шкоди в порядку регресу 18 488,68 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.04.2016 у справі №910/4666/16 позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на користь ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова група" суму страхового відшкодування в розмірі 18 488,68 грн., а також судовий збір в сумі 1 378,00 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду ПАТ "Страхова компанія "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2016 у справі №910/4666/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову.

В своїх доводах апелянт посилався на те, що рішення суду першої інстанції прийняте із неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним застосуванням норм матеріального права, та висновки суду є такими, що не відповідають обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Смірнова Л.Г., судді Рябуха В.І., Кропивна Л.В. прийнято до провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/4666/16 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Відповідно до розпорядження керівника апарату Київського апеляційного господарського суду від 06.06.2016 №09-52/2049/16 щодо призначення повторного автоматичного розподілу справи, у зв'язку з участю головуючого судді (судді-доповідача) Смірнової Л.Г. у первинному кваліфікаційному оцінюванні, призначено повторний автоматизований розподіл справи №910/4666/16.

Згідно з повторним автоматизованим розподілом справ між суддями, апеляційну скаргу ПАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2016 у справі №910/4666/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Лобань О.І., Федорчук Р.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.06.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Лобань О.І., Федорчук Р.В. прийнято до свого провадження вказану вище апеляційну скаргу та призначено розгляд справи №910/4666/16 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

03.08.2016 судове засідання не відбулось у зв'язку з перебуванням головуючого судді Майданевича А.Г. на лікарняному.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2016 призначено розгляд справи №910/4666/16 у судовому засіданні за участю уповноважених представників сторін.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.08.2016, у зв'язку з перебуванням судді Лобаня О.І. на лікарняному, для розгляду справи №910/4666/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Власов Ю.Л., Федорчук Р.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 22.08.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Власов Ю.Л., Федорчук Р.В. прийнято до свого провадження вказану вище апеляційну скаргу.

Ухвалою від 22.08.2016 Київським апеляційним господарським судом відкладено розгляд справи у зв'язку з неявкою в судове засідання представників сторін.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 20.09.2016, у зв'язку з припиненням повноважень судді Федорчука Р.В., для розгляду справи №910/4666/16 сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Власов Ю.Л., Гаврилюк О.М.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 20.09.2016 у складі колегії суддів: головуючий суддя Майданевич А.Г., судді Власов Ю.Л., Гаврилюк О.М. прийнято до свого провадження вказану вище апеляційну скаргу.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, надіславши через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду заяву про розгляд справи у відсутність представника ПрАТ «Страхова «Українська страхова група».

Представник відповідача в судове засідання не з'явився та про причини неявки суд не повідомив, хоча про час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання про розгляд апеляційної скарги, а також приймаючи до уваги зазначену заяву та те, що ухвалою про призначення справи до розгляду учасників судового процесу було попереджено, що неявка їх представників без поважних причин у судове засідання не є перешкодою для розгляду апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного господарського суду вважає за можливе розглянути скаргу без участі представників сторін.

Згідно із п. 3.9.2 Постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII ГПК України.

Статтею 101 ГПК України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Судова колегія Київського апеляційного господарського суду, розглянувши матеріали справи, дослідивши представлені докази в їх сукупності, перевіривши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції 20.07.2009 між позивачем, як страховиком, та товариством з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна", як страхувальником, був укладений генеральний договір добровільного страхування наземних транспортних засобів (крім залізничного) № 28-2828-0157 (надалі - договір) відповідно до якого застраховано майновий інтерес, пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортним засобом (ТЗ) зазначеним у договорі.

Згідно з п. 10 договору передбачено, що в межах цього договору, страхування кожного транспортного засобу оформлюється окремим додатком, який є формою договору страхування, додатком до генерального договору та його невід'ємною частиною.

21 грудня 2012 року між страховиком та страхувальником був укладений Додаток № 28-0199-0157/12/0783 до договору, відповідно до якого застраховано транспортний засіб Volkswagen Polo Sedan, державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

Відповідно до п. 5 Договору транспортний засіб застраховано, в тому числі, на випадок дорожньо-транспортної пригоди, а також встановлена безумовна франшиза - 1 740, 65 грн.

