РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.09.2016Справа №910/16509/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича
до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014"
провизнання нікчемного правочину недійсним
суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Недотопа М.М. - представник за довіреністю № 57 від 30.08.16;
від відповідача Коновалов О.С. - представник за довіреністю від. 14.01.16

В судовому засіданні 28.09.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Банк національний кредит" в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "УПБ" Паламарчука В.В. звернулось до Господарського суду міста Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВФГ 2014» про визнання нікчемного правочину недійсним.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на думку позивача Договори про внесення змін № 1 від 27.06.2014 та Договір про внесення змін від 29.04.2015 до Депозитного договору № DU 1239/2014-1 від 26.06.2014, укладені між позивачем та відповідачем, є нікчемними з підстав, визначених п.1 с. 3 ст. 38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у зв'язку з незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв'яжу із чим банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату відповідачу грошових коштів у розмірі 41780,82 грн. У зв'язку з викладеним, відповідачу на підставі ч.4 ст. 38 Закону, було направлено повідомлення з пропозицією повернути банку вище вказані грошові кошти, але незважаючи на це, відповідач кошти добровільно не повернув та користується ними без достатніх підстав до цього часу, чим спричиняє збитки вкладникам та іншим кредиторам банку.

З наведених підстав позивач просить суд визнати недійсним нікчемний договір про внесення змін № 1 від 27.06.2014 та нікчемний Договір про внесення змін від 29.04.2015 до Депозитного договору № DU 1239/2014-1 від 26.06.2014, укладеного між ПАТ «Банк національний кредит» та ТОВ «ВГФ 2014» в частині незастосування заниженої процентної ставки при достроковому розірвані договору з ініціативи вкладника.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.2016 року порушено провадження у справі та призначено її розгляд на 28.09.2016 року.

В судове засідання 28.09.2016 представники сторін з'явились, надали документи на виконання вимог ухвали суду від 08.09.2016, крім того відповідач надав відзив на позовну заяву, відповідно до якого проти позову заперечує з наступних підстав.

27.06.2014 року, уклавши договір про внесення змін, сторони змінили п. 3.7 договору, яким було встановлено перерахунок процентної у разі дострокового розірвання з ініціативи вкладника депозитного договору, та встановили, що у разі припинення дії договору застави майнових прав, вкладник має право ініціювати дострокове розірвання депозитного договору, при цьому банк не здійснює перерахунок процентної ставки і повертає вкладнику всю суму депозиту та нарахованих процентів.

29.04.2015 між сторонами було укладено договір про розірвання договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013, а отже договір застави припинив свою дію в силу п.4.1.

Відповідач зазначає, що зважаючи на наявність договору про внесення змін на момент укладання договору про внесення змін від 29.04.2015 у банка не було майнових вимог, від яких останній міг би відмовитись укладаючи даний договір, оскільки відносини між банком та вкладником щодо дострокового припинення депозитного договору з ініціативи владника було урегульовано не 29.04.2015 , а 27.06.2014.

Крім того, відповідач зазначає, що вищевказані правовідносини вже досліджувались господарським судом м. Києва та Київським апеляційним господарським судом по справі № 910/2421/16 та було встановлено, що договір про внесення змін від 29.04.2015 до Депозитного договору не є нікчемним. Відповідач підкреслює, що доказів направлення повідомлення про визнання нікчемним договору про внесення змін від 27.06.2014 позивачем не надано.

В судовому засіданні 28.09.2016 представник позивача надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав, представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва встановив.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч. 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

26 червня 2014 року між Публічним акціонерним товариством "Банк національний кредит" (надалі - позивач, банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" (надалі - відповідач, вкладник) був укладений договір про депозитний вклад "Стандартний" строком на 12 місяців + 1 день (367 днів) в національній валюті (без капіталізації процентів) № DU1239/2014-1 (надалі - договір), відповідно до п. 2.1 якого, вкладник передає, а банк приймає на депозитний рахунок № 6005 в ПАТ "Банк національний кредит", МФО 320702, грошові кошти в сумі 250 000,00 грн. в національній валюті, на умовах цього договору.

Пунктом 2.2 Договору визначено, що депозит розміщується на строк з 26.06.2014 р. по 27.06.2015 р. включно; банк сплачує вкладнику процентну ставку за користування депозитом у розмірі 22.00% річних (п. 2.3).

