КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" вересня 2016 р. Справа№ 911/1506/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Отрюха Б.В.

суддів: Тищенко А.І.

Михальської Ю.Б.

За участю представників:

Від позивача : Рибченко Н.М. - представник;

Від відповідача: Олійник Н.В. - представник.

розглянувши апеляційну скаргу Приватного підприємства "Транспроміндустрія"

на рішення Господарського суду Київської області від 04.07.2016

у справі № 911/1506/16 (суддя Бабкіна В.М.)

за позовом Приватного підприємства "Стас"

до Приватного підприємства "Транспроміндустрія"

про стягнення 59868,64 грн.

ВСТАНОВИВ:

Приватне підприємство "Стас" (далі позивач) звернулось до Господарського суду Київської області з позовом до Приватного підприємства "Транспроміндустрія" (далі відповідач) про стягнення 59868,64 грн., з яких 38410,28 грн. основного боргу, 18070,88 грн. пені, 2304,63 грн. інфляційних втрат, 1082,85 грн. трьох процентів річних, а також просив покласти на відповідача витрати зі сплати судового збору та витрати на надання правової допомоги в сумі 8000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за Договором з організації транспортних послуг № 20/04/01 від 20.04.2015 р., за умовами якого позивач як перевізник виконує на користь відповідача як експедитора транспортні послуги та зобов'язується доставити ввірений йому вантаж до пункту призначення, а відповідач як експедитор зобов'язується оплатити надані позивачем послуги з перевезення.

Рішенням Господарського суду Київської області від 04.07.2016 у справі №911/1506/16 позовні вимоги задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Приватного підприємства "Транспроміндустрія" на користь Приватного підприємства "Стас" 38410 грн. 28 коп. основного боргу, 10611 грн. 76 коп. пені, 1079 грн. 70 коп. відсотків річних, 2304 грн. 63 коп. інфляційних втрат та 1206 грн. 24 коп. судового збору.

У задоволенні решти позову відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Приватне підприємство "Транспроміндустрія" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Київської області від 04.07.2016 у справі №911/1506/16 в частині відмови в задоволенні заяви Приватного підприємства "Транспроміндустрія" про розстрочку виконання рішення та прийняти в цій частині нове рішення, яким задовольнити заяву про розстрочку виконання рішення шляхом виплати відповідачем на користь позивача грошової суми у розмірі 10 000 грн. щомісяця до виконання рішення в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що Приватне підприємство "Транспроміндустрія" не погоджується з висновками суду першої інстанції вважає їх помилковими та прийнятими з неправильним застосуванням норм процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на складний фінансовий стан підприємства, у зв'язку з чим, одночасне стягнення суми боргу в повному розмірі призведе до зупинення виробничої діяльності відповідача, втрати робочих місць та як наслідок загрози банкрутства.

Відповідно до протоколу автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Приватного підприємства "Транспроміндустрія" у справі №911/1506/16 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий судя: Отрюх Б.В. судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 апеляційну скаргу відповідача прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 29.09.2016.

В судовому засіданні, призначеному на 29.09.2016, представник позивача у судовому засіданні проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав доводи, викладені ним у апеляційній скарзі, просив її задовольнити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 20.04.2015 року між Приватним підприємством "Стас" (перевізник) та Приватним підприємством "Транспроміндустрія" (експедитор) укладено Договір № 20/04/01 з організації транспортних послуг (далі, Договір), відповідно до умов п.п.1.1. та 1.2. якого перевізник виконує експедитору транспортні послуги з метою доставки вантажів до пункту призначення в міських, міжміських та міжнародних сполученнях. Перевізник бере на себе зобов'язання доставити ввірений йому експедитором вантаж до пункту призначення та передати його особі уповноваженій на отримання вантажу, а експедитор зобов'язується сплатити встановлену за перевезення плату.

Відповідно до пункту 2.1.1 експедитор зобов'язаний надавати перевізнику на кожне окреме перевезення заявку, в якій буде зазначено достовірну інформацію, шо стосується маршруту перевезення, часу та дати завантаження, адреси завантаження/ замитнення та розвантаження/ розмитнення транспортного засобу, особливостей та якостей вантажу, строків (дати) його доставки та інших умов його перевезення, зберігання, навантаження, тощо Також обов'язково у заявці має бути зазначена вартість перевезення та умови сплати транспортних послуг, будь-які додаткові умови щодо перевезення. Факсимільна копія заявки має юридичну силу.

Згідно з п.3.1. експедитор здійснює оплату згідно домовленості в заявці послуг перевізнику відповідно строків та встановленого курсу НБУ, які наведені в заявці. Перевізник надає експедитору рахунки, оригінали накладних СМR з відміткою одержувача вантажу про прийняття вантажу, податкові накладні, акти виконаних робіт, які повинні оплачуватись ним протягом 5 (п'яти) банківських днів з моменту їх отримання, якщо інше не обумовлено в заявці.

20.04.2015 відповідачем було надано позивачу заявку на перевезення вантажу з Голландії в Україну у кількості 21 пакунку вагою 21 тонна, дата завантаження - 22-23.04.2015, вартість перевезення - 1550 євро по курсу НБУ, оплата протягом 2-3 робочих днів.

