РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2016№910/12815/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жефко Україна»

про стягнення 544 541,13 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивачa: Даценко О.І. за довіреністю від 31.12.2015 р.;

від відповідача: Мильцева В.С. за довіреністю від 31.12.2015 р.;

Каганець А.В. за довіреністю від 12.09.2016 р.;

Павленко В.І. за довіреністю від 12.09.2016 р.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Орлан-Транс-Груп» (далі - позивач) звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Жефко Україна» (далі - відповідач) про стягнення 544 541,13 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 18.07.2016 порушено провадження у справі №910/12815/16, її розгляд призначено на 01.08.2016.

В судовому засіданні 01.08.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, оголошено перерву до 22.08.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.08.2016, на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи відкладено на 12.09.2016. 09.09.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 12.09.2016 позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

В судовому засіданні 12.09.2016 представник відповідача подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи, проти задоволення позову заперечив з підстав, викладених у відзивах на позовну заяву, просив суд застосувати строк позовної давності до спірних правовідносин.

У судовому засіданні 12.09.2016 судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.09.2012 між позивачем (перевізник) та відповідачем (клієнт) було укладено Договір №О-ТLA-01-09-12 (далі - Договір), предметом якого відповідно до п. 2.1. є погодження умов, на яких здійснюється міжнародні і внутрішні дорожні перевезення, визначається вартість послуг перевізника, вимоги до технічного стану і зовнішнього вигляду його рухомого составу, а також встановлюється контроль за виконанням вимог законодавства не тільки національного і міжнародного, але й інших держав через території яких пролягає маршрут перевезення.

При цьому, умови надання послуг на регулярній основі вказані в додатку 1.1. до даного договору (п.2.2. договору).

Пунктом 13.1. зазначеного договору передбачено, що послуги здійснені перевізником на регулярній основі мають бути сплачені клієнтом у відповідності до додатку 1.1.

Порядок оплати передбачено у п.13.2.1 Договору - клієнт зобов'язаний оплатити рахунок перевізника шляхом перерахування на протязі 10 календарних днів з дня надання перевізником всіх належним чином оформлених документів вказаних в п. 13.2.5 даного договору. Строк дії договору визначений у п. 14.1. Договору, відповідно до якого даний договір вважається укладеним в день підписання та скріплення печатками сторін та діє протягом двох років з моменту укладення договору, якщо інше не буде узгоджено сторонами шляхом підписання додаткової угоди.

Відповідно до п. 13.1. договору послуги, надані перевізником на регулярній основі повинні бути оплачені клієнтом відповідно до додатку № 1.1.

01.09.2012 р. між сторонами підписаний додаток № 1.1 до вищевказаного договору, відповідно до якого сторони погодили, що клієнт (відповідач) зобов'язується забезпечити гарантований оплачувальний пробіг (ГОП) кожного технічно справного автопроїзду: 108 000 км/рік (п. 3.1).

Також, п. 1.6 Додатку 1.1. передбачено, що в разі, якщо фактичний річний пробіг автопоїзду буде менше ніж гарантований оплачувальний пробіг, то різницю між фактичним річним пробігом і погодженим в даному додатку гарантованим оплачувальним пробігом сплачує клієнт перевізнику по ставці гарантованого оплачувального річного пробігу.

Пунктом 2.1. додатку 1.1. визначено, що ставка дорівнює 0,75 Євро в тому числі ПДВ за кожен кілометр фактичного місячного пробігу.

Оскільки відповідач належним чином не виконував взяті на себе за Договором зобов'язання з оплати наданих позивачем послуг, позивач звернувся до суду з позовом, посилаючись на те, що відповідач в порушення умов п. 3.1. додатку 1.1. договору не забезпечив позивача мінімально гарантованим оплачуваним пробігом кожного автопоїзду (10 автопоїздів) у розмірі 108 000 км/рік., внаслідок чого на підставі п. 1.6 Додатку до договору повинен сплатити різницю між фактичним річним пробігом та погодженим у даному додатку гарантованим оплачуваним пробігом за ставкою гарантованого оплачуваного річного пробігу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.06.2016 у справі № 910/21373/15, яке залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 06.09.2016, позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Жефко України" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Орлан-Транс-Груп" 5 258 330 грн. 07 коп. - основного боргу, 615 145 грн. 90 коп. - пені, 302 898 грн. 00 коп. 3% річних, 3 706 984 грн. 47 коп. інфляційних втрат, 84 116 грн. 44 коп. судових витрат за проведення експертизи та 57 002 грн. 00 коп. судового збору; в іншій частині позову відмовлено.

