РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2016Справа №910/12817/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОГРЕДІС"

про стягнення 32 025, 11 грн.

Суддя Бондарчук В.В.

Представники:

від позивача: Йосипишин Р.В.;

від відповідача: не з'явились.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - позивач/ПАТ "Державна продовольчо-зернова корпорація України") звернулося до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОГРЕДІС" (далі - відповідач/ТОВ "ПРОГРЕДІС") про стягнення 32 025, 11 грн., у тому числі: 23 110, 07 грн. - основний борг, 4 206, 04 грн. - пеня, 1 617, 70 грн. - 7% штрафу, 2 288, 05 грн. - інфляційні втрати, 803, 25 грн. - 3 % річних.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором складського зберігання зерна № 60/42-3 від 30.03.2015.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 порушено провадження у даній справі та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 04.08.2016 за участю представників сторін, яких зобов'язано надати суду певні документи.

У судовому засіданні 04.08.2016 представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та надав документи на виконання вимог ухвали суду про порушення провадження у справі; представник відповідача визнав позовні вимоги в частині основного боргу.

Суд оголосив перерву у судовому засіданні до 01.09.2016 згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У судовому засіданні 01.09.2016 представник позивача повідомив суд про сплату відповідачем суми основного боргу, однак просив суд стягнути з відповідача 4 206, 04 грн. - пені, 1 617, 70 грн. - 7% штрафу, 2 288, 05 грн. - інфляційних втрат, 803, 25 грн. - 3 % річних. При цьому, просив суд відкласти розгляд даної справи на іншу дату для надання додаткових письмових пояснень з приводу зарахування суми основного боргу за іншим рахунком.

Розгляд справи відкладався згідно п.п. 1-2 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України.

У даному судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 4 206, 04 грн. - пені, 1 617, 70 грн. - 7% штрафу, 2 288, 05 грн. - інфляційних втрат, 803, 25 грн. - 3 % річних.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, причин неявки суду не повідомив, однак про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення.

Приймаючи до уваги, що представник відповідача був належним чином повідомлений про судове засідання, враховуючи, що матеріали справи містять достатньо документів для розгляду справи по суті, суд вважає, що неявка у судове засідання представників відповідача не є перешкодою для прийняття рішення у даній справі.

Відповідно до ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 22.09.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, Господарський суд міста Києва

ВСТАНОВИВ:

30.03.2015 між Публічним акціонерним товариством "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (далі - зерновий склад) та Товариством з обмеженою відповідальністю "ПРОГРЕДІС" (далі - поклажодавець) укладено договір складського зберігання зерна № 60/42-З, умовами якого передбачено, що поклажодавець зобов'язується передати, а зерновий склад зобов'язується прийняти на зберігання зерно пшениці (зернові, зернобобові, круп'яні, олійні культури) врожаю 2013 року, надавати додаткові послуги, відповідно до додатку № 1, що є невід'ємною частиною даного договору та в установлений строк повернути їх поклажодавцю або особі, зазначеній ним як одержувач, відповідно до якісних показників, передбачених цим договором.

Зерновий склад забезпечує зберігання зерна за культурами і класами (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 1.4. договору, орієнтовні обсяги (кількість) зерна, що планується до передачі на зберігання та показники якості для розрахунку залікової ваги:

Пшениця 6 клас, ДСТУ - 3768:2010, вологість - 14, 0 %, смітна домішка - 5, 0 %, кількість - 1000 т.

Згідно п. 4.3.2. договору, поклажодавець зобов'язаний своєчасно розраховуватися за надані послуги з приймання, зберігання, відвантаження, а також додаткові послуги згідно з додатком № 1 до даного договору.

Зерновий склад зобов'язаний щомісяця до 3 (третього) числа наступного за звітним місяця надати поклажодавцю акт наданих послуг та виставити рахунок для оплати послуг, що надані зерновим складом (п. 5.4. договору).

Пунктом 5.6. договору визначено, що оплата послуг, що надані зерновим складом зі зберігання, відвантаження, переоформлення зерна, а також додаткових послуг, повинні бути оплачені поклажодавцем протягом 3-х робочих днів з дня одержання виставленого зерновим складом рахунку.

Умовами п. 5.7. договору визначено, що поклажодавець у триденний термін з дня отримання акту наданих послуг, підписаного зі сторони зернового складу, в разі згоди з наданими послугами, зобов'язаний підписати його та повернути зерновому складу 1 (один) примірник.

У разі незгоди підписати акт наданих послуг поклажодавець у триденний термін з дня отримання акту надсилає зерновому складу свої обґрунтовані заперечення (п. 5.8. договору).

Відповідно до п. 5.9. договору, у разі не підписання поклажодавцем акту наданих послуг у 3-денний термін з дня його отримання та ненадання обґрунтованих заперечень, акт наданих послуг вважається підписаним.

