ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016 р. Справа № 917/1131/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 75700

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, вул. Моріса Тореза, 8/3, м. Кременчук, Полтавська область, 39600

про стягнення 192 665,33 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники у судовому засіданні:

від позивача: ОСОБА_3, ордер ПТ № 089801 від 10.06.2016р.,

угода № 12136 від 10.06.2016 р.

від відповідача відсутні

У засіданні 20.09.2016р. о 12 год 40 хв була оголошена перерва до 16-00 год. згідно ст.77 ГПК України. Після перерви представник позивача у засідання не з"явився.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява про стягнення 192 665,33 грн. заборгованості, що виникла внаслідок неналежного виконання останнім умов укладеного між сторонами договору поставки № 1/140515 від 28.05.2015 р., з яких: 72 749,17 грн. - основний борг, 73 104,52 грн. - пеня за період 26.06.2015 р. по 29.06.2016 р., 38 546,33 грн. - штраф, 4 362,17 грн. три проценти річних за період 26.06.2015 р. по 29.06.2016 р. та 3 902,73 грн. інфляційні втрати за період з липня 2015 по травень 2016 р., а також 11 000,00 грн. адвокатських витрат.

Відповідач представництво в судові засідання 09.08.2016р., 06.09.2016р. та 20.09.2016р. не забезпечив, причин неявки не повідомив, поштові повідомлення про вручення відповідачу ухвал суду від 09.08.2016 року та 06.09.2016р. знаходяться в матеріалах справи, ухвала суду від 15.07.2016р. повернулась із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі Смірнова проти України).

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд тричі повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчується, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, оцінивши надані докази, суд, встановив:

28.05.2015 р. між фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 та фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 було укладено договір поставки № 1/140515 (а.с. 9-11). Від імені позивача договір підписано ОСОБА_4 на підставі довіреності від 03.01.2015р., копія якої наявна у матеріалах справи.

За умовами додатку № 1 до договору поставки № 1/140515 від 28.05.2015 р. позивач-постачальник приймає на себе зобовязання передати відповідачу-покупцю товар, визначений у п. 2. цього додатку та на умовах, визначених в п. 3, а відповідач зобовязався прийняти і оплатити його.

Асортимент, кількість, ціна та сума поставки узгоджені сторонами в п. 2 додатку № 1 до договору поставки на загальну суму 387 043,10 грн. Доставка товару здійснюється позивачем за його рахунок до складу відповідача (п. 3 додатку до договору поставки).

На виконання умов укладеної угоди позивач поставив відповідачу товар на загальну суму 320 075,56 грн., а відповідач його отримав, підтвердженням чого є відмітки представників сторін на видатковій накладній № 50 від 05.06.2015 року, яка залучена до матеріалів справи (а.с. 14).

Порядок розрахунків за договором поставки визначено в п. 4 безготівковий банківський переказ не пізніше 21 календарного дня з моменту поставки товару.

Відповідач оплату за поставлений товар провів частково в сумі 97 100,00 грн., що підтверджується первинними документами, копії яких залучені до матеріалів справи:

- прибутковий касовий ордер № 29 від 08.07.2015 року на суму 43 100,00 грн.;

- меморіальний ордер № ps20952551 від 16.09.2015 року на суму 20 000,00 грн;

- прибутковий касовий ордер № 9 від 07.12.2015 року на суму 20 000,00 грн.;

- меморіальний ордер № ps21602765 від 07.12.2015 року на суму 14 000,00 грн.

Також відповідач повернув товар на загальну суму 156 226,39 грн. (накладні на повернення товару № 1 від 13.10.2015р. на суму 26 228,76 грн. та № 2 від 30.10.2015 року на суму 129 997,63 грн залучені до матеріалів справи). Позивач помилково вказує у позові повернення н а суму 150 226,39 грн., але в судовому засіданні підтверджує суму 156226,39 грн. При цьому у меморіальних ордерах отримувачем коштів вказано не позивача, а іншу особу, проте позивач підтверджує факт отримання цих коштів та не заявляє їх до стягнення.

Отже, зобов'язання відповідача по оплаті поставленого товару в повному обсязі виконане не було, заборгованість фізичної особи підприємця ОСОБА_2 перед фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 за договором поставки № 1/140515 від 28.05.2015 р. склала 66 749,17 грн. , а не 72 749,17 грн., як помилково вказано у позові позивачем.

Письмову претензію від 05.02.2016р. (а.с. 21-24) про сплату вартості поставленого товару та оплату боргу, яка була вручена відповідачу 15 лютого 2016 року (а.с. 19) відповідач залишив без реагування.

Також позивач заявив до стягнення з відповідача: (1) 73 104,52 грн. пені за період з 26.06.2015р. по 29.06.2016 року на підставі п. 5.2 договору поставки № 1/140515 від 28.05.2015 р., (2) 38 546,33 грн. штрафу, передбаченого п. 5.4 цього договору, (3) посилаючись на ст. 625 ЦК України 4 362,58 грн. 3% річних за період з 26.06.2015р. по 29.06.2016 року та 3902,73 грн. інфляційних втрат за період з липня 2015 року по травень 2016 року, (4) 11 000,00 грн. відшкодування адвокатських витрат.

При винесенні рішення суд входив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 66 749,17 грн. є підтвердженими документально та нормами матеріального права, а тому в цій частині підлягають задоволенню. В іншій частині позовні вимоги є необгрунтованими через помилки при визначенні розміру основного боргу.