Пунктом 8 Додатку передбачено, що строк дії договору встановлений з 21.12.2012 до 20.12.2015.

15.08.2015 у м. Івано-Франківськ сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого у позивача транспортного засобу Volkswagen Polo Sedan, державний реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, що належить товариству з обмеженою відповідальністю "Порше Лізинг Україна" та транспортного засобу Mazda, державний реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4, що належить ОСОБА_5.

Постановою Монастирського районного суду Тернопільської області від 15.09.2015 у справі № 603/599/15-п ОСОБА_4 визнано винним у скоєнні вказаного ДТП та притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Таким чином, через пошкодження внаслідок ДТП застрахованого транспортного засобу у позивача виник обов'язок виплатити страхове відшкодування згідно з умовами договору.

В обґрунтування позову позивач вказує, що відповідно до ст. ст. 993, 1191 ЦК України до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування, виплаченого потерпілій особі, перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за регрес ними вимогами, тобто до особи винної у скоєнні ДТП. Також зазначає, що необхідно зменшити розмір страхового відшкодування фактично виплаченого страхувальнику позивача на розмір виплаченого страхового відшкодування та розмір франшизи, оскільки згідно з витягу з бази МТСБУ Договір цивільно-правової відповідальності, укладений між винною особою та відповідачем передбачає ліміт за шкоду майну у розмірі 50000,00 грн. та франшизу у розмірі 1000,00 грн. та враховуючи те, що відповідач частково здійснив виплату страхового відшкодування по вказаній дорожньо-транспортній пригоді.

При прийнятті оскаржуваного рішення, місцевий господарський суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, на підставі того, що розмір відшкодування, право вимоги виплати якого виникло у позивача до відповідача, обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (позивача), здійсненими на користь страхувальника, за вирахуванням встановленої полісом франшизи. При цьому, врахувавши часткове погашення відповідачем суми страхового відшкодування в розмірі 30152,00 грн., що відбулося до звернення позивача до суду.

Не погоджуючись із рішення суду першої інстанції, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2016 у справі №910/4666/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову, на підставі того, що у відповідності до ст. 9 Закону України «Про страхування» страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник. Прямий збиток страхувальника, на думку відповідача, склав 51381,52 грн., з яких 17859,01 грн. - роботи та матеріали, а 33522,51 грн. - складники, які необхідно замінити, а також зазначив, що за його підрахунками коефіцієнт фізичного зносу складає - 0,53.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду міста Києва від 25.04.2016 - без змін з наступних підстав.

Згідно ч. 1 ст. 352 ГК України, страхування - це діяльність спеціально уповноважених державних організацій та суб'єктів господарювання (страховиків), пов'язана з наданням страхових послуг юридичним особам або громадянам (страхувальникам) щодо захисту їх майнових інтересів у разі настання визначених законом чи договором страхування подій (страхових випадків), за рахунок грошових фондів, які формуються шляхом оплати страхувальниками страхових платежів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про страхування", страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів громадян та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати громадянами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів.

Відповідно до ст. 979 ЦК України, за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Частиною 2 ст. 8 Закону України "Про страхування" передбачено, що страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Згідно ст. 990 Цивільного кодексу України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта.

Відповідно до п. 13.1. договору розмір страхового відшкодування визначається виходячи з прямого розміру збитків, завданих страхувальнику в результаті страхового випадку, на підставі даних огляду пошкодженого транспортного засобу та/або додаткового обладнання, зазначених у розділі 12 частини 2 договору, що підтверджують розмір спричиненого збитку. Розмір страхового відшкодування не може перевищувати розмір страхової суми за договором.

Пунктом 13.2. договору передбачено, що в разі настання страхових випадків, зазначених в п.п. 2.1.1 б)-е) частини 2 договору, а також в разі завдання збитків внаслідок пошкодження транспортного засобу, які він отримав під час, внаслідок або після викрадення застосовується безумовна франшиза, зазначена в додатку, в залежності від обраних умов страхування, а страхове відшкодування розраховується за формулою.