За змістом п. 3.7 Договору вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. Банк повертає суму депозиту та нарахованих процентів протягом 10 днів з дня подання вкладником заяви про дострокове розірвання дії договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок вкладнику № 6001 в Банку. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 2,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

27 червня 2014 року між ПАТ "Банк Національний кредит" та ТОВ "ВГФ 2014" було укладено Договір про внесення змін №1 (надалі - Договір про внесення змін) до Депозитного договору, яким було змінено п.3.7. Депозитного договору та викладено в наступній редакції:

" 3.7. Вкладник має право після припинення дії Договору застави майнових прав №04-1280/1-1 від 27.06.2014р. звернутися з проханням про дострокове розірвання Договору і повернення суми Депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це Банк за 10 (десять) робочих днів до бажаної дати повернення суми Депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання відповідної заяви про дострокове розірвання дії Договору. Датою розірвання Договору вважається дата повернення суми Депозиту та нарахованих процентів Вкладнику.

Після припинення дії Договору застави майнових прав №04-1280/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014р. Банк повертає суму Депозиту та нарахованих процентів протягом 10 (десяти) днів з дня подання Вкладником заяви про дострокове розірвання Договору шляхом перерахування відповідної суми коштів на рахунок Вкладника".

Крім того, пункт 4.4.1 депозитного договору було викладено в наступній редакції: вкладник має право звернутись з проханням про дострокове розірвання договору і повернення договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом банківського операційного часу письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів, але тільки після припинення дії договору застави майнових прав № 04-1280/1-1 (вимоги отримання грошових коштів, що розміщені на вкладному (депозитному) рахунку) від 27.06.2014.

Депозитний договір було доповнено п.2.1 наступного змісту: майнові права на вклад є забезпеченням виконання зобов'язань ТОВ «Факторинг Фінанс» за договором про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013.

29.04.2015 між ТОВ «Факторинг Фінанс» та позивачем було укладено Договір про розірвання Договору про надання відновлювальної кредитної лінії № 05.1-85ю/2013/2-1 від 01.06.2013, а отже договір застави припинив свою дію в силу п.4.1 договору застави майнових прав №04-1280/1-1, укладеного 27.06.2014 р., а ТОВ "ВГФ 2014" як вкладник в силу Договору про внесення змін набув право дострокового розірвання Договору про депозитний вклад.

29.04.2015 сторони уклали договір про внесення змін до договору банківського вкладу № DU1239/2014-1 від 26.06.2014, відповідно до умов якого виклали п.3.7 договору в наступній редакції: «вкладник має право звернутися з проханням про дострокове розірвання договору і повернення суми депозиту в робочий день протягом операційного часу, письмово попередивши про це банк за 10 робочих днів до бажаної дати повернення суми депозиту та нарахованих процентів, шляхом подання заяви про дострокове розірвання дії договору. Датою розірвання договору вважається дата повернення суми депозиту та нарахованих процентів вкладнику. У випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою 22 процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Судом встановлено, що 20.04.2015 р. відповідач звернувся до банку із заявою про дострокове розірвання Депозитного договору, в зв'язку з чим 28.08.15 р. банком були перераховані вкладнику грошові кошти в сумі 295958,90 грн., з яких 250 000,00 грн. депозиту та 45958,90 грн. нарахованих відсотків, що підтверджується наявною в матеріалах справи випискою банку.

На підставі постанови Правління Національного банку України № 358 від 05.06.2015 року "Про віднесення Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 114 від 05.06.2015 року "Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит", згідно з яким з 08.06.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві "Банк Національний кредит".

Постановою Правління Національного Банку України від 28.08.2015 р. №563 розпочата процедура ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит".

Відповідно до Рішення виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 159 від 28.08.2015 р. та на виконання Постанови Правління Національного Банку України від 28.08.2015 року № 563, розпочато процедуру ліквідації Публічного акціонерного товариства "Банк Національний кредит" та призначено уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Паламарчука Віталія Віталійовича.

З моменту запровадження тимчасової адміністрації та призначення уповноваженої особи, тобто з початком процедури виведення неплатоспроможного банку з ринку і його ліквідації, до правовідносин з банком слід застосовувати положення Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", який є спеціальним, всі інші закони України можуть застосовуватись лише в тій частині, що не суперечать положенням цього Закону.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було направлено лист вих. № 04-08/2725 від 03.12.2015 року Щодо встановлення факту нікчемності правочину, в якому повідомлено відповідача, що уповноваженою особою фонду гарантування вкладів фізичних осіб було здійснено перевірку Договору про внесення змін до Договору банківського вкладу № DU1239/2014-1 від 26.06.2014, укладеного відповідачем та ПАТ «Банк національний кредит» та виявлено, що вказаний договір є нікчемним, з підстав, визначених п.1.ч.3 ст. 38 закону, у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв'язку з чим банк відмовився від власних майнових прав, що потягло за собою виплату відповідачеві грошових коштів в розмірі 41 780,82 грн.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача задоволенню не підлягають наступних підстав.

