РІШЕННЯ

"08" вересня 2016 р.Справа № 921/398/16-г/4

Господарський суд Тернопільської області

у складі судді Бурди Н.М.

Розглянув справу

за позовом: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 31200

до відповідача: Підволочиського районного споживчого товариства, АДРЕСА_2, Тернопільська область, 47800

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Підволочиської селищної ради, вул. Шептицького, 4, смт. Підволочиськ, 47800

про визнання права власності.

За участю представників сторін:

позивача: не з'явився;

відповідача: представник Микитюк І.С., довіреність № 1/60 від 15.03.16 р.

третьої особи:

- уповноважений Никитюк Р.І., довіреність № 01-825/01-14 від 10.05.16 р.;

- уповноважений Калитчук О.М., довіреність № 01-8/25/01-14 від 10.05.16 р.

Суть справи:

В розпочатому судовому засіданні представникам сторін процесуальні права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22,81-1 ГПК України, роз'яснено.

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 31200 звернувся до господарського суду Тернопільської області з позовною заявою до відповідача Підволочиського районного споживчого товариства, АДРЕСА_2, Тернопільська область, 47800 про визнання права власності на комплекс будівель та споруд ринку по АДРЕСА_3.

Ухвалою про порушення провадження у справі від 12.07.2016 року залучено до участі у справі № 921/398/16-г/4 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Підволочиську селищну раду, вул. Шептицького, 4, смт. Підволочиськ, та призначено її до розгляду на 28.07.2016 р.

27 липня 2016 року на адресу суду від повноважного представника позивача надійшло письмове клопотання про долучення до матеріалів справи доказів відправлення копії позовної заяви з додатками Підволочиській селищній раді.

28 липня 2016 року до початку судового засідання представниками третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача через канцелярію суду подано письмові пояснення по суті заявленого позову з додатками, у яких заперечує проти заявлених позовних вимог з огляду на те, що:

- на думку третьої особи у матеріалах справи відсутні докази існування спору між позивачем та відповідачем, а також докази оспорення Підволочиським РайСТ права власності СПД ОСОБА_1 на комплекс будівель та споруд ринку по АДРЕСА_3 в смт. Підволочиськ;

- в позовній заяві позивач як на підставу заявлених вимог посилається на рішення господарського суду Тернопільської області від 17.063.2014р. у справі №921/148/14-г/13, яким договір купівлі-продажу між Підволочиським РайСТ та СПД ОСОБА_1 визнано дійсним і дане рішення набрало законної сили, однак постановою від 30.06.2016р. у справі №921/148/14-г/13 зазначене рішення скасовано;

- посилання позивача на протокол аукціону №2 від 11.07.2013р. з продажу спірного майна, як на підставу виникнення у нього права власності , не відповідає нормам чинного законодавства України, оскільки згідно з п. 4.3.1 "Положення про порядок продажу на аукціонах основних засобів підприємств і організацій споживчої кооперації України" (із змінами і доповненнями) право власності на об'єкти нерухомого майна , придбані на аукціоні, переходить з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу;

- на думку третьої особи даний спір підлягає розгляду в порядку цивільного, а не господарського судочинства, оскільки ОСОБА_1, як покупець нерухомого майна, захищає свої приватномайнові інтереси, а тому провадження у справі слід припинити;

- крім того, селищна рада вважає, що до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору слід залучити ОСОБА_6, як особу, за якою на час розгляду справи зареєстровано право власності на спірне нерухоме майно, на підтвердження чого до матеріалів справи долучено копію витягу із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2015р.

Розглянувши клопотання Підволочиської селищної ради про залучення до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, ОСОБА_6, суд відхилив його з огляду на те, що:

- частиною 1 статті 27 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до прийняття рішення господарським судом, якщо рішення з господарського спору може вплинути на їх права або обов'язки, тобто чи є у особи юридичний інтерес у справі. У вирішенні питання про наявність названого інтересу суд з'ясовує чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новим правом чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та / або обов'язки, або позбавлено певних прав та / або обов'язків у майбутньому (п.1.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 року).

