КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2016 р. Справа№ 910/4606/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Алданової С.О.

суддів: Мартюк А.І.

Зубець Л.П.

при секретарі Шмиговській А.М.

за участю представників:

від позивача - Миронюк І.В. (довіреність б/н від 11.01.2016 р.)

від відповідача 1 - Яроцький В.О. (директор згідно наказу №1 від 23.07.2015 р.)

від відповідачів 2, 3 - не з'явились

розглянувши матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів»

на рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 р.

у справі №910/4606/16 (суддя Чебикіна С.О.)

за позовом Приватного акціонерного товариства «Компанія з управління активами «Національний резерв»

до 1. Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопластгума»

2. Відкритого акціонерного товариства «Мінський тракторний завод»

3. Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів»

про визнання договорів недійсними

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство «Компанія з управління активами «Національний резерв» звернулось до господарського суду міста Києва з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автопластгума», Відкритого акціонерного товариства «Мінський тракторний завод» та Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів» про визнання укладених між відповідачами договору про відступлення права вимоги б/н від 14.10.2014 р. та договору про відступлення права вимоги №2 від 11.11.2014 р. недійсними з дати укладення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 17.05.2016 р. позов задоволено. Визнано недійсним договір відступлення права вимоги від 14.10.2014 р., укладений між ТОВ «Автопластгума», ВАТ «Мінський тракторний завод» та ТОВ «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів». Визнано недійсним договір відступлення права вимоги №2 від 11.11.2014 р., укладений між ТОВ «Автопластгума», ВАТ «Мінський тракторний завод» та ТОВ «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів». Стягнуто з ТОВ «Автопластгума» на користь ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» 918,67 грн. судового збору. Стягнуто з ВАТ «Мінський тракторний завод» на користь ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» 918,67 грн. судового збору. Стягнуто з ТОВ «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів» на користь ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» 918,67 грн. судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, ТОВ «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вказане рішення та прийняти нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права.

Представник позивача в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представник відповідача 1 в судовому засіданні проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив відмовити в її задоволенні, рішення залишити без змін.

Представники відповідачів 2, 3 в судове засідання не з'явились, про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи те, що в матеріалах справи містяться докази належного повідомлення всіх учасників судового процесу про час та місце проведення судового засідання по розгляду апеляційної скарги, а строки розгляду апеляційної скарги обмежені ст. 102 ГПК України, колегія суддів, вважає можливим здійснити перевірку рішення суду першої інстанції у даній справі в апеляційному порядку без участі представників відповідачів 2, 3.

Колегія суддів зазначає, що ухвалами від 15.06.2016 р., 04.07.2016 р., 15.08.2016 р. явка сторін у судове засідання обов'язковою не визнавалась.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідачів 2, 3 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, апеляційний господарський суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 ГПК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача 1, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

10.01.2013 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «Автопластгума» (постачальник) та Відкритим акціонерним товариством «Мінський тракторний завод» (покупець) було укладено контракт №1, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити на наступних умовах товар, в кількості, асортименті, за ціною і в сумі згідно специфікації №1 від 10.01.2013 р., яка є невід'ємною частиною даного контракту, після підписання контракту сторонами (п.1.1. контракту №1 з урахуванням змін і доповнень).

10.01.2013 р. між ТОВ «Автопластгума» (постачальник) та ВАТ «Мінський тракторний завод» (покупець) було укладено контракт №2, за умовами якого постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця, а покупець зобов'язується прийняти і оплатити на наступних умовах товар, в кількості, асортименті, за ціною і в сумі згідно специфікації №1 від 10.01.2013 р., яка є невід'ємною частиною даного контракту, після підписання контракту сторонами (п.1.1. контракту №2 з урахуванням змін і доповнень).

20.03.2013 р. між ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» (позикодавець) та ТОВ «Автопластгума» (позичальник) було укладено договір позики №ППІ-11, за умовами якого позикодавець передав позичальнику грошові кошти - позику, у розмірі 9000000,00 грн., а позичальник зобов'язався повернути їх позикодавцю не пізніше 2 робочих днів з моменту отримання оплати по контракту, яка є забезпеченням виконання позичальником грошових вимог позикодавця за цим договором на підставі договору застави.