Відповідно до ст. 628 ЦК України, ст. 180 ГК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписом ст. 638 ЦК України, ст. 180 ГК України істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

За змістом п. 3 ст. 180 ГК України при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Як встановлено судом укладений між банком та відповідачем договір про депозитний вклад "Стандартний" №DU1239/2014-1 за своєю правовою природою є договором банківського вкладу, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 71 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст. 1058 Цивільного кодексу України за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором.

До відносин банку та вкладника за рахунком, на який внесений вклад, застосовуються положення про договір банківського рахунка (глава 72 цього Кодексу), якщо інше не встановлено цією главою або не випливає із суті договору банківського вкладу.

Стаття 1060 Цивільного кодексу України передбачає, що договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого Договором строку (строковий вклад). За договором банківського вкладу незалежно від його виду банк зобов'язаний видати вклад або його частину на першу вимогу вкладника, крім вкладів, зроблених юридичними особами на інших умовах повернення, які встановлені договором.

Банк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу.

Якщо договором не встановлений розмір процентів, банк зобов'язаний виплачувати проценти у розмірі облікової ставки Національного банку України (ч.1 статті 1061 ЦК України).

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 1066 Цивільного кодексу України визначено, що за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно частини 3 статті 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Судом встановлено, що 29.04.2015 договором про внесення змін до договору банківського вкладу №DU1239/2014-1, п. 3.7 договору викладено в новій редакції, зокрема: "у випадку розірвання цього договору з ініціативи вкладника, проценти нараховуються та сплачуються за ставкою у розмірі 22,0% процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку".

За доводами позивача, що не заперечується відповідачем, відповідач звернувся до позивача з листом від 20.04.2015, в якому просив достроково припинити дію Договору, за наслідками чого Банком були повернуті позивачу грошові кошти у розмірі 250 000,00 грн., а також нараховані проценти у розмірі 45958,90 грн., що підтверджується банківськими виписками з рахунку позивача.

Позивач вказує, що до вказаної суми відсотків неправомірно було включено грошові кошти у розмірі 41780,82 грн. як такі, що були сплачені на виконання нікчемного правочину.

За приписами п. 8 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" неплатоспроможний банк - це банк, щодо якого Національний банк України прийняв рішення про віднесення до категорії неплатоспроможних у порядку, передбаченомуЗаконом України "Про банки і банківську діяльність".

У ч. 1 ст. 76 Закону України "Про банки і банківську діяльність" (в редакції, що діяла станом на момент запровадження тимчасової адміністрації) передбачено, що НБУ зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів НБУ, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами НБУ; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст. 77 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначено підстави ліквідації банку, зокрема зазначено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання НБУ банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією ФГВФО. Так, НБУ має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії.

Судом встановлено, що відповідно до постанови Правління НБУ від 28 серпня 2015 р. № 563 "Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 28 серпня 2015 р. № 159, "Про початок процедури ліквідації ПАТ "Банк національний кредит" та делегування повноважень ліквідатора банку".

Згідно з даним рішенням з 31 серпня 2015 р. розпочато процедуру ліквідації ПАТ "Банк національний кредит" та делеговано всі повноваження ліквідатора ПАТ "Банк національний кредит", визначені статтями 37 та 38, частинами першою та другою статті 48 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", провідному професіоналу з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Паламарчуку Віталію Віталійовичу строком на 1 рік з 31 серпня 2015 року до 31 серпня 2016 року включно.

Частинами 1, 2, 4 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" встановлено, що уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити збереження активів та документації банку. Протягом дії тимчасової адміністрації уповноважена особа Фонду зобов'язана забезпечити перевірку правочинів, вчинених банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів, що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Фонд: 1) протягом дії тимчасової адміністрації, а також протягом ліквідації повідомляє сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняє дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів; 2) вживає заходів до витребування (повернення) майна (коштів) банку, переданого за такими договорами; 3) має право вимагати відшкодування збитків, спричинених їх укладенням.

У разі отримання повідомлення Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених частиною третьою цієї статті, кредитор зобов'язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. Такий нікчемний договір не може бути використаний для визначення ринкової ціни (ч. 5 ст. 38 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" ).

Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними, якщо банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог (п. 1 ч. 3 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб").

04.12.2015 уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк національний кредит" було направлено повідомлення № 04-08/2725 від 03.12.2015 щодо встановлення факту нікчемності правочину, а саме Договору про внесення змін до Договору банківського вкладу № DU1239/2014-1 від 26.06.2014 з підстав, визначених п.1 ч.3 ст. 38 ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у зв'язку із незастосуванням перерахунку нарахованих процентів за зниженою відсотковою ставкою, у зв'язку з чим банк відмовився від власних майнових вимог, що потягло за собою необґрунтовану виплату грошових коштів в розмірі 41780,82 грн.