З огляду на зміст заявлених позовних вимог, приписи ч.1 ст.27 ГПК України, клопотання не підлягає задоволенню.

Уповноваженим представником позивача 31.08.2016 року через канцелярію суду подано клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату для надання можливості подати додаткові обґрунтування підстав позову та врегулювати спір мирним шляхом, у зв'язку з чим також просить суд продовжити строк розгляду спору в межах строків, встановлених ст. 69 ГПК України.

01.09.2016 р. на адресу суду надійшло клопотання Підволочиського районного споживчого товариства б/н від 01.09.2016 р. про приєднання документів до матеріалів справи згідно зазначеного у ньому переліку.

В процесі викладення пояснень по суті заявлених позовних вимог, представники третьої особи подали суду докази (копію витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2015 р.) в підтвердження факту державної реєстрації права власності на спірний об'єкт за громадянином ОСОБА_6.

08.09.2016р. Підволочиським районним споживчим товариством подано відзив у якому, зокрема, визнає позивача належним власником придбаного на аукціоні нерухомого майна відповідача, однак зазначає, що правовідносини, які виникли між ним та ОСОБА_1, як фізичною особою, не можуть регулюватись нормами ГПК України і підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Крім того вважає, що оскільки право власності на комплекс будівель і споруд ринку було зареєстровано у Державному реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 і станом на час розгляду справи така державна реєстрація не є скасованою чи визнаною недійсною, а відтак ОСОБА_1, як фізична особа, правомірно відчужив фізичній особі ОСОБА_6 спірний об'єкт, а отже, відсутній предмет спору у даній справі, у зв'язку з чим просить припинити провадження у справі у зв'язку з непідсудністю даного спору господарським судам України та відсутністю предмета спору.

В судовому засіданні, яке відбулося 08.09.2016р., зазначене клопотання в частині припинення провадження у справі у відповідності до п. 1 ст. 80 ГПК України зв'язку з непідсудністю даного спору господарським судам України представник відповідача не підтримав, відповідно судом воно (клопотання) не розглядалось.

Щодо клопотання про припинення провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору у відповідності до 1-1 ст. 80 ГПК України, підтримане представником відповідача в судовому засіданні, господарський суд дійшов висновку про відмову у його задоволенні з огляду на те, що:

- у відповідності до п. 4.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрем, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Предмет спору - це об'єкт спірного правовідношення, те благо (річ, право, інше майно), з приводу якого виник спір.

Предметом спору у даній справі є визнання права власності на комплекс будівель та споруд ринку по АДРЕСА_3 за ФОП ОСОБА_7.

Так, відповідач в обґрунтування даного клопотання посилається на те, що реєстрі прав на нерухоме майно за ОСОБА_1 і станом на час розгляду справи така державна реєстрація не є скасованою чи визнаною недійсною, а відтак ОСОБА_1, як фізична особа, правомірно відчужив фізичній особі ОСОБА_6 спірний об'єкт , однак дане твердження не спростовує наявності між сторонами у даній справі матеріального правовідношення та відсутності неврегульованих питань з приводу цього.

Більше того, відсутність предмету спору, на якому наполягає відповідач, не є підставою для припинення провадження по справі, оскільки, як зазначалося вище, в п. 4.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" припинення провадження у справі на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі. І так як долучений заявником до клопотання договір дарування на підтвердження факту відчуження фізичній особі ОСОБА_6 спірного об'єкту нерухомого майна датований 31.07.2014р., а тому, відсутні жодні підстави для припинення провадження по справі на підставі зазначеної правової норми.