В забезпечення виконання зобов'язань за договором позики №ППІ-11від 20.03.2013 р. між ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» (заставодержатель) та ТОВ «Автопластгума» (заставодавець) було укладено договір застави №ППІ-13 від 02.04.2013 р. Предметом застави за цим договором є грошові кошти у сукупності прав вимоги на виконання грошового зобов'язання та майнові права на грошові кошти (суми виручки та інші грошові вимоги), що знаходяться на рахунку заставодавця або надійдуть на рахунок заставодавця, зазначений в п. 7 цього договору, на підставі контракту від 04.02.2013 р. (надалі - контракт), укладеного між ТОВ «Автопластгума» і Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод» (покупець).

14.10.2014 р. між ТОВ «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів» (сторона-1), ТОВ «Автопластгума» (сторона-2) та ВАТ «Мінський тракторний завод» (сторона-3) було укладено договір про відступлення прав вимоги (надалі договір відступлення права вимоги-1), за умовами якого сторона-2 передає, а сторона-1 приймає в порядку та на умовах, передбачених, даним договором, право вимоги зобов'язань, належних стороні-2, і стає кредитором по контрактам №1 від 04.02.2013 р. і №2 від 10.01.2013 р. (далі - Контракти), які укладені між ТОВ «Автопластгума» та Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод» (п.1.1. договору відступлення права вимоги-1).

Відповідно до п.1.2. договору відступлення права вимоги-1, загальна сума товару поставленого стороні-3 по контрактам, але не оплачена нею на дату вступу в силу даного договору складає 248968,20 доларів США.

Пунктом 5.5. договору відступлення права вимоги-1 передбачено, що спори, які можуть виникнути при виконанні даного договору, сторони вирішують шляхом переговорів. У випадку недосягнення згоди, спір передається на розгляд в Економічний суд м. Мінська (протокол розбіжностей від 15.10.2014 р., т. 1, а.с. 40).

11.11.2014 р. між ТОВ «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів» (сторона-1), ТОВ «Автопластгума» (сторона-2) та ВАТ «Мінський тракторний завод» (сторона-3) було укладено договір №2 про відступлення прав вимоги (надалі договір відступлення права вимоги-2), за умовами якого сторона-2 передає, а сторона-1 приймає в порядку та на умовах, передбачених, даним договором, право вимоги зобов'язань, належних стороні-2, і стає кредитором по контрактам №1 від 04.02.2013 р. і №2 від 10.01.2013 р. (далі - Контракти), які укладені між ТОВ «Автопластгума» та Республіканським унітарним підприємством «Мінський тракторний завод» (п.1.1. договору відступлення права вимоги-2).

Відповідно до п.1.2. договору відступлення права вимоги-2, загальна сума товару поставленого стороні-3 по контрактам, але не оплачена нею на дату вступу в силу даного договору складає 144561,00 доларів США.

Пунктом 5.5. договору відступлення права вимоги-2 передбачено, що спори, які можуть виникнути при виконанні даного договору, сторони вирішують шляхом переговорів. У випадку недосягнення згоди, спір передається на розгляд в Економічний суд м. Мінська (протокол розбіжностей від 15.10.2014 р., т. 1, а.с. 44).

Предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання недійсними договору відступлення права вимоги від 14.10.2014 р. та договору відступлення права вимоги №2 від 11.11.2014 р. що було укладено між ТОВ «Автопластгума», ВАТ «Мінський тракторний завод» та ТОВ «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів» з підстав недодержання в момент вчинення вищевказаних договорів вимог чинного законодавства України.

Положеннями ч. 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).

У відповідності до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.

Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 516 ЦК України).

Відповідно до ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

В даній справі сторонами у договорі застави є кредитор (заставодержатель, позивач) і боржник (заставодавець, відповідач-1), цей договір забезпечує виконання укладеного між сторонами договору позики, за яким кредитором є ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» (позивач), а боржником - ТОВ «Автопластгума» (відповідач-1).