Розглядаючи позовні вимоги, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, оскільки відповідач не виконав зобов'язання з оплати різниці позивачу між фактичним річним пробігом та погодженим у Договорі гарантованим оплачувальним пробігом та має перед позивачем заборгованість. У зв'язку з невиконанням відповідачем зобов'язань по договору № О-TLA-01-09-12 від 01.09.2012 року, на підставі п. 13.2.3 стягнув пеню та за порушення виконання по оплаті відповідно до вимог ст. 625 ЦК України три відсотки річних та втрати від інфляції.

Звертаючись до суду з даним позовом позивач зазначає, що від початку дії Договору середня ціна дизельного палива була стабільна, а незначні коливання не перевищували 5% від ціни дизельного палива, погодженої сторонами у Договорі. Проте, політична криза та пов'язана з нею економічна нестабільність, яка була спричинена відходом політичного керівництва країни від законодавчо закріпленого курсу на Європейську інтеграцію та подальшою протидією цьому курсу, спричинили значне зростання цін, у тому числі на дизельне пальне.

Згідно з п. 1.3. Додатку № 1.4. до Договору сторони домовились, що зміни вартості дизельного палива будуть визначатись на підставі даних, опублікованих на сайті http://biz.liga.net/avto/fuel/DT (середня вартість дизельного палива за всіма регіонами України).

Пунктом. 1.4. Додатку № 1.4. до Договору сторони визначили механізм перерахунку вартості фрахту при зміні ціни палива:

а) перерахунок ціни палива можливий при підвищенні чи пониженні середньої вартості палива на 5% протягом місяця від початку дії контракту та до останньої зміни вартості фрахту з причини застосування паливного фактору. Середня вартість палива визначається як середня величина від середніх вартостей палива на ринку України за всі дні періоду за який здійснюється розрахунок (наприклад календарного місяця). Дані для розрахунку опубліковані на сайті http://biz.liga.net/avto/fuel/DT.

b) збільшення вартості фрахту буде розраховано за наступними формулами:

V% = _(V1-V0)/V0х100

NFS=FC+FC хV% хF%

де:

NFS - нова вартість фрахту;

FC - попередня вартість фрахту;

F% - паливна складова;

V% - збільшення вартості палива у % до первісної вартості палива;

V0 - первісна вартість палива;

V1 - середня вартість палива на поточний момент.

На підставі п. п. 1.3., 1.4. Додатку № 1.4. до Договору позивач неодноразово звертався до відповідача з пропозиціями щодо збільшення перерахунку вартості фрахту у зв'язку із зміною ціни палива, проте означені пропозиції позивача відповідачем залишені без відповіді та задоволення.

Розраховуючи заявлену до стягнення суму грошових коштів позивач виходив із фактичного збільшення ціни дизельного палива у період дії Договору, підтвердженням чого є Довідка № 1895 від 14.06.2016 р. про середню вартість дизельного палива згідно даних сайту http://biz.liga.net/avto/fuel/DTта даних ТОВ «Консалтингова компанія «А-95».

Так, за розрахунками позивача, за надані послуги відповідач повинен доплатити позивачу 544 541,13 грн. у зв'язку із збільшенням ціни палива, яке мало місце у період з 01.09.2012 по 31.08.2014.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Статтею 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

Частиною 1 статті 628 Цивільного кодексу України передбачено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Вимогами статті 909 Цивільного кодексу України унормовано, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

При цьому, частиною 5 статті 308 Господарського кодексу України передбачено, що про прийняття вантажу до перевезення перевізник видає вантажовідправнику в пункті відправлення документ, оформлений належним чином.

Як вбачається зі змісту укладеного між сторонами Договору відповідач не є вантажовідправником товару, а відповідно до п. 1.3 Договору взяв на себе зобов'язання щодо забезпечення перевізника (позивача) певною кількістю замовлень, а також на підставі п. 3.4 договору забезпечує складання транспортних накладних.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Зважаючи на те, що відповідач не є а ні вантажовідправником, а ні вантажоотримувачем товару, суд дійшов висновку, що укладений між сторонами Договір за своєю правовою природою є договором про надання послуг, що містить в собі елементи різних договорів (змішаний договір).

