КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р. Справа№ 910/9561/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Яковлєва М.Л.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 20.09.2016 року

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року

у справі № 910/9561/16 (суддя: Мудрий С.М.)

за позовом публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"

до товариства з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет"

про визнання недійсними п. 4.3, 4.4, 4.5 договору позики №09/12-15 від 09.12.2015 року

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року у справі № 910/9561/16 в позові відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач - публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить винести постанову, якою скасувати рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року у справі № 910/9561/16 та прийняти нове рішення, яким визнати недійсними п. 4.3, п. 4.4, п. 4.5 договору позики від 09.12.2015 року № 09/12-15, укладеного між публічним акціонерним товариством "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" та товариством з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет".

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 року у складі колегії суддів: головуючий суддя - Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Ільєнок Т.В. порушено апеляційне провадження у справі № 910/9561/16 та призначено до розгляду.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2016 року у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці та судді Ільєнок Т.В. у відрядженні для роботи у Національній школі суддів України, визначено новий склад суду: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року у справі №910/9561/16 прийнято до провадження у складі колегії суддів: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Гончаров С.А., Яковлєв М.Л.

У відзиві на апеляційну скаргу товариство з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет", вважає подану скаргу позивача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, відповідач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судових засідання суду апеляційної інстанції 13.09.2016 року та 20.09.2016 року представник позивача надав суду свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив апеляційний господарський суд скаргу задовольнити рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Представник відповідача у судовому засіданні 20.09.2016 року, також надав суду свої пояснення по справі в яких, заперечив проти задоволення апеляційної скарги на підставі доводів зазначених у відзиві на скаргу. Представник вважає апеляційну скаргу необґрунтованою та безпідставною, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, 09.12.2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Вог Аеро Джет" (позикодавець) та філією "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (позичальник) укладено договір позики №09/12-15.

Згідно з п.1.1 договору позикодавець передає у позику позичальникові продукцію найменування, марка якої вказується у пункті 1.2 договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої ж кількості та не нижчої якості. Найменування продукції: паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо) (п.1.2 договору).

Оціночна вартість однієї тони продукції, що передається у позику становить 17149,98 (сімнадцять тисяч сто сорок дев'ять гривень), 98 коп., включаючи ПДВ та акцизний збір, що є звичайною ціною продукції на дату укладання цього договору (п.1.3 договору). Пунктом 1.4 договору передбачає, що даний договір є безпроцентним. Позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 15 000 (п'ятнадцять тисяч) тон (п.2.1 договору).

В подальшому, між сторонами укладалися додаткові угоди, так додатковою угодою №2 від 01.02.2016 року по договору позики №09/12-15 від 09.12.2015 року, в якій сторони передбачили, що позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 20 000 тон.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що позикодавець зобов'язаний передати позичальникові продукцію відповідно до розділу 2 договору, узгодженими партіями у строк до "30" грудня 2015р.

Позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію у кількості фактично поставленої узгодженими партіями, не нижчої якості, як це вказано в пункті 2.2 даного договору, у строк до "01" березня 2016р. Кількість продукції, яку позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю, повинна відповідати кількості, вказаній в актах приймання-передачі продукції, підписаних сторонами, відповідно до яких продукція передана у позику (п.3.2 договору).

Відповідно до п.7.1 договору даний договір є укладеним з моменту передання продукції та діє до "03" березня 2016р.

Як зазначає позивач та вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, відповідач передав позивачу 20 108,212 тон дизпалива, що підтверджується підписаними актами прийому-передачі нафтопродуктів. При цьому, позивачем, до закінчення строку дії договору було повернуто лише частину позики, а саме 4 300,00 тон дизпалива на суму 73 744 914,00 грн. (відповідно до акту приймання-передачі дизпалива від 05.02.2016 № 1).

Повернення дизпалива в кількості 15 808,212 тон здійснено позивачем після закінчення дії договору.

Спір у справі виник у зв'язку тим, що даний договір, на думку позивача, підписаний з боку позивача під впливом тяжких обставин і на вкрай невигідних умовах, у зв'язку з чим просить визнати недійсними п. 4.3, 4.4, 4.5 договору позики №09/12-15 від 09.12.2015 року.

Відповідно до п.4.3 договору у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього договору, позичальник сплачує позикодавцю штрафу у розмірі 1% від суми продукції, переданої в позичку, за кожний день прострочення повернення.

У разі неповернення та/або прострочки повернення продукції позичальником позикодавцю в строк, зазначений у п. 3.2 даного договору позичальник оплачує позикодавцю вартість неповернутої продукції, виходячи з оціночної вартості продукції, зазначено п.1.3 даного договору, протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту порушення своїх зобов'язань (п.4.4 договору).

Згідно з п.4.5 договору у разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених п.4.4 цього договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки.

Тяжкою обставиною, позивач зазначає необхідність забезпечення безперебійного руху поїздів у новорічні та різдвяні свята в січні 2016р., виникнення критичної ситуації з дизельним паливом, у зв'язку із зупиненням Антимонопольним комітетом України процедури закупівлі дизельного палива.

Відповідно до статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частина 1 статті 202 ЦК України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ч.1 статті 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до ч. 2 статті 509 ЦК України, зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина 1 статті 626 ЦК України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до ч. 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

Згідно з абз. 5 підпункту 3.10 п. 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013 року, ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача.

Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 року передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Отже, правочин, вчинений під впливом тяжкої обставини, носить такі обов'язкові ознаки: особа вчиняє такий правочин під впливом тяжкої для неї обставини; особа вчиняє правочин на вкрай невигідних для себе умовах; особа вчиняє такий правочин добровільно та може бути ініціатором такого правочину; особа усвідомлює, що вчиняє такий правочин на вкрай невигідних для себе умовах, але вимушена це зробити під впливом тяжкої обставини; друга сторона повинна усвідомлювати, що контрагент перебуває під впливом тяжкої обставини і вчиняє правочин вимушено, та скористатися цим.

Вищевказана Постанова Пленуму Верховного Суду України роз'яснює, що тяжкими обставинами можуть бути, зокрема, тяжка хвороба особи, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. При цьому, вкрай невигідними умовами є не просто невигідний правочин, а щоб невигідність була явною та матеріальна втрата була неспіврозмірною з набутим правочином або вказане різнилось з нормальними умовами такого роду договорів (оціночне поняття).

Відповідно до Узагальнення Верховного Суду України Практики розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 24.11.2008р. визначено, що для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.

Так, як під час розгляду справи у суді першої інстанції так і під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції, тяжкими обставинами позивач вказує відсутність запасів дизельного палива для забезпечення безперебійного руху поїздів у новорічні та різдвяні свята 2016р.

Разом з тим, у позовній заяві крім вказаного, скаржник зазначає, що станом на 03.12.2015р. середній запас дизельного палива на залізницях України становив 10 діб, тобто до 12.12.2015р. Договір позики було укладено 09.12.2015р., відповідно до умов якого позикодавець зобов'язувався передати позичальникові продукцію у строк до 30.12.2015р., а тому, на переконання колегії суддів, даний договір не міг усунути так звану тяжку обставину в перевезеннях позивача, яка вже мала наступити, відповідно до тверджень позивача.

Крім того, судова колегія апеляційного господарського суду вважає необґрунтованими доводи скаржника, що скрутне становище із запасами палива на залізниці викликало рішення Антимонопольного комітету України №2095-р/пк-ск від 25.11.2015р. про призупинення процедури закупівлі палива, оскільки, як вірно зазначив суд першої інстанції, процедура закупівлі позивачем палива регулюється Законом України «Про здійснення державних закупівель» та позивач обізнаний із строками та умовами здійснення процедури закупівлі.

Як вірно зазначив місцевий господарський суд, відповідно до умов Закону України «Про здійснення державних закупівель» процедура закупівлі займає певний час, про те, що торги можуть бути оскаржені іншими учасниками визначено Законом і не могло бути несподіванкою для позивача. Крім того, навіть у випадку відсутності скарг інших учасників на процедуру закупівлі, укладення договору з переможцем торгів теж займає певний час.

Відповідно до абз. 4 ч.2 статті 31 Закону України «Про здійснення державних закупівель» замовник укладає договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано, не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції відповідно до вимог документації конкурсних торгів та акцептованої пропозиції. З метою забезпечення права на оскарження рішень замовника договір про закупівлю не може бути укладено раніше ніж через 10 днів з дати оприлюднення на веб- порталі Уповноваженого органу повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів.

Оскільки, умови здійснення закупівель визначені законом та є відомими позивачеві, оскарження процедури закупівлі не могло бути несподіванкою для позивача та є нормальним процесом, який позивач міг передбачити.

За таких обставин, судова колегія апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що оскарження процедури закупівлі не може вважатися тяжкою обставиною, адже даний факт може бути спрогнозований позивачем.

До того ж, як правильно зазначив місцевий господарський суд, позивач є підприємством державного значення, яке безумовно повинно мати плани закупівлі необхідної кількості палива. Оскільки, новорічні свята є явищем щорічним, а тому підприємством передбачаються необхідні об'єми палива на рік, з урахуванням додаткових витрат та можливих форс-мажорних обставин.

Таким чином, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було доведено суду наявність тяжких обставин, що спонукали його до укладення договору позики.

Крім того, відповідно до п.1.4 договору позики він є безпроцентним. Тобто, на позивача, за договором, покладався лише обов'язок повернути продукцію, що належить позивачеві, у визначений строк, відповідної кількості та не нижчої якості, яку було надано безоплатно, без будь-якої комерційної вигоди. Відповідальність відповідача наступає, виключно за умови порушення ним умов договору та взятих на себе обов'язків з повернення продукції.

Як вірно зазначив суд першої інстанції, позивач міг звернутися до відповідача з проханням продовжити термін повернення продукції та укласти відповідну додаткову угоду. Однак, позивачем таких дій вчинено не було, позивач будь-яких листів такого змісту до відповідача не направляв.

Відповідно до ч. 2 статті 6 ЦК України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Згідно ч. 3 статті 6 ЦК України сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Таким чином, як вірно зазначив суд першої інстанції, договірні зобов'язання базуються на принципі волевиявлення сторін, згідно з яким вирішення судом неврегульованих питань (умов), що виникли при укладенні договору, можливе за спільною згодою сторін. Виняток з цього правила становлять договори, засновані на державному замовленні.

Крім того, відповідно до ч.1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що зазначена відповідальність є обов'язковою умовою для договорів позики та визначена на законодавчому рівні.

Судова колегія вважає, що позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції не було доведено існування обставин на які він посилався в обґрунтування позовних вимог, а тому місцевим господарським судом правомірно було відмовлено у задоволенні позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 99, 101-105 ГПК України, господарський апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" на рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року у справі № 910/9561/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 11.07.2016 року у справі № 910/9561/16 залишити без змін.

3. Справу № 910/9561/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.А. Гончаров

М.Л. Яковлєв