За приписами статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (п. 6 ст. 231 Господарського кодексу України). Пунктом 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 5.3 договору поставки № 1/140515 від 28.05.2015 р. зазначено, що у випадку прострочення оплати поставленого товару покупцем, останній сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за період прострочення оплати товару.

Право учасників господарських правовідносин встановлювати інші, ніж передбачено Цивільним кодексом України, види забезпечення виконання зобов'язань, визначено ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України, що узгоджується із свободою договору, яка передбачена ст.627 Цивільного кодексу України, коли сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Отже, суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені правом забезпечення виконання господарських зобов'язань шляхом встановлення окремого виду відповідальності - договірної санкції за невиконання чи неналежне виконання договірних зобов'язань. Аналогічну позицію висловлено Вищим господарським судом України в інформаційному листі №01-06/249 від 15.03.2011.

Пунктом 5.4 договору поставки № 1/140515 від 28.05.2015 р. сторони передбачили, що у випадку прострочення виконання грошового зобовязання понад 90 календарних днів покупець-відповідач зобовязаний сплатити позивачу штраф в розмірі 15% від неоплаченої суми невиконаного грошового зобовязання.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку, в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 38 546,33 грн. штрафу, суд прийшов до висновку, що заявлений розмір штрафу є арифметично вірним та відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та умовам Договору.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 73 104,52 грн. пені за період з 26.06.2015р. по 29.06.2016 року, 4 362,58 грн. 3% річних за період з 26.06.2015р. по 29.06.2016 року та 3902,73 грн. інфляційних втрат за період з липня 2015 року по травень 2016 року, суд встановив, що позивачем неправильно визначено загальну суму заборгованості та момент, з якого починається обрахування простроченого відповідачем зобовязання з оплати отриманих ним від позивача послуг. У відповідності до норм ст. 530 ЦК України і ст.254 ЦК України період нарахування суми пені та 3% річних починається з 27.06.2015р. (сплин 21-го календарного дня з моменту поставки товару (п. 4.2 договору)).Крім того, при розрахунку пені позивачем не враховано приписи ч.6 ст.232 ГК України.

Враховуючи викладене та здійснивши перерахунок заявленої до стягнення суми пені, річних та інфляційних, суд встановив, що допущені позивачем помилки вплинули на розмір, який підлягає до стягнення. Отже, суд визнає правомірними та такими, що підлягають до стягнення 4 215,52 грн. 3% річних за період 27.06.2015 р. по 29.06.2016 р., 56 825,06 грн. пені за період 27.06.2015р. по 27.12.2015р., 2 669,97 грн. втрат від інфляційних процесів за період липень 2015 р. по травень 2016 р. (перерахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

При вирішення питання щодо відшкодування витрат на оплату послуг адвоката суд виходить з наступного.

У відповідності до ст.44 ГПК України судові витрати складаються з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, пов'язаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, пов'язаних з розглядом справи.

Відповідно до ст.48 ГПК України витрати, що підлягають сплаті за послуги адвоката, визначаються у порядку, встановленому Законом України "Про адвокатуру".

Так, пунктом 1 частини 1 статті 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги.

У відповідності до ч.1 та 2 ст.30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Як свідчать матеріали справи, між Фізичною особою підприємцем ОСОБА_1 (замовник) та адвокатом ОСОБА_3 (адвокат, діє на підставі свідоцтва, а.с. 29) укладено угоду про надання правової допомоги № 1236 від 10.06.2016 року (а.с. 30)

Оплата послуг адвоката ОСОБА_3 за вказаною угодою підтверджується квитанцією № 124 від 10.06.2016р. (а.с. 31).

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат, крім судового збору, не повинен бути неспіврозмірним, тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням обставин конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

У пункті 3 Правил адвокатської етики, затверджених Установчим З'їздом адвокатів України від 17.11.2012, передбачено, що при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Виходячи із загальних засад цивільного законодавства щодо справедливості, добросовісності та розумності, враховуючи складність справи та обсяг проведеної адвокатом роботи, суд вважає, що понесені позивачем витрати з оплати послуг адвоката, які він просить стягнути з відповідача, є неспіврозмірними та достатньо завищеними, а тому суд вважає за необхідне визначити розмір витрат на послуги адвоката, який підлягає відшкодуванню відповідачем у сумі 4 000 грн. При цьому судом враховано, що адвокат брав участь лише в одному з проведених трьох судових засідань; при підготовці позовної заяви та розахунку суми позову допущено грубі арифметичні помилки, що призвели до завищення суми позову, дані помилки не були виправлені адвокатом, у зв"язку з чим суд самостійно обраховував заявлені до стягнення суми та частково відмовив у задоволенні позову.

Відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростував.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, суд прийшов до висновку, про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 66 749,17 грн. основного боргу, 4 215,52 грн. 3% річних за період 27.06.2015 р. по 29.06.2016 р., 56 825,06 грн. пені за період 27.06.2015р. по 27.12.2015р., 2 669,97 грн. втрат від інфляційних процесів за період липень 2015 р. по травень 2016 р., 4 000,00 грн. на оплату послуг адвоката.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні з даним позовом, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 33, 43, 49, п. 4.ч. 1. ст.. 80, ст.ст. 82-85, 89 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (вул. Моріса Тореза, 8/3, м. Кременчук, Полтавська область, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Фізичної особи підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2) - 66 749,17 грн. основного боргу, 4 215,52 грн. 3% річних, 56 825,06 грн. пені, 669,97 грн. втрат від інфляційних процесів, 38 546,33 грн штрафу, 4 000,00 грн. на оплату послуг адвоката, 2535,08 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

4. В іншій частині позову відмовити.

Суддя О.С.Мацко