ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

"19" вересня 2016 р. Справа № 911/2452/16

за позовом Селянського фермерського господарства Деметра, с. Петрівське, Таращанський р-н.

до Товариства з обмеженою відповідальністю Маруна Нью, с. Соколівка, Васильківський р-н

про стягнення 77 746,49 грн.

Суддя Щоткін О.В.

за участю представників сторін:

позивач ОСОБА_1 голова СФГ «Деметра»;

ОСОБА_2 адвокат, свідоцтво № 4662/10;

відповідач не зявився.

СУТЬ СПОРУ:

До господарського суду Київської області надійшла звернулось Селянське фермерське господарство Деметра (позивач) з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю Маруна Нью (відповідач) про стягнення 92 746,49 грн. за Договором купівлі-продажу № 24/05 від 24.05.2016, з яких: 88 237,69 грн. основного боргу, 4147,17 грн. пені, 361,63 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 04.08.2016 у справі №911/2452/16 було порушено провадження та призначено до розгляду на 19.09.2016 року.

Позивач, в порядку статті 22 Господарського процесуального кодексу України, подав заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просить суд стягнути з відповідача 77 746,49 грн., з яких: 73 237,69 грн. основного боргу, 4147,17 грн. пені, 361,63 грн. 3% річних.

Подана заява обґрунтована тим, що відповідачем вже після порушення провадження у справі було сплачено 15 000,00 грн., на підтвердження чого позивач надав банківські виписки по рахунку.

Відповідно до ч. 4 статті 22 ГПК України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу, в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог.

Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 55 ГПК України, ціна позову визначається у позовах про стягнення грошей - стягуваною сумою або сумою, оспорюваною за виконавчим чи іншим документом, за яким стягнення провадиться у безспірному (безакцептному) поряду.

Враховуючи те, що у відповідності до вищезазначених норм законодавства, ціну позову вказує позивач, суд зазначає, що з урахуванням заяв про зменшення розміру позовних вимог має місце нова ціна позову 77 746,49 грн., виходячи з якої й вирішується спір.

Відповідач у судове засідання 19.09.2016 року не забезпечив явку свого повноважного представника, хоча про дату, час і місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення поштового відправлення № 078, письмового відзиву на позов та інших документів, витребуваних судом, не подав, обґрунтованого клопотання про відкладення розгляду справи до суду не надсилав.

З даного приводу суд зазначає, що, у випадку незявлення у засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них, справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Аналогічна правова позиція зазначена в п. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції».

Враховуючи, що неявка відповідача у судове засідання не перешкоджає розгляду спору по суті, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за наявними в ній матеріалами відповідно до статті 75 ГПК України за відсутності представника відповідача.

У судовому засіданні позивач просив розглянути подану разом з позовною заявою, заяву про забезпечення позову.

Розглянувши заяву позивача про вжиття заходів забезпечення позову, суд зазначає наступне.

Відповідно до ст. 66 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо).

Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України №16 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову».

З урахуванням вищенаведених норм, суд зазначає, що позивач, повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, однак позивачем не обґрунтовано заяву про забезпечення позову.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову з огляду на її необгрунтованість.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами.

Відповідно до ч. 1 статті 85 ГПК України, прийняте рішення оголошується господарським судом у судовому засіданні після закінчення розгляду справи.

19.09.2016 року в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення присутнього у судовому засіданні представника позивача, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності, суд,-

встановив:

24 травня 2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Маруна Нью (Покупець) та Селянським фермерським господарством Деметра (Продавець) укладено договір купівлі-продажу № 24/05, відповідно до умов якого, Продавець зобовязується передати у власність Покупця товар, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити його на умовах цього договору.

Згідно п. 2.1. Договору, Продавець передає товар у розпорядження Покупця після 100% оплати.

Пунктом 3.1. Договору передбачено, що оплата товару здійснюється протягом пяти днів з моменту підписання цього Договору.

На виконання умов договору, позивачем 24.05.2016 року було здійснено поставку товару на загальну суму 88 237,69 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією підписаної та скріпленої печатками сторін видатковою накладною № 6 та виставлено відповідачу рахунок на оплату товару.

Втім, як стверджує позивач, відповідач свої зобовязання з оплати товару не виконав та не сплатив позивачу 88 237,69 грн. вартості отриманого товару, у звязку з чим останній був змушений звернутись до суду з позовом.

Після звернення позивача з позовом до суду, відповідачем частково було сплачено грошові кошти за поставлений товар, в сумі 15 000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками, які наявні у матеріалах справи.

Таким чином, сума основного боргу за поставлений товар на момент винесення рішення становить 73 237,69 грн.