08.09.2016р. представником позивача подано клопотання №б/н від 07.09.2016р. (вх. номер 15991) про зміну процесуального статусу Підволочиської селищної ради з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, на відповідача №2 у справі №921/398/16-г/4 , обґрунтовуючи його тим, що постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2016р. у справі №921/148/14-г/13 рішення господарського суду Тернопільської області від 17.03.2014р. у справі за позовом суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до відповідача Підволочиського районного споживчого товариства про визнаня дійсним договору від 22 липня 2013 року укладений між Підволочиським районним споживчим товариством та ОСОБА_1 купівлі-продажу комплексу будівель і споруд ринку по АДРЕСА_3 у смт. Підволочиськ Тернопільської області в редакції підписаній позивачем і відповідачем, яким позов задоволено, скасовано і у даній справі саме Підволочиська селищна рада заперечує факт набуття права власності позивача на спірне майно.

Розглянувши клопотання позивача №б/н від 07.09.2016р. (вх. номер 15991) про зміну процесуального статусу з третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача, на відповідача №2 у справі №921/398/16-г/4, господарський суд, розцінивши його як клопотання про залучення іншого відповідача, відмовляє у задоволенні останнього з огляду на те, що :

- відповідно до ч. 1 ст. 24 ГПК України, господарський суд за наявністю достатніх підстав має право до прийняття рішення залучити за клопотанням сторони або за своєю ініціативою до участі у справі іншого відповідача. Питання про достатність підстав для вчинення відповідної процесуальної дії вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням усіх обставин та матеріалів певної справи і з огляду на те, чи сприятиме залучення іншого відповідача з'ясуванню усього кола обставин, що входять до предмета доказування у справі, встановленню наявності чи відсутності правопорушення, прийняттю законного та обґрунтованого рішення;

- згідно приписів п.1.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» роз'яснено, господарський суд за клопотанням сторони або за своєю ініціативою має право до прийняття рішення залучити до участі у справі іншого відповідача, якщо у спірних правовідносинах він виступає або може виступати як зобов'язана сторона. Стаття 24 ГПК не зобов'язує господарський суд задовольняти клопотання сторони про залучення до участі у справі іншого відповідача;

- виходячи з наведеного, враховуючи, що Підволочиська селищна рада не виступає зобов'язаною стороною у даній справі, а позивачем, не наведено та не надано доказів в підтвердження існування обставин, які зумовлюють необхідність зміни її процесуального статусу, а тому відсутні правові підстави для залучення селищної ради в якості іншого відповідача у даній справі.

Розгляд справи у відповідності до ст. 77 ГПК України неодноразово відкладався (востаннє на 08.09.2016р.), для надання можливості сторонам: прийняти участь у розгляді справи, подати витребувані судом документи, обґрунтувати свої позовні вимоги та заперечення, з врахуванням постанови Львівського апеляційного господарського суду у справі №921/148/14-г/13, а також для врегулювання існуючого спору мирним шляхом.

Технічна фіксація (звукозапис) судового процесу здійснювалась у відповідності до ст. 81-1 ГПК України за клопотанням представників третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу "Документообіг господарського суду". Для робочого оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер N129SH21D8033690A2.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення та доводи представника відповідача та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача , господарський суд встановив наступне:

- згідно з приписами ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу таким способом як визнання права.

Визнання права - це спосіб захисту, який застосовується у випадку спору між суб`єктами цивільного права, з приводу наявності чи відсутності правовідносин між ними , і відповідно наявності чи відсутності цивільного права та цивільного обов`язку. Такий спосіб захисту може стосуватися не тільки наявного спору , а й невизначеного правового стану.

Згідно ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється, або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Відповідно до ст.1 ГПК України правом на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів наділені, зокрема, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи, громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності.

ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець, що підтверджується витягом з ЄДР станом на 08.07.2016р., а отже наділений правом на звернення до господарського суду за захистом своїх прав.

11.07.2013р. Спілкою споживчих товариств Тернопільської області проведено аукціон з продажу майна Підволочиського районного споживчого товариства (протокол № 2 від 11.07.2013р.), за результатами якого ОСОБА_1 був визнаний переможцем аукціону з продажу лоту №19 - комплексу будівель і споруд в т.ч. критий торговий павільйон з адмінприміщеннями, торговий павільйон з складськими приміщеннями, вбиральня, торговий піднавіс 2 одиниці, що знаходяться по АДРЕСА_3, м. Підволочиськ, з продажною ціною 1385000 грн.