Рішенням господарського суду Вінницької області у справі №902/1640/14 від 23.06.2015 р. за позовом ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» до ТОВ «Автопластгума» про стягнення 11516891,48 грн. позов задоволено та стягнуто з ТОВ «Автопластгума» на користь ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв» 7289057,79 грн. - неповернутої позики, 4227833,69 грн. - несплачених процентів (плати за користування позиковими коштами) нарахованих за період з 16.10.2013 р. по 30.11.2014 р., згідно договору позики ППІ-11 від 20.03.2013 р.

Вищевказаним рішенням суду, яке набрало законної сили, встановлено факт наявності боргу відповідача-1 перед позивачем за договором позики ППІ-11 від 20.03.2013 р.

Згідно ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Відповідно до ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу», заставодавець має право відчужувати предмет застави, передавати його в користування іншій особі або іншим чином розпоряджатися ним лише за згодою заставодержателя, якщо інше не встановлено договором.

Тобто правом контролю за предметом застави наділений за законом та належним чином укладеним договором застави лише заставодержатель. І саме його право, у разі відчуження предмета застави, передачі його у користування іншій особі або іншого розпорядження ним, є порушеним. Тому саме заставодержателю належить право на звернення до суду щодо оспорення дій, вчинених із предметом застави без його згоди, з підстав, передбачених ст.ст. 203 та 215 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України у справі №922/5223/14 від 21.10.2015 р.

За змістом ч. 1 ст. 92 та ст. 97 ЦК України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону.

Управління товариством здійснюють його органи. Органами управління товариством є загальні збори його учасників і виконавчий орган, якщо інше не встановлено законом.

Згідно ч. 1 ст. 161 ЦК України, виконавчим органом акціонерного товариства, який здійснює керівництво його поточною діяльністю, є правління або інший орган, визначений статутом. Виконавчий орган вирішує всі питання діяльності акціонерного товариства, крім тих, що віднесені до компетенції загальних зборів і наглядової ради товариства. Виконавчий орган є підзвітним загальним зборам акціонерів і наглядовій раді акціонерного товариства та організовує виконання їхніх рішень. Виконавчий орган діє від імені акціонерного товариства у межах, встановлених статутом акціонерного товариства і законом.

Відповідно п. 8.2 та підп. 8.8.2 п. 8.8 розд. 8 Статуту ТОВ «Автопластгума», органами управління товариством є: загальні збори учасників та директор. Контролюючим органом є ревізійна комісія.

Директор вирішує усі питання діяльності товариства, за винятком тих, що входять до виключної компетенції загальних зборів учасників. Директор без доручення діє від імені товариства в межах, що визначаються цим статутом, представляє його інтереси у відносинах зі всіма вітчизняними і іноземними юридичними особами та громадянами, розпоряджається майном товариства, крім повноважень віднесених до компетенції загальних зборів учасників, укладає договори, в тому числі і трудові, видає доручення, відкриває в банках поточні та інші рахунки, користується правом розпорядження коштами, видає накази і вказівки, обов'язкові для всіх робітників товариства.

До компетенції директора належить укладання від імені товариства договорів та угод з урахуванням обмежень, встановлених цим статутом; укладання договорів та правочинів, загальна сума яких за період їх дії або не визначена, або перевищує 1000000,00 грн. тільки за згодою загальних зборів учасників товариства, що оформлюється у вигляді протоколу загальних зборів учасників.

Як вбачається з матеріалів справи, сума відступленого першим відповідачем на користь третього відповідача права вимоги за договором про відступлення права вимоги від 14.10.2014 становила 248968,20 дол. США (що за курсом НБУ складає еквівалент 3234096,92 грн.), за договором № 2 від 11.11.2014 - 144561,00 дол. США (що за курсом НБУ складає еквівалент 2279726,97 грн.).

Отже, сума кожного з договорів про відступлення права вимоги перевищувала визначену підп. 8.8.2 п. 8.8 Статуту суму - 1000000,00 грн., а відтак укладення таких договорів директором ТОВ «Автопластгума» мало відбуватися тільки за згодою загальних зборів учасників товариства і оформлятися у вигляді протоколу загальних зборів учасників.

З матеріалів справи вбачається, що відповідної згоди директору ТОВ «Автопластгума» на укладення договорів про відступлення права вимоги загальними зборами не надавалось.