Стаття 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 7 ст. 193 Господарського кодексу України, не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно зі ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона постачальник зобовязується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні покупцеві товар (товари), а покупець зобовязується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

До відносин поставки, не врегульованих Господарським кодексом України, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу (ч. 6 ст. 265 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частиною 1 ст. 692 Цивільного кодексу України передбачено, що покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 33 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Відповідач заявлених до нього вимог щодо стягнення заборгованості за Договором поставки № 24/05 не спростував, належних та допустимих доказів, які підтверджують виконання ним зобовязань у повному обсязі за зазначеним договором суду не надав.

З огляду на вищевикладене та враховуючи, що борг відповідача перед позивачем на час прийняття рішення не погашений, його розмір підтверджується наявними матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 73 237,69 грн. основного боргу є доведеними, обґрунтованими, підтверджені належними доказами і підлягають задоволенню.

Крім суми основного боргу, позивач просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 4147,17 грн., яка була розрахована позивачем на суму заборгованості у розмірі 88 237,69 грн. за період з 30.05.2016 по 18.07.2016.

Пунктом 4.2. Договору передбачено, що за порушення строку оплати товару Покупець сплачує Продавцю пеню у розмірі 0,5% від суми простроченого платежу за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ.

Відповідно до вимог статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій (неустойки, штрафу, пені) за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до статті 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Статтею 3 вказаного закону встановлено, що розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Як свідчить наведений позивачем розрахунок пені, фактичне нарахування пені проведено позивачем у розмірі, що не перевищує подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який нараховується пеня, від сум простроченого платежу за кожний день прострочення, у звязку з чим суд прийшов до висновку, що таке нарахування позивачем здійснено правомірно.

Суд, перевіривши розрахунок пені за допомогою калькулятора штрафів системи Ліга-Закон, з урахуванням норм чинного законодавства та умов договору, застосовуючи подвійну облікову ставку НБУ встановив, що сума пені становить 4158,74 грн.

Водночас, суд зазначає, що у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 4147,17 грн. пені, тоді як за розрахунком суду розмір пені є більшим і становить 4158,74 грн., проте, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

З аналізу даної норми вбачається, що господарський суд не має права з власної ініціативи виходити за межі заявлених позовних вимог. Відтак, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 4147,17 грн. обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню.

Також позивач просить суд стягнути з відповідача 361,63 грн. 3 % річних, що нараховані на суму заборгованості у розмірі 88 237,69 грн. за період з 30.05.2016 по 18.07.2016.

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд, перевіривши розрахунок 3 % річних за допомогою калькулятора штрафів системи Ліга-Закон, з урахуванням норм чинного законодавства встановив, що сума 3 % річних становить 362,62 грн.

Водночас, суд зазначає, що у позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача 361,63 грн. 3 % річних, тоді як за розрахунком суду розмір 3 % річних є більшим і становить 362,62 грн., проте, відповідно до пункту 2 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

З аналізу даної норми вбачається, що господарський суд не має права з власної ініціативи виходити за межі заявлених позовних вимог. Відтак, суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 3 % річних у розмірі 361,63 грн. обґрунтованою, а відтак такою, що підлягає задоволенню.

Враховуючи вищезазначене, позовні вимоги про стягнення з відповідача 73 237,69 грн. основного боргу, 4147,17 грн. пені та 361,63 грн. 3% річних є доведеними, обґрунтованими, підтверджені доказами і підлягають задоволенню у повному обсязі.

Також позивач просить стягнути з відповідача на свою користь 20 000,00 грн. витрат на оплату послуг адвоката.

В матеріалах справи міститься копія свідоцтва № 4662/10 про право заняття адвокатською діяльністю ОСОБА_2, копія видаткового касового ордеру № 25 від 18.07.2016, відповідно до якого були оплачені послуги адвоката, копія договору про надання правової допомоги від 18.07.2016 та копія підписаного акту приймання-передачі гонорару.

Склад судових витрат визначений ст. 44 ГПК України і складається з судового збору, сум, що підлягають сплаті за проведення судової експертизи, призначеної господарським судом, витрат, повязаних з оглядом та дослідженням речових доказів у місці їх знаходження, оплати послуг перекладача, адвоката та інших витрат, повязаних з розглядом справи.

Витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, повязані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських обєднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною пятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-от угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригінала ордеру адвоката, виданого відповідним адвокатським обєднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Розподіл сум інших, крім судового збору, судових витрат здійснюється за загальними правилами частини п'ятої статті 49 ГПК, тобто при задоволенні позову вони покладаються на відповідача, при відмові в позові - на позивача, а при частковому задоволенні позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За тими ж правилами здійснюється й розподіл сум цих витрат у розгляді господарським судом апеляційних і касаційних скарг.

Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Пленуму Вищого господарського суду України, від 21.02.2013 № 7 "Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України".

З огляду на те, що матеріалами справи підтверджено правовий статусу адвоката, наявність доказів фактичного перерахування йому коштів позивачем, суд дійшов висновку, що позивачами понесені витрати в сумі 20 000,00 грн. на оплату послуг адвоката в розумінні статті 44 ГПК України.

Разом з тим, суд вважає заявлену суму у розмірі 20 000,00 грн. за оплату послуг адвоката не співрозмірною та завищеною.

Згідно з п. 11 Інформаційного листа ВГСУ N 01-8/155 від 13.02.2002 р., вирішуючи питання про розподіл витрат, які підлягають сплаті за послуги адвоката, господарський суд має враховувати, що розмір відшкодування названих витрат не повинен бути неспіврозмірним,тобто явно завищеним. За таких обставин суд з урахуванням матеріалів конкретної справи, зокрема, ціни позову може обмежити цей розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Аналогічні положення викладені у п.6.5 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р.

Згідно статті 30 Закону «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Враховуючи те, що при визначенні суми витрат на послуги адвоката, що підлягає до стягнення слід дотримуватись принципу «розумного обґрунтування» розміру оплати юридичної допомоги, закріпленого в Правилах адвокатської етики, а саме: наявність певних факторів, що мають братись до уваги при визначенні розміру оплати: обсяг часу і роботи, що вимагається для адвоката, його адвокатський досвід, науково-теоретична підготовка, суд вирішив дослідити спів розмірність гонорару, виконаній адвокатом роботі.

Відповідно до статті 28 Правил адвокатської етики, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час на виконання доручення.

Жодний з факторів, вказаних у частині третій цієї статті, не має самодостатнього значення; вони підлягають врахуванню в їх взаємозв'язку стосовно до обставин кожного конкретного випадку.

У визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо. Докази, які підтверджують розумність витрат на оплату послуг адвоката, повинна надавати сторона, що вимагає відшкодування таких витрат.

Зважаючи на відсутність в матеріалах справи акту виконаних робіт, що не дає можливості суду визначити обєм робіт, який фактично був виконаний адвокатом за договором про надання правової допомоги від 18.06.2016, вартості економних транспортних послуг, вартості оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; відомостей органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; а також враховуючи те, що отримання позивачем юридичних послуг, пов'язаних з представленням інтересів останнього, не є обов'язковими витратами, які особа має зробити для відновлення свого порушеного права, а вибір конкретного адвоката, який представлятиме його інтереси є його особистим правом; беручи до уваги ціну позову, тривалість розгляду і незначну складність справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги про стягнення з відповідача витрат на оплату послуг адвоката у розмірі 20 000,00 грн. є неспіврозмірними та завищеними.

Дослідивши матеріали справи, а також враховуючи вищезазначені приписи законодавства України, суд дійшов висновку про зменшення вищезазначеної суми до 2000 грн. 00 коп.

Стосовно розподілу судового збору суд зазначає наступне.

За приписами ст.4 Закону України «Про судовий збір» за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати.

Відповідно до ст.8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2016 рік» розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року становить 1378,00 грн.

Отже, за розгляд позовної вимоги про стягнення 77 746,49 грн. до сплати підлягає судовий збір у розмірі 1378,00 грн.

Таким чином, згідно до ст. статті 49 ГПК України, з відповідача підлягає до стягнення 1378,00 грн. судового збору.

В свою чергу, позивачем було сплачено 1391,21 грн. судового збору, що підтверджується квитанцією від 20.07.2016 року.

З приводу надмірно сплаченого судового збору, суд звертає увагу позивача на те, що відповідно до п. 1 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи те, що позивачем було сплачений судовий збір в більшому розмірі, ніж встановлено законом, він має право на повернення надмірно сплаченої суми судового збору, у випадку подання відповідного клопотання до суду.

Керуючись статтею 124 Конституції України, статтями 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

вирішив:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю Маруна Нью (08666, Київська обл., Васильківський р-н, с. Соколівка, вул. Леніна, 1, ) на користь Селянського фермерського господарства Деметра (09531, Київська обл., Таращанський р-н, с. Петрівське, вул. Червона, 18, ) 73 237 (сімдесят три тисячі двісті тридцять сім) грн. 69 коп. основного боргу, 4147 (чотири тисячі сто сорок сім) грн.17 коп. пені, 361 (триста шістдесят одну) грн.63 коп. 3% річних, 2000 (дві тисячі) грн. 00 коп. витрат на послуги адвоката та 1378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

3. Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Дата підписання повного тексту рішення 27.09.2016р.

Суддя О.В. Щоткін