Страхове відшкодування виплачується без урахування фізичного зносу (п. 5 додатку).

Так, згідно з рахунком від 31.08.2015 № АІААZ00503/AIAAC001030 вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу становить 51 381, 52 грн.

На підставі страхового акту від 08.09.2015 № КА-6710 на рахунок ТОВ "АЛЕКС-ІФ" перераховано 49 640, 87 грн., що підтверджується платіжним дорученням 08.09.2015 № 16704, належним чином засвідчені копії яких містяться в матеріалах справи.

Таким чином, судом першої інстанції правильно зазначено проте, що позивач виконав свої зобов'язання страховика за договором добровільного страхування наземних транспортних засобів перед страхувальником у повному обсязі.

Статтею 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Згідно з п. 9 ст. 7 Закону України "Про страхування" страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів відноситься до обов'язкових видів страхування, що здійснюються в Україні.

Пунктом 37.4 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільної відповідальності власників транспортних засобів" передбачено право страховика за договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності власника транспортного засобу в разі настання страхового випадку здійснювати виплату страхового відшкодування безпосередньо потерпілим або погодженим з ними підприємствам, установам та організаціям, що надають послуги, пов'язані з відшкодуванням збитків.

Частинами 1, 2 ст. 1187 ЦК України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Наявність вини у порушенні правил дорожнього руху, що спричинило пошкодження застрахованого транспортного засобу, підтверджена постановою суду.

Згідно ч. 2 ст. 1198 ЦК України, шкода, заподіяна джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом.

Отже, незалежно від джерела виникнення права позов щодо відшкодування збитків подається до особи, відповідальної за завдані збитки, проте враховуючи те, що цивільна відповідальність винної особи застрахована, позов може бути заявлений також і до юридичної особи, яка застрахувала відповідальність власника транспортного засобу, зокрема, до відповідача у даній справі - ПрАТ "Страхова компанія "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп".

Згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи в розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

За змістом ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник, що одержав страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Отже, колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що після виплати страхового відшкодування до позивача перейшло право вимоги щодо сплати шкоди в розмірі виплаченого страхового відшкодування - 49 640, 87 грн до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

У відповідності до п. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих. Страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Згідно з п. 9.1. ст. 9 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", обов'язковий ліміт відповідальності страховика - це грошова сума, в межах якої страховик зобов'язаний провести виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування.

Тобто, полісом цивільно-правової відповідальності обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/4794737 встановлена франшиза у розмірі 1000,00 грн., а ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, становить 50000,00 грн.

Судом першої інстанції також встановлено, що цивільно-правова відповідальність ОСОБА_4 на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди була застрахована у приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Княжа" відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (поліс № АЕ/4794737, строк дії з 13.08.2015 по 12.08.2016, страхувальник ОСОБА_4, забезпечений транспортний засіб автомобіль Mazda, державний реєстраційний номер НОМЕР_2).

Так, пунктом 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Отже, обов'язок страховика за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів у разі настання страхового випадку відшкодувати шкоду, заподіяну внаслідок ДТП майну третьої особи. Відшкодування здійснюється у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі.

Вирішуючи питання про суму відшкодування, суд враховує положення абз. 2 п. 12.1 ст. 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідно до якого страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи.

Полісом № АЕ/4794737, яким застрахована цивільно-правова відповідальність винної особи, встановлено ліміт відповідальності страховика за шкоду, заподіяну майну, в розмірі 50 000, 00 грн та франшизу 1 000, 00 грн.

На підставі страхового акту від 08.09.2015 № КА-6710 ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» здійснило виплату страхового відшкодування в розмірі 49 640, 87 грн., що підтверджується платіжним дорученням 08.09.2015 № 16704.

23.10.2015 позивач звернувся до відповідача з заявою на виплату відшкодування в порядку регресу.