22 липня 2013р. між Підволочиським районним споживчим товариством (Продавець) та Приватним підприємцем-фізичною особою ОСОБА_1 (Покупець), укладено договір купівлі-продажу, за умовами якого (п.1.1.) Продавець продає у власність, а Покупець купує комплекс будівель і споруд ринку Підволочиського райСТ, в т.ч. торговий павільйон з адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральню загальною площею 71,0 кв.м., два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м., загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м. Продажна вартість об'єкту становить один мільйон триста вісімдесят п'ять тисяч грн. (п.1.4 Договору).

Як зазначено у п.1.2 Договору, комплекс будівель і споруд ринку Підволочиського райСТ знаходиться за адресою АДРЕСА_3, Тернопільська область, на земельній ділянці площею 0,215 га, яка перебуває у постійному користуванні Продавця згідно Державного акту на право постійного користування землею серії І-ТР №001084, виданого Підволочиською селищною радою у вересні 1997р. відповідно до рішення від 27.08.1997р. №237.

Відповідно до п.1.3 Договору об'єкт продажу належить на праві власності Продавцю згідно Свідоцтва про право власності від 09.07.1998р., зареєстрованого Підволочиським районним бюро технічної інвентаризації від 17.07.1998р. за реєстраційним номером 27 в реєстровій книзі №01.

У п.1.5. Договору сторони погодили, що Покупець набуває право власності на об'єкт продажу з моменту підписання сторонами цього договору і акту приймання-передачі, нотаріального посвідчення і державної реєстрації договору.

Порядок розрахунків за придбаний об'єкт визначено у п.п.2.1., 2.2. Договору, а саме зазначено, що оплата здійснюється Покупцем до 22 липня 2014 року з дня підписання цього Договору в зазначені строки: 25 липня 2013р. - 385000 грн.; 25 серпня 2013р. - 83400 грн.; 25 вересня 2013р. - 83400 грн.; 25 жовтня 2013р. - 83400 грн.; 30 листопада 2013р. - 83400 грн.; 25 грудня 2013р. - 83400 грн.; 25 січня 2014р. - 83400 грн.; 25 лютого 2014р. - 83400 грн.; 25 березня 2014р. - 83400 грн.; 25 квітня 2014р. - 83400 грн.; 25 травня 2014р. - 83400 грн.; 25 червня 2014р. - 83400 грн.; 22 липня 2014р. - 82600 грн., всього 1385000 грн.

Придбане ОСОБА_1 майно було передано йому у власність Продавцем - Підволочиським райСТ, що підтверджується копією акту приймання-передачі від 22.07.2013р., що є невід'ємною частиною договору від 22.07.2013р., підписаним представниками сторін та засвідченим відтисками їх печаток.

Матеріали справи свідчать, що позивач, у відповідності до п.2.1 Договору сплатив вартість придбаного об'єкту в розмірі 1 385 000 грн.

Однак, відповідач взяті на себе зобов'язання згідно з умовами укладеного Договору (п. 1.5 Договору) в частині нотаріального посвідчення Договору не виконав, що слугувало підставою для звернення суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до господарського суду Тернопільської області з позовом до Підволочиського районного споживчого товариства про визнання договору в редакції підписаній позивачем і відповідачем від 22 липня 2013 року, укладеного між Підволочиським районним споживчим товариством та ОСОБА_1 купівлі-продажу комплексу будівель і споруд ринку по АДРЕСА_3 у смт. Підволочиськ Тернопільської області, дійсним.

Рішенням господарського суду Тернопільської області від 17.03.2014р. у справі за №921/148/14-г/13 за позовом позов задоволено.