Згідно ч. 3 ст. 92 ЦК України, орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

У відносинах з третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

В оспорюваних договорах зазначено (в преамбулі) про підписання їх з боку ТОВ «Автопластгума» директором товариства ОСОБА_4, діючого на підставі Статуту товариства. Наведене свідчить про обізнаність другого та третього відповідачів щодо наявності обмежень повноважень директора ТОВ «Автопластгума» на укладення договорів.

Відповідно п. 4 ч. 1 ст. 12 ГПК України, господарським судам підвідомчі, зокрема, справи, що виникають з корпоративних відносин у спорах між юридичною особою та її учасниками (засновниками, акціонерами, членами), у тому числі учасником, який вибув, а також між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи, пов'язаними із створенням, діяльністю, управлінням та припиненням діяльності такої особи, крім трудових спорів.

Тобто, незалежно від суб'єктного складу, якщо учасник (акціонер) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав, то такий спір підвідомчий господарським судам.

За п. 51 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2008 р. за № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів», законом не передбачено право акціонера (учасника) господарського товариства звертатися до суду за захистом прав чи охоронюваних законом інтересів товариства поза відносинами представництва. На цій підставі господарським судам належить відмовляти акціонерам (учасникам) господарського товариства в задоволенні позову про укладення, зміну, розірвання чи визнання недійсними договорів та інших правочинів, вчинених господарським товариством. Спори цієї категорії є підвідомчими (підсудними) господарським судам незалежно від їх суб'єктного складу на підставі п. 4 ч. п.1 ст. 12 ГПК України, якщо акціонер (учасник) господарського товариства обґрунтовує відповідні позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Аналогічна правова позиція викладена в п. 2.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 25.02.2016 р. № 4 «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з корпоративних правовідносин».

Скасовуючи постанову Вищого господарського суду України від 29.09.2014 р. Верховний Суд України у постанові від 21.01.2015 р. по справі № 3-207 зазначив, що аналіз норм законодавства та статуту, зважаючи на частку позивача у статутному фонді товариства (70%), дає підстави для висновку, що акціонер (учасник) товариства може оспорити договір, вчинений господарським товариством, якщо обґрунтує позовні вимоги порушенням його корпоративних прав.

Господарські суди встановили, що у даному спорі позивач є учасником, якому належить 50% статутного капіталу ТОВ «Автопластгума», та позовні вимоги він обґрунтовує порушенням укладеними правочинами його корпоративних прав.

Статтею 10 Закону України «Про господарські товариства» визначено, що учасники товариства мають право брати участь в управлінні справами товариства в порядку, визначеному в установчих документах, за винятком випадків, передбачених цим законом; брати участь у розподілі прибутку товариства та одержувати його частку (дивіденди); вийти в установленому порядку з товариства; одержувати інформацію про діяльність товариства; мати інші права, передбачені законодавством і установчими документами товариства.

Відповідно ст. 167 ГК України, корпоративні права - це права особи, частка якої визначається у статутному фонді (майні) господарської організації, що включають правомочності на участь цієї особи в управлінні господарською організацією, отримання певної частки прибутку (дивідендів) даної організації та активів у разі ліквідації останньої відповідно до закону, а також інші правомочності, передбачені законом та статутними документами.

Оскільки частка ТОВ «КУА «Національний резерв» у статутному фонді ТОВ «Автопластгума» складає 50%, укладення директором ТОВ «Автопластгума» договорів про відступлення права вимоги свідчить про порушення корпоративних прав ТОВ «КУА «Національний резерв» щодо управління справами товариства, розподілу прибутку товариства (з одержанням своєї частки) від прибуткової господарської діяльності товариства, що впливає на права позивача, як учасника.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду від 14.09.2016 р. по справі №910/32074/15.

На момент укладення між сторонами оспорюваних договорів у відповідача-1 існували зобов'язання перед позивачем за договором позики № ППІ-11 від 20.03.2013 р., які були забезпечені заставою згідно з договором застави №ППІ-13 від 02.04.2013 р, тобто, майнові права відповідача-1, а саме: грошові кошти у сукупності прав вимоги виконання грошового зобов'язання та майнові права на грошові кошти (суми виручки та інші грошові вимоги), що знаходяться на рахунку заставодавця або надійдуть на рахунок заставодавця на підставі контракту від 04.02.2013 р., контракту №1 від 04.02.2013 р. та контракту №2 від 10.01.2013 р. (надалі - контракт) були обтяжені на підставі вказаного договору застави.