Можливість укладання такого договору передбачено статтями 901 та 628 Цивільного кодексу України. Згідно з частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною 1 статті 632 Цивільного кодексу України передбачено, що ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін. У випадках, встановлених законом, застосовуються ціни (тарифи, ставки тощо), які встановлюються або регулюються уповноваженими органами державної влади або органами місцевого самоврядування.

Відповідно до частини 2 статті 632 Цивільного кодексу України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Зміна ціни в договорі після його виконання не допускається (частина 3 статті 632 Цивільного кодексу України).

Отже, цивільне законодавство надає можливість змінити ціну після укладання договору у випадках і а умовах, встановлених договором, та в будь-якому випадку забороняє змінювати ціну Договору після його виконання. Для можливості зміни ціни в договорі повинна обов'язково бути зазначена така умова.

Проаналізувавши зміст Договору та Додатків до нього, суд дійшов висновку, що в даному випадку умовами Договору не передбачено право позивача на здійснення в односторонньому порядку, без узгодження з відповідачем, перерахунку вартості фрахту у випадку підвищення вартості палива.

Також, умовами Договору не передбачено безумовний обов'язок відповідача здійснити оплату на підставі проведеного позивачем в односторонньому порядку перерахунку вартості фрахту.

Зокрема, п.п. а п. 1.4. Додатку № 1.4. до Договору, на який позивач посилається в обґрунтування своїх позовних вимог, передбачає, що перерахунок ціни палива можливий при підвищенні або пониженні середньої вартості палива на 5% упродовж місяця від початку дії контракту або до останньої зміни вартості фрахту з причин застосування паливного фактору.

Крім того, пунктом 13.1.1. Договору передбачено, що вартість послуг та умови оплати можуть бути переглянуті один раз на рік (окрім як на умовах п. 13.1.2), як правило на початку кожного календарного року. У випадку, якщо сторони не досягнуть згоди відносно запропонованої зміни вартості та умов оплати, кожна із сторін вправі розірвати даний договір попередньо, за один місяць до дати припинення, повідомивши іншу сторону про припинення дії даного договору рекомендованим листом з повідомленням про вручення.

Отже, умовами укладеного між сторонами Договору передбачено лише можливість переглянути вартість наданих послуг, а не право позивача після надання передбачених Договором послуг та підписання актів приймання-передачі в односторонньому порядку збільшувати вартість наданих послуг.

Доказів в підтвердження того, що сторони у встановленому чинним законодавством та умовами Договору порядку досягли згоди про збільшення вартості наданих послуг відповідно до п.п.1.3, 1.4. Додатку № 1.4. до Договору матеріали справи не містять.

Одночасно, суд зазначає, що впродовж строку дії Договору позивач підписував з відповідачем акти приймання виконаних робіт із зазначенням вартості наданих послуг, та виставляв для їх оплати рахунки без будь-якого збільшення вартості ціни.

Посилання позивача на те, що підписання актів виконаних робіт підтверджує лише той факт, що послуги позивачем надавалися, а їх вартість (ціна за 1 км. пробігу) свідомо занижувалась відповідачем суд вважає необґрунтованими, оскільки вказані акти виконаних робіт були скріплені підписами повноважних представників позивача та печаткою його підприємства, що свідчить про те, що позивач погоджувався із зазначеною в цих актах вартістю наданих відповідачу послуг.

За таких обставин, суд визнає безпідставним збільшення позивачем вартості наданих послуг в односторонньому порядку.

Враховуючи вищевикладені обставини, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги суперечать приписам статті 632 Цивільного кодексу України, у зв'язку з чим є необґрунтованими та задоволенню не підлягають.

Доводи відповідача щодо відсутності належних доказів сплати судового збору за подання даної позовної заяви суд вважає безпідставними, оскільки вони спростовуються наявною в матеріалах справи довідкою Територіального управління Державної судової адміністрації в місті Києві від 18.08.2016 р. № 5-2962/16 про зарахування до Державного бюджету України судового збору, сплаченого позивачем за подання позову до господарського суду.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено, що позовні вимоги є безпідставними, суд відмовляє у їх задоволенні.

Стосовно заявленого відповідачем клопотання про застосування строків позовної давності, суд зазначає наступне.

Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Нормами статті 257 Цивільного кодексу України встановлено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Згідно з ч. 1 статті 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

У відповідності до п. 2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 року "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" визначено, що за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Оскільки суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача позовна давність не може бути застосована до даних правовідносин.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 19.09.2016 р.

Суддя М.Є. Літвінова