Проте, постановою Львівського апеляційного господарського суду від 30.06.2016р. у справі №921/148/14-г/13 рішення господарського суду Тернопільської області від 17.03.2014р. у даній справі скасовано, зокрема, з тих підстав, що Підволочиським районним споживчим товариством не подано та у матеріалах справи відсутні належні і допустимі докази, що підтверджують право власності продавця - Підволочиського районного споживчого товариства на павільйон із адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральню загальною площею 71,0 кв.м., два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м., загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_3 смт. Підволочиськ Тернопільської області.

З огляду на викладене, позивач вважає, що його право, як власника придбаного на умовах договору від 22 липня 2013 року нерухомого майна, порушено та підлягає захисту у спосіб, встановлений ст. 16 ЦК України, шляхом визнання за ним права власності на комплекс будівель та споруд ринку по АДРЕСА_3, посилаючись при цьому на те, що протокол аукціону №2 від 11.07.2013р. з продажу спірного майна є дійсним і у судовому порядку не оскаржувався, вартість майна в сумі 1 385 000грн. ним сплачена у повному об'ємі, об'єкт переданий на підставі акту приймання-передачі від 22.07.2013р., а тому , відповідно до ст. 330 ЦК України, він набув право власності на це майно.

Проаналізувавши встановлені судом обставини в сукупності, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, у відповідності з статті 43 ГПК України, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги до задоволення не підлягають, при цьому судом взято до уваги таке:

- засади цивільно-правового захисту права власності визначені ст.386 ЦК України, яка на розвиток положень ст.13 Конституції України встановлює, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності.

Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина 2 ст.386 ЦК України).

Судовий захист права власності та майнових інтересів власників - юридичних осіб та громадян, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, які названих у ст.1 Господарського процесуального кодексу України, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовом про визнання права власності .

Стаття 392 ЦК України встановлює, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою , а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно, не з'єднане з конкретними вимогами про повернення майна чи усунення інших перешкод, не зв'язаних з позбавленням володіння. Позови про визнання права власності спрямовані на усунення перешкод у здійсненні власником (чи титульним власником) свого права і виключення домагань на приналежне власнику майно за допомогою підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності.

Умовами подання позову про визнання права власності є:

1) наявність права власності у позивача;

2) оспорювання права власності іншими особами;

3) наявність у власника можливості довести своє право власності.

Отже, змістом позову про визнання права власності є вимога власника, чиї права оспорюються, про констатацію перед особами, які оспорюють його право на річ, наявності у нього права власності на спірне майно.

Відповідно до ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК України) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК України).

Так , згідно з вимогами частини першої статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. (ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Зазначена норма кореспондується з вимогами ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", відповідно до якої обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права на нерухоме майно, зокрема, право власності на нерухоме майно .

Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно та їх обтяжень, регулюються Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", за визначенням статті першої якого державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.

Отже, необхідною умовою захисту права власності шляхом його визнання є підтвердження позивачем своїх прав на майно. Це може випливати із правовстановлюючих документів, перелік яких наведено у ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (із змінами та доповненнями), а також у Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (надалі - Порядок).

Таким правовстановлюючим документом, що є підставою для проведення реєстрації прав власності, є, зокрема, укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат (п.1 ч. 1 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»).

Також, у відповідності до п. 57 названого Порядку, для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв'язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов'язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, заявником подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину.

Матеріали справи свідчать, що за результатами проведеного 11.07.2013р. Спілкою споживчих товариств Тернопільської області аукціону з продажу майна Підволочиського районного споживчого товариства (протокол № 2 від 11.07.2013р.), ОСОБА_1 був визнаний переможцем аукціону з продажу лоту №19 - комплексу будівель і споруд в т.ч. критий торговий павільйон з адмінприміщеннями, торговий павільйон з складськими приміщеннями, вбиральня, торговий піднавіс 2 одиниці, що знаходяться по АДРЕСА_3, м. Підволочиськ, з продажною ціною 1385000 грн, у зв'язку з чим 22 липня 2013р. між Підволочиським районним споживчим товариством та Приватним підприємцем-фізичною особою ОСОБА_1 укладено договір купівлі-продажу вказаного майна.