Дослідивши вказане повідомлення позивача № 04-08/2725 від 03.12.2015, суд приходить до висновку, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Банк національний кредит" було встановлено факт нікчемності саме Договору про внесення змін від 29.04.2015, в той час як умова про нарахування процентів за ставкою у розмірі 2,0 % процента річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку, у випадку розірвання договору з ініціативи вкладника (абз.3 п.3.7 депозитного договору) була виключена з тексту договору шляхом укладення між сторонами 27.06.2014 Договором про внесення змін № 1 до Договору про депозитний вклад «Стандартний» № DU1239/2014-1.

Відтак, в момент укладення договору № 1 від 27.06.2014 , сторонами на власний розсуд було змінено пункт 3.7 договору про депозитний вклад, в тому числі, в частині застосування зниженої відсоткової ставки у випадку його розірвання за ініціативою вкладника.

Таким чином, суд зазначає, що вказане повідомлення позивача в будь-якому випадку не впливає на чинність п.3.7 в редакції Договору про внесення змін № 1 до Договору про депозитний вклад «Стандартний» № DU1239/2014-1 від 27.06.2014, оскільки станом на момент внесення сторонами змін до договору про депозитний вклад на підставі договору від 30.04.2015, положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки за погодженням сторін були вже виключені із умов договору про депозитний вклад.

Крім того, суд зазначає, що питання нікчемності договору про внесення змін від 29.04.2015 вже було предметом розгляду у справі № 910/2421/16 за позовом Публічного акціонерного товариства "Банк національний кредит" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВГФ 2014" про зобов'язання вчинити дії. Рішенням господарського суду м. Києва від 22.03.2016, що було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 04.07.2016, встановлено відсутність підстав для встановлення недійсності нікчемного правочину.

Статтею 215 Цивільного кодексу України визначено, що нікчемним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Пунктом 2.5.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що за змістом частини другої статті 215 Цивільного кодексу України нікчемний правочин, на відміну від оспорюваного, є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду. Однак це не виключає можливості подання та задоволення позову про визнання нікчемного правочину (господарського договору) недійсним.

Спори про визнання нікчемних правочинів недійсними підлягають вирішенню господарськими судами у загальному порядку. З'ясувавши, що оспорюваний правочин є нікчемним, господарський суд зазначає в резолютивній частині рішення про його недійсність або, за відсутності підстав для такого визнання, відмовляє в задоволенні позову.

Враховуючи положення ст.ст. 207, 215 Цивільного кодексу України, господарський суд зазначає, що нікчемний правочин є таким, якщо його недійсність встановлена законом, і останній є недійсним незалежно від наявності чи відсутності відповідного рішення суду.

Відповідно до частини 2 статті 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільного права може бути зокрема, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України.

Згідно статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити Цивільному Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Нормами ст. 204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, згідно з якою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ст. 216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Як встановлено судом під час розгляду справи, уклавши Договір про внесення змін від 29.04.15 р. до Депозитного договору сторони добровільно на власний розсуд змінили пункт 3.7 такого Договору, яким було встановлено нарахування та сплата процентів у випадку розірвання Договору з ініціативи вкладника у розмірі 22,00 проценти річних за весь період знаходження коштів на депозитному рахунку.

Тобто, внесенням сторонами змін до договору на підставі договору про внесення змін № 1 від 27.06.14 р. положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки були виключені за погодженням сторін із умов Договору, а саме сторонами було врегульовано право вкладника на дострокове розірвання Депозитного договору та на момент виплати вкладнику депозитних коштів діяла редакція, в якій положення про можливість застосування зниженої відсоткової ставки за погодженням сторін вже були виключені.

Таким чином з огляду на вищевикладене суд приходить до висновку, що позивачем не доведено суду належними та допустимими доказами існування підстав для визнання недійсним нікчемного Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 та Договору про внесення змін від 29.04.2015 до Депозитного договору № DU 1239/2014-1 від 26.06.2014, укладеного між ПАТ «Банк національний кредит» та ТОВ «ВГФ 2014» в частині незастосування заниженої процентної ставки при достроковому розірвані договору з ініціативи вкладника, обставини, які вказують на наявність ознак нікчемного правочину згідно статті 215 Цивільного кодексу України, відсутні.

Відповідно до ч.1 статті 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч.1 статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

З огляду на вищевказане, враховуючи недоведеність підстав нікчемності Договору про внесення змін № 1 від 27.06.2014 та Договору про внесення змін від 29.04.2015 до Депозитного договору № DU 1239/2014-1 від 26.06.2014, позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України судові витрати покладаються судом на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ч.1 ст. 32, ст.ст. 33, 34, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 03.10.2016

Суддя Пукшин Л.Г.