Пунктом 3.4.2. договору застави №ППІ-13 від 02.04.2013 р., укладеного між відповідачем-1 (заставодавець) та позивачем (заставодержатель), сторони узгодили обов'язок відповідача-1, як заставодавця, не відчужувати предмет застави в будь-який спосіб та не обтяжувати їх зобов'язаннями на користь третіх осіб без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя.

Проте, в порушення вимог ч. 2 ст. 586 ЦК України, ч. 2 ст. 17 Закону України «Про заставу» та п. 3.4.2. договору застави №ППІ-13 від 02.04.2013 р., відповідачем-1 було відчужено право вимоги за контрактом №1 від 04.02.2013 р. та контрактом №2 від 10.01.2013 р. без згоди заставодержателя (позивача), шляхом укладення оспорюваних договорів про відступлення права вимоги.

Доказів надання позивачем такої згоди відповідачами суду не надано, як і не надано доказів, які б спростували існування зазначених обтяжень на момент укладення оспорюваних договорів відступлення права вимоги.

Укладення спірних договорів прямо порушує права і законні інтереси ПАТ «Компанія з управління активами «Національний резерв». Оспорювані договори суперечать вимогам чинного законодавства України, що є підставою для визнання їх недійсними у відповідності до ст.ст. 203, 215 ЦК України.

За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що позовні вимоги про визнання договору відступлення права вимоги від 14.10.2014 р. та договору відступлення права вимоги №2 від 11.11.2014 р., що були укладені між ТОВ «Автопластгума», ВАТ «Мінський тракторний завод» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів» є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Щодо доводів відповідача-2 про непідсудність даного спору господарському суду м. Києва з тих підстав, що в оспорюваних договорах відступлення права вимоги від 14.10.2014 р. та відступлення права вимоги №2 від 11.11.2014 р. пунктом 5.5. яких передбачено, що спори по вказаним договорам передаються на розгляд в Економічний суд м. Мінська, то вказані доводи колегія суддів оцінює критично, оскільки вищевказані спірні договори позивач не підписував та вони були укладені без його відома та згоди на право позивача на звернення до суду за захистом своїх порушених прав передбачене Конституцією України і не може заперечуватись. Посилання відповідача-2 на те, що йому не було відомо про те, що позивач є заставодержателем за Контрактом №1 від 04.02.2013 р. і Контрактом №2 від 10.01.2013 р. спростовується листом №412 від 25.07.2013 р., в якому позивач повідомляв відповідача-2, що він є заставодержателем за вказаними контрактами та просив надати інформацію про розмір грошових зобов'язань відповідача-2 перед відповідачем-1, а також відповіддю відповідача-2, надіслану позивачу на вказаний лист №111/571 від 08.08.2013 р., в якій він повідомив позивача про розмір грошових зобов'язань відповідача-2 перед відповідачем-1 за вказаними контрактами.

На підставі п. 7 ч.1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» яким передбачено, що суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом якщо дія або подія, що стала підставою для подання позову, мала місце на території України, господарські суди прийняли вказану справу до свого провадження, з урахуванням того, що ТОВ «Автопластгума» знаходиться у м. Києві та один із договорів укладено у м. Києві (Україна).

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів», в порушення зазначеної норми, належним чином апеляційну скаргу не обґрунтовано, доказів та підстав для скасування рішення суду першої інстанції апеляційному суду не наведено.

З огляду на викладене, посилання скаржника на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального права, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Крім того, доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду та не підтверджуються наявними матеріалами справи.

Тому колегія суддів вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 р. у даній справі є таким, що відповідає нормам матеріального та процесуального права, фактичним обставинам та матеріалам справи, у зв'язку з чим підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Київський завод гумових та латексних виробів» залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 17.05.2016 р. у справі №910/4606/16 залишити без змін.

Справу №910/4606/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня набрання судовим рішенням апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя С.О. Алданова

Судді А.І. Мартюк

Л.П. Зубець