Дійсність даного правочину була предметом розгляду у справі №921/148/14-г/13 за позовом суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_1 до відповідача Підволочиського районного споживчого товариства.

За результатами розгляду вказаної справи Львівський апеляційного господарського суду, скасовуючи рішення господарського суду Тернопільської області рішенням від 17 березня 2014 року позов задоволено у постанові від 30.06.2016р. (яка набрала законної сили у відповідності до вимог статті 105 ГПК України у день її прийняття), дійшов висновку, що зміст договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року суперечить вимогам ст.ст. 344, 377, 655, 657, 658 ЦК України, ст.ст. 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", ч.6 ст.120 ЗК України, оскільки предметом договору купівлі-продажу від 22 липня 2013 року є нерухоме майно, відтак у силу закону такий договір підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню, і в той же час у матеріалах справи №921/148/14-г/13 були відсутні належні і допустимі докази, що підтверджують право власності продавця Підволочиського районного споживчого товариства на павільйон із адмінприміщеннями загальною площею 413,5 кв.м., торговий павільйон із складськими приміщеннями загальною площею 135,0 кв.м., вбиральню загальною площею 71,0 кв.м., два торгових піднавіси загальною площею 103,4 кв.м., загальна площа згідно техпаспорта 722,9 кв.м., розташованих за адресою: АДРЕСА_3 смт. Підволочиськ Тернопільської області.

Згідно з вимогами Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 07.07.2010 за № 2453-VI судові рішення, що набрали законної сили, є обов'язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об'єднаннями на всій території України. Обов'язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається процесуальним законом.

Нормами статті 35 Господарського процесуального Кодексу України встановлено, що преюдиційне значення для господарського суду мають обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, та які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд враховує, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України).

Таким чином, оскільки договір купівлі-продажу від 22 липня 2013 року нотаріально не посвідчено і не визнано судом таким, що відповідає умовам чинного законодавства України, а інших підстав та доказів набуття права власності на спірне нерухоме майно у передбачений законом спосіб позивачем в обґрунтування заявленої ним вимоги не наведено, а тому суд не вбачає підстав для задоволення позову.

Посилання ж позивача на протокол аукціону №2 від 11.07.2013р. з продажу спірного майна, який є дійсним і у судовому порядку не оскаржувався, судом оцінюється критично з огляду на те, що у відповідності до п. 4.2.1. Методичних рекомендацій про порядок продажу на аукціонах основних засобів в споживчій кооперації України, затверджених постановою Правління Укоопспілки 30.04.2013 N 106, право власності на об'єкти нерухомості, придбані на аукціоні, переходить до переможця аукціону з моменту нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі-продажу.

Факт передачі йому спірного майна на підставі акту приймання-передачі від 22.07.2013р., суд не приймає до уваги, оскільки до державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна зберігається за продавцем. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України), а покупець є його законним володільцем.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

За приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Крім цього, в процесі розгляду даного спору судом встановлено, що на момент подання позивачем розглядуваного позову, право власності на комплекс будівель та споруд ринку по АДРЕСА_3 зареєстрована у встановленому законом порядку за громадянином ОСОБА_6, що підтверджується копією витягу за результатом пошуку інформації про зареєстровані речові права, їх обтяження на об'єкт нерухомого майна у порядку доступу нотаріусів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.08.2015 р. і цей факт не заперечувався позивачем, відповідно така обставина позбавила його (позивача) права на пред'явлення позову про визнання за ним права власності на це майно.

Згідно ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача у справі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1.В позові відмовити.

На рішення господарського суду, яке не набрало законної сили, сторони у справі, прокурор, треті особи, особи, які не брали участь у справі, якщо господарський суд вирішив питання про їх права та обов'язки, мають право подати апеляційну скаргу через місцевий господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 20.09.2016р.

Суддя Н.М. Бурда