Згідно п. 6.1. договору, у разі невиконання або неналежного виконання умов даного договору сторони несуть відповідальність відповідно до чинного законодавства України та умов даного договору.

Відповідно до п. 7.1. договору, зерно передається на зберігання протягом строку дії договору, але не пізніше ніж до 01.05.2015 року.

Даний договір вступає в силу з моменту підписання його сторонами і діє до 30.06.2015, а в частині розрахунків - до повного виконання умов даного договору (п. 12.1. договору).

Додатком № 1 до договору складського зберігання зерна № 60/42-З від 30.03.2015 сторони погодили перелік та вартість послуг зернового складу.

Так, відповідно до складських квитанцій на зерно № 535 від 08.04.2015, № 536 від 22.04.2015 та № 538 від 24.04.2015 позивачем прийнято на зберігання зерно пшениці м'якої 6 класу у кількості 341 840, 00 кг.

Як стверджує позивач, за відповідачем утворилась заборгованість за надані згідно договору послуги щодо складського зберігання зерна пшениці (зернові, зернобобові, круп'яні, олійні культури) у розмірі 23 110, 07 грн.

На виконання умов п. 5.4. договору, позивачем на адресу відповідача направлялись акти здачі-прийняття робіт (надання послуг) № СІ - 000075 від 28.04.2015 на суму 20 481, 47 грн., № СІ-000080 від 28.04.2015 на суму 2 628, 60 грн., а також рахунки № СІ - 000075 від 28.04.2015 на суму 20 481, 47 грн., № СІ-000080 від 29.04.2015 на суму 2 628, 60 грн., що підтверджується описом вкладення у цінний лист, з відтиском печатки поштового відділення від 25.03.2016 та копією квитанції.

Проте, відповідач в порушення умов п.п. 5.7.-5.9. договору, зазначені вище акти не підписав, вмотивовану відмову від їх підписання не надав, наявну заборгованість не погасив.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконує свої зобов'язання щодо оплати наданих послуг, зокрема погашення заборгованості у розмірі 23 110, 07 грн. Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 206, 04 грн. - пені за періоди з 06.05.2015 по 03.11.2015 та з 07.05.2015 по 04.11.2015; 1 617, 70 грн. - 7% штрафу, 2 288, 05 грн. - інфляційних втрат за періоди з 06.05.2015 по 01.07.2016 та з 07.05.2015 по 01.07.2016, а також 803, 25 грн. - 3 % річних за періоди з 06.05.2015 по 01.07.2016 та з 07.05.2015 по 01.07.2016.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Так, згідно частини першої статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 Цивільного кодексу України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом, або не випливає із суті договору.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 ст. 957 Цивільного кодексу України, за договором складського зберігання товарний склад зобов'язується за плату зберігати товар, переданий йому поклажодавцем, і повернути цей товар у схоронності.

Згідно ст. 936 Цивільного кодексу України, за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності. Договором зберігання, в якому зберігачем є особа, що здійснює зберігання на засадах підприємницької діяльності (професійний зберігач), може бути встановлений обов'язок зберігача зберігати річ, яка буде передана зберігачеві в майбутньому.

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання (ч. 1 ст. 946 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Положеннями статті 526 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Судом встановлено, що позивач виконав свої зобов'язання за договором належним чином, надав передбачені договором послуги щодо складського зберігання зерна, проте відповідач оплати наданих позивачем послуг не провів, доказів зворотного суду не надав, в порушення умов п.п. 5.7- 5.9. договору, надіслані акти не підписав, вмотивовану відмову від їх підписання не надав.

Отже, непідписання замовником актів здачі-прийняття робіт (наданих послуг) у вказаний термін, за умови відсутності письмової вмотивованої відмови, є фактом визнання замовником повного виконання виконавцем своїх зобов'язань, послуги/роботи вважаються наданими/виконаними у повному обсязі та прийнятими замовником без зауважень.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Так, відповідно до п. 5.6. договору, оплата послуг, що надані зерновим складом зі зберігання, відвантаження, переоформлення зерна, а також додаткових послуг, повинні бути оплачені поклажодавцем протягом 3-х робочих днів з дня одержання виставленого зерновим складом рахунку.

Відповідні рахунки на оплату № СІ - 000075 від 28.04.2015, № СІ-000080 від 28.04.2015 разом з актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) позивачем направлялись на адресу відповідача, що підтверджується описом вкладення у цінний лист, з відтиском печатки поштового відділення від 25.03.2016 та копією квитанції.

Таким чином, враховуючи нормативні строки пересилання поштових відправлень, затверджених Наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 року N 958 «Про затвердження Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень», приймаючи до уваги п. 5.6. договору, відповідач вважається таким, що отримав рахунки на оплату 29.03.2016 та відповідно з 04.04.2016 відбулося прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання.

Частиною 1 ст. 614 Цивільного кодексу України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що після порушення провадження у справі відповідач здійснив оплату заборгованості у розмірі 23 110, 07 грн., що підтверджується банківською випискою від 21.07.2016 по рахунку № 3500.