У відповідь відповідач 02.12.2015 перерахував на розрахунковий рахунок позивача частину страхового відшкодування в розмірі 30152,19 грн.

Таким чином, з урахуванням статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", відповідач повинен був сплатити позивачу 18488,68 грн. страхового відшкодування (49640,87 грн.-30152,19 = 19488,68 грн; 19488,68 грн. - 1000,00 грн. = 18488,68 грн.).

Закон України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" регулює відносини у сфері обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Розділ ІІІ Закону, яким передбачено порядок здійснення страхового відшкодування, регулює порядок страхового відшкодування у правовідносинах між потерпілим (або особою, яка має право на отримання відшкодування) і страховиком.

Проте для позивача відповідач у справі не є страховиком у розумінні Закону, а є особою, відповідальною за завдані збитки в порядку ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування".

З правового аналізу норм ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування" слідує, що до позивача перейшло право вимоги до відповідача у розмірі фактично виплаченого відшкодування (у розмірі понесених витрат), що виключає будь-яку залежність вказаного розміру від оцінки відновлювального ремонту та коефіцієнту зносу. Крім того, додатком № 28-0199-0157/12/0783 від 21.12.2012 до договору, при виконанні якого у позивача виник обов'язок виплатити страхувальнику страхове відшкодування, встановлено, що знос на запасні частини та деталі, що підлягають заміні внаслідок настання страхового випадку, не вираховується.

В апеляційній скарзі відповідач вказує на те, що відповідно до ст. 29 Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" витрати мали б відшкодовуватися з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, проте, при винесені рішення суд першої інстанції порушив вказану статтю Закону, оскільки при розрахунку розміру позову був взятий розмір відновлювального ремонту без урахування коефіцієнту фізичного зносу.

Колегія суддів не приймає доводи апелянта викладені в апеляційній скарзі з огляду на наступне.

Законом України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу. Підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Отже, виплативши страхове відшкодування відповідно до умов Договору позивач набув права зворотної вимоги до відповідача у сумі страхового відшкодування в розмірі 18488,68 грн. - у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого Господарського суду України від 15.04.2015р. у справі №910/7163/14.

Також слід зазначати, що з витягу з бази МТСБУ Договір цивільно-правової відповідальності, укладений між винною особою та відповідачем передбачає ліміт за шкоду майну у розмірі 50000,00 грн. та франшизу у розмірі 1000,00 грн., та враховуючи те, що відповідач частково здійснив виплату страхового відшкодування по вказаній дорожньо-транспортній пригоді, необхідно зменшити розмір страхового відшкодування фактично виплаченого страхувальнику позивача на розмір виплаченого страхового відшкодування та розмір франшизи.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 23.08.2011 у справі № 42/92, постанові судової палати у господарських справах Верховного суду України від 15.04.2015 у справі № 3-50гс15.

Отже, суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що розмір відшкодування, право вимоги виплати якого виникло у позивача до відповідача, обмежений лише фактичними витратами (платежами) страховика (позивача), здійсненими на користь страхувальника, за вирахуванням встановленої полісом франшизи. При цьому, суд враховував часткове погашення відповідачем суми страхового відшкодування в розмірі 30 152, 00 грн, що відбулося до звернення позивача до суду.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду, що позовні вимоги про стягнення з відповідача суми завданої шкоди в розмірі 18488,68 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню повністю.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст. ст. 34, 43 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2016 у справі №910/4666/16 прийнято після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, та відповідністю висновків, викладених в рішенні суду обставинам справи, а також у зв'язку із правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, і є таким що відповідає нормам закону.

Зважаючи на те, що доводи позивача законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2016 у справі №910/4666/16 слід залишити без змін, а апеляційну скаргу ПрАТ "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" - без задоволення.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова компанія "Княжа Вієнна Іншуранс Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2016 у справі №910/4666/16 залишити без задоволення.

2.Рішення господарського суду міста Києва від 25.04.2016 у справі №910/4666/16 залишити без змін.

3.Справу №910/4666/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя А.Г. Майданевич

Судді Ю.Л. Власов

О.М. Гаврилюк