На виконання вказаної заявки, 22.04.2015 позивачем було надано транспортний засіб, державний номер AI 5527 ВХ/АІ 1403 XT, а 27.04.2015 вантаж було доставлено та вручено вантажоотримувачу, що підтверджується відміткою у СМR № 1563366-1 від 22.04.2015.

28.04.2015 позивач направив на адресу відповідача рахунок на оплату № 155 від 28.04.2015 за курсом НБУ на день виставлення рахунку на суму 38410,28 грн., оригінал СМR № 1563366-1 від 22.04.2015, акт надання послуг, які були отримані відповідачем 12.05.2015.

Згідно умов заявки відповідач повинен був здійснити оплату протягом 2-3 робочих днів після отримання документів, тобто термін оплати закінчився 15.05.2015.

21.08.2015 позивачем було повторно направлено на адресу відповідача документи, передбачені договором та заявкою для оплати, які відповідач отримав 21.08.2015, однак кошти за здійснене перевезення вантажу сплачені не були.

Відповідач 09.11.2015 направив на адресу позивача акт звірки взаєморозрахунків за договором № 20/04/01 від 20.04.2015, в якому підтвердив заборгованість за договором у сумі 38410,28 грн (а.с. 22).

Крім того, листом № 03/04 від 20.04.2016 відповідач підтвердив наявність заборгованості перед позивачем та гарантував оплату згідно запропонованого графіку (а.с.24).

Позивач звернувся з позовом до суду оскільки сплату за надані послуги з перевезення відповідачем здійснено не було.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України зазначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно з ч. 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Частиною 7 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначено у ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно з ст. 908 Цивільного кодексу України, перевезення вантажу, пасажирів, багажу, пошти здійснюється за договором перевезення. Умови перевезення вантажу, пасажирів і багажу окремими видами транспорту, а також відповідальність сторін щодо цих перевезень встановлюються договором, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами), іншими нормативно-правовими актами та правилами, що видаються відповідно до них.

У відповідності з приписами ст. 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі.

Крім того, стаття 929 Цивільного кодексу України зазначає, що за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо). Умови договору транспортного експедирування визначаються за домовленістю сторін, якщо інше на встановлено законом, іншими нормативно-правовими актами.

Договір транспортного експедирування укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 930 ЦК України).

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідач факту здійснення позивачем перевезення згідно із заявкою від 20.04.2015 р. на суму 38410,28 грн. не заперечував, в свої поясненнях та у відзиві на позовну заяву зазначив про визнання позовних вимог в цій частині (а.с.84-86).

Як зазначено в ч. 5 та ч. 6 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України відповідач має право визнати позов повністю або частково. Господарський суд не приймає визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Згідно з ч. 5 ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовної вимоги Приватного підприємства "Стас" про стягнення з відповідача 38410,28 грн. основного боргу.

Також, позивач просив суд стягнути з відповідача пеню в сумі 18070,88 грн., нараховану на 38410,28 грн. заборгованості, виходячи з розміру подвійної облікової ставки НБУ за період з 15.05.2015 р. до 21.04.2016.

Пункотом 3.4 Договору встановлено, що у випадку несвоєчасної оплати, експедитор виплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення протягом строку її дії, включаючи день погашення.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідач, заперечуючи проти стягнення пені у заявленому позивачем розмірі, посилався на те, що пунктом 3.4 укладеного між сторонами договору, згідно з редакцією останнього, яка є в розпорядженні відповідача, не було передбачено нарахування пені понад строк, встановлений ч. 6 ст. 232 ГК України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, сторони володіють різними примірниками другого аркушу договору № 20/04/01 від 20.04.2015 р.

Наявний у відповідача текст пункту 3.4 договору викладений наступним чином: " 3.4. У випадку несвоєчасної оплати експедитор виплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки".

Приписами статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Крім того, згідно зі статтею 36 Кодексу письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Оригінали документів подаються, коли обставини справи відповідно до законодавства мають бути засвідчені тільки такими документами, а також в інших випадках на вимогу господарського суду.

Судом першої інстанції встановлено, що у розпорядженні сторін відсутній оригінал договору, що містив би підписи та печатки обох його сторін на спірному аркуші договору.

Більш того, у розпорядженні позивача взагалі відсутній оригінал договору, що містив би підписи та печатки обох його сторін.

З наданих представниками сторін пояснень слідує, що позивачем було направлено на адресу відповідача договір з підписом та печаткою позивача, один примірник якого, за твердженням представника позивача, відповідачем повернуто позивачеві не було.

Натомість у розпорядженні відповідача наявний примірник договору, який на останньому аркуші містить підписи та печатки обох сторін та оригінал якого був наданий суду для огляду.

Колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позивачем належними та допустимими доказами в розумінні наведених вище приписів ст.ст. 32-34, 36 Господарського процесуального кодексу України, не доведено того факту, що сторонами у договорі було встановлено строк для нарахування пені понад строк, передбачений ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Як вірно встановлено судом першої інстанції, що оскільки факт передбачення у договорі пункту 3.4 в редакції: " 3.4. У випадку несвоєчасної оплати експедитор виплачує перевізнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочки" відповідачем не заперечувався, то колегія суддів погоджується, що позовна вимога Приватного підприємства "Стас" про стягнення з відповідача пені повинна підлягати частковому задоволенню.

За спливом строку, встановленого для оплати (до 15.05.2015 р.), прострочення виконання зобов'язання розпочинається з наступного дня - 16.05.2015 р., у зв'язку з чим належний до стягнення з відповідача розмір пені, нарахованої за 6 місяців з 16.05.2015 р., становить 10611,76 грн.

Більш того, позивач просив суд стягнути з відповідача 1082,85 грн. 3% річних та 2304,63 грн. інфляційних втрат.

Згідно з ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до розрахунків, наданих позивачем, останній просив стягнути з відповідача 3% річних та інфляційні втрати, нараховані на суму 38410,28 грн. за період з 15.05.2015 р. по 21.04.2016 р.

Як зазначалося вище, прострочення виконання відповідачем грошового зобов'язання у даному випадку розпочалося з 16.05.2015 р., у зв'язку з чим 3% річних підлягають стягненню з відповідача в сумі 1079,70 грн.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується, що вимога позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягає частковому задоволенню.

Що стосуєсться вимоги про стягнення з відповідача інфляційних втрат, то заявлений до стягнення їх розмір є обґрунтованим, у зв'язку з чим вимога позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат в сумі 2304,63 грн. підлягає задоволенню.

Таким чином суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо часткового задоволення позовних вимог у даній справі.

В заяві від 04.07.2016 та апеляційній скарзі відповідач просив про розстрочення виконання судового рішення, в якій Приватне підприємство "Транспроміндустрія" наголошує на те, що через складний фінансовий стан на підприємстві одночасне стягнення суми боргу в повному розмірі призведе до зупинення виробничої діяльності Приватного підприємства "Транспроміндустрія", втрати робочих місць та, як наслідок, загрози банкрутства, оскільки підприємство здійснює діяльність у сфері купівлі та реалізації пиломатеріалів, і через нестабільну ситуацію на ринку вказаної сировини та у зв'язку з коливанням курсів валют експортні операції в 2015 та 2016 роках були частково припинені.

Також, відповідач в апеляційній скарзі зазначив, що 15.06.2016 між Приватне підприємство "Транспроміндустрія" та SC "Lemn Comert" (Молдова) був укладений Контракт №02/08 на купівлю пиломатеріалів соснових, що свідчить про можливість виконати рішення Господарського суду Київської області поступово, шляхом виплати щомісяця грошової суми у розмірі 10 000 грн. щомісяця до виконання рішення в повному обсязі.

Пунктом 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, зазначено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Як вказано пп. 7.1.2 п. 7.1 ст. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" розстрочка означає виконання рішення частками, встановленими господарським судом, з певним інтервалом у часі. Строки виконання кожної частки також повинні визначатись господарським судом. При цьому слід мати на увазі, що розстрочка можлива при виконанні рішення, яке стосується предметів, що діляться (гроші, майно, не визначене індивідуальними ознаками; декілька індивідуально визначених речей тощо).

Як передбачено п. 7.2 ст. 7 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.10.2012 р. № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України", підставою для відстрочки, розстрочки, зміни способу та порядку виконання рішення можуть бути конкретні обставини, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим у визначений строк або встановленим господарським судом способом.

При цьому, вирішуючи питання про розстрочення виконання рішення, господарський суд повинен враховувати матеріальні інтереси сторін, їх фінансовий стан, ступінь вини відповідача у виникненні спору, наявність інфляційних процесів у економіці держави та інші обставини справи, зокрема, щодо фізичної особи (громадянина) - тяжке захворювання її самої або членів її сім'ї, скрутний матеріальний стан, стосовно юридичної особи - наявну загрозу банкрутства, відсутність коштів на банківських рахунках і майна, на яке можливо було б звернути стягнення, щодо як фізичних, так і юридичних осіб - стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо.

З цією метою та з урахуванням загальних вимог, передбачених статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, суду мають подаватися докази на підтвердження зазначених причин та обґрунтованості доводів заявника, яким суд має надати оцінку при вирішенні питання про розстрочення виконання судового рішення, під час прийняття останнього, в порядку приписів п. 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

Заслухавши пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи колегія суддів погоджується з судом першої інстанції щодо недоведення відповідачем у даному випадку належними та допустимими доказами існування виняткових обставин, що надавали б можливість вважати наявними підстави для задоволення заяви про розстрочення виконання рішення суду.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Приватного підприємства "Транспроміндустрія" є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного підприємства "Транспроміндустрія" на рішення Господарського суду Київської області від 04.07.2016 у справі №911/1506/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Київської області від 04.07.2016 у справі №911/1506/16 залишити без змін.

Матеріали справи №911/1506/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Б.В. Отрюх

Судді А.І. Тищенко

Ю.Б. Михальська