Так, відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Згідно п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 11 частини першоїстатті 80 Господарського процесуального кодексу України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про наявність підстав для припинення провадження у справі № 910/12817/16 на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України в частині стягнення основного боргу у розмірі 23 110, 07 грн., які були сплачені відповідачем в рахунок погашення заборгованості після порушення провадження у справі, за відсутністю предмету спору.

Таким чином, на день прийняття рішення у справі надані позивачем послуги зі складського зберігання зерна оплачені відповідачем у повному обсязі.

Крім того, позивач просить суд стягнути з відповідача 4 206, 04 грн. - пені за періоди з 06.05.2015 по 03.11.2015 та з 07.05.2015 по 04.11.2015; 1 617, 70 грн. - 7% штрафу, 2 288, 05 грн. - інфляційних втрат за періоди з 06.05.2015 по 01.07.2016 та з 07.05.2015 по 01.07.2016, а також 803, 25 грн. - 3 % річних за періоди з 06.05.2015 по 01.07.2016 та з 07.05.2015 по 01.07.2016.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно зі ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинення ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведено, що ним вжито усіх належних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення.

Штрафними санкціями згідно з ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України, визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В силу положень ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано. Діючим господарським законодавством не передбачена можливість нарахування пені більше ніж за півроку і цей строк є присікальним.

Позивачем заявлено до стягнення пеню у розмірі 4 206, 04 грн., яка розрахована за період з 06.05.2015 по 03.11.2015 на суму 20 481, 47 грн. та з 07.05.2015 по 04.11.2015 на суму 2 628, 60 грн., проте як встановлено судом вище, прострочення виконання грошового зобов'язання відбулося з 04.04.2016, а тому вимога в цій частині задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 2 288, 05 грн. - інфляційних втрат за періоди з 06.05.2015 по 01.07.2016 та з 07.05.2015 по 01.07.2016, а також 803, 25 грн. - 3 % річних за періоди з 06.05.2015 по 01.07.2016 та з 07.05.2015 по 01.07.2016, суд відзначає наступне.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд перевірив наданий позивачем розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат і встановив, що в останніх допущено помилки у визначенні періоду простроченого грошового зобов'язання та відповідно у розмірах нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.

За розрахунком суду, обґрунтованою є сума 3 % річних у розмірі 169, 05 грн., що розрахована з моменту виникнення прострочення виконання грошового зобов'язання за період з 04.04.2016 по 01.07.2016 та сума інфляційних втрат у розмірі 784, 88 грн. за період з 04.04.2016 по 01.07.2016, а тому вимога в цій частині підлягає задоволенню частково.

Щодо вимоги в частині стягнення з відповідача 1 617, 70 грн. - 7 % штрафу відповідно до ч. 2 ст. 231 ГК України, суд відзначає таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах:

- за порушення умов зобов'язання щодо якості (комплектності) товарів (робіт, послуг) стягується штраф у розмірі двадцяти відсотків вартості неякісних (некомплектних) товарів (робіт, послуг);

- за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Аналіз наведеної норми матеріального права дає підстави для висновку, що застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, санкції у вигляді штрафу, передбаченого абз. 3 ч. 2 ст. 231 ГК України, можливо за сукупності таких умов:

- якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачено договором або законом;

- якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки;

- якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Ураховуючи викладене, положення абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України не застосовуються до грошових зобов'язань.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 04.02.2014 у справі № 3-1гс14.

Щодо розподілу судових витрат з урахуванням часткового припинення провадження у справі, суд відзначає, що відповідно до п. 4.7. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 р. «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», частиною другою статті 49 ГПК передбачено, що в разі коли спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору. Зазначена норма виступає процесуальною санкцією, яка застосовується господарським судом незалежно від того, чи заявлялося відповідне клопотання заінтересованою стороною.

Отже, витрати по сплаті судового збору відповідно до ч. 5 ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 49, 75, 80, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва

ВИРІШИВ:

1. Провадження у справі № 910/12817/16 припинити на підставі пункту 1-1 частини 1 статті 80 ГПК України в частині стягнення 23 110, 07 грн. основного боргу за відсутністю предмету спору.

2. Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" задовольнити частково.

3. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "ПРОГРЕДІС" (04176, м. Київ, вул. Електриків, буд. 26, ідентифікаційний код - 37106408) на користь Публічного акціонерного товариства "Державна продовольчо-зернова корпорація України" (01033, м. Київ, вул. Саксаганського, буд. 1, ідентифікаційний код - 37243279) 169 (сто шістдесят дев'ять) грн. 05 коп. - 3 % річних, 784 (сімсот вісімдесят чотири) грн. 88 коп. - інфляційних втрат та 1 035 (одну тисячу тридцять п'ять) грн. 44 коп. - судового збору.

4. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено: 26.09.2016.

Суддя Бондарчук В.В.