ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"19" вересня 2016 р. Справа № 922/1917/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Тихий П.В., суддя Россолов В.В. , суддя Терещенко О.І.

при секретарі Деппа-Крівіч А.О.

за участю представників сторін:

позивача ОСОБА_1 (довіреність б/н від 31.03.2016 р.);

відповідача не зявився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу позивача (вх.№2317Х/1-43) на рішення господарського суду Харківської області від 15.08.2016 року у справі №922/1917/16,

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Гроут", м. Харків;

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг", м. Харків;

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИЛА:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Гроут" (позивач) звернулось до господарського суду з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" (відповідача) про визнання недійсним договору фінансового лізингу №Ю00055 від 22.04.2016 р., посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_2, зареєстрованого в реєстрі за №1317, укладеного між позивачем та про стягнення 38 180,00 грн. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судовий збір.

Рішенням господарського суду Харківської області від 15.08.2016 року у справі №922/1917/16 (суддя О.В. Макаренко) в позові відмовлено повністю.

Позивач з рішенням господарського суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилається на порушення судом норм матеріального права. Просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 15.08.2016 року у справі №922/1917/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 року апеляційну скаргу позивача прийнято до провадження та призначено до розгляду на 19.09.2016 року.

19.09.2016 року від представника відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх.№9248), в якому він просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Відповідач, будучи належним чином повідомлений про місце та час розгляду апеляційної скарги, не реалізував своє право на участь у судовому процесі та не забезпечив явку представника в судове засідання.

Згідно із пунктом 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Враховуючи те, що явка представника відповідача не була визнана обовязковою, а також те, що його неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, колегія суддів вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності зазначеного представника за наявними матеріалами у справі.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши присутнього в судовому засіданні уповноваженого представника позивача, дослідивши доводи апеляційної скарги в межах вимог, передбачених ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, а також правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів справи, 22.04.2016 року між TOB "Євролізинг Холдінг" (лізингодавець) і TOB "Гроут" (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № Ю00055, посвідчений приватним нотаріусом ХМНО Харківської області ОСОБА_2 та зареєстрований в реєстрі за номером 1317 (далі - договір).

Відповідно до умов п. 1.1. якого лізингодавець зобов'язується придбати та передати на умовах фінансового лізингу у користування майно (надалі предмет лізингу визначений у п. 3.1. цього договору), а лізингоодержувач зобов'язується прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами цього Договору.

Згідно з п. 3.1. договору предметом лізингу по даному договору є ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент.

Позивач вважає, що відповідач не мав права укладати договір фінансового лізингу №Ю 00055 від 22.04.2016 р., оскільки він не має ліцензії для надання послуг з фінансового лізингу. Наявність у відповідача ОСОБА_3 про взяття на облік Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 18.02.2015 р. звільняє останнього лише від обов'язку набуття статусу фінансової установи та включення відповідача до Державного реєстру фінансових установ, але не позбавляє його від обов'язку отримання ліцензії для надання фінансових послуг відповідно до вимог ч. 2 ст. 7 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про ліцензування видів господарської діяльності".

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції дійшов висновку, що спірний договір фінансового лізингу відповідає нормам чинного законодавства, у звязку з чим позовні вимоги TOB "Гроут" є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Статтею 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього ж Кодексу.

В той же час, статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема: 1) зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину, має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

Частиною 1 статті 807 ЦК України встановлено, що предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про фінансовий лізинг" фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі).

Згідно з ч. 1 ст. 2. Закону України "Про фінансовий лізинг" відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом.

Відповідно до ст. 4 Закону України "Про фінансовий лізинг" суб'єктами лізингу можуть бути: лізингодавець - юридична особа, яка передає право володіння та користування предметом лізингу лізингоодержувачу; лізингоодержувач - фізична або юридична особа, яка отримує право володіння та користування предметом лізингу від лізингодавця; продавець (постачальник) - фізична або юридична особа, в якої лізингодавець набуває річ, що в наступному буде передана як предмет лізингу лізингоодержувачу; інші юридичні або фізичні особи, які є сторонами багатостороннього договору лізингу.

З матеріалів справи вбачається, що на виконання вимог ухвали господарського суду Харківської області від 25.07.2016 року, Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг надіслала до суду обґрунтовані письмові пояснення, (т.1 а.с.73-74), в яких повідомила про те, що розпорядженням Нацкомфінпослуг від 18.02.2015 р. № 109 "Про взяття на облік Товариства з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" Товариство з обмеженою відповідальністю "Євролізинг Холдінг" (код за ; місцезнаходження: 61052, м. Харків, Полтавський шлях, 31, кімната 301-Б) внесено до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (далі - Реєстр), та отримало довідку про взяття на облік юридичної особи від 18.02.2015 р. серії ФЛ № 546 з правом надання послуги з фінансового лізингу.

Крім того, Нацкомфінпослуг повідомила суду про те, що можливості надання послуг з фінансового лізингу та порядок, якого необхідно дотримуватись при наданні цієї послуги юридичними особами - фінансовими суб'єктами господарювання, яка за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, але мають право надавати послугу з фінансового лізингу, передбачено Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим розпорядженням Держфінпослуг від 22.01.2004 № 21, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.04.2004 р. за № 492/9091 (далі - Положення № 21).

Відповідно до розділу 2 Положення № 21 юридична особа має можливість надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, зокрема, довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг/.

Крім того, у поясненнях Нацкомфінпослуг зазначено про те, що 28.06.2015 року набрав чинності Закон України "Про ліцензування видів господарської діяльності" (далі - Закон), згідно з пунктом 2 частини першої статті 7 якого надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) є видом господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню. Водночас, згідно з частиною другою статті 20 даного Закону у разі відсутності ліцензійних умов провадження відповідного виду господарської діяльності, що підлягає ліцензуванню відповідно до закону, відповідальність за провадження такої господарської діяльності без ліцензії не застосовується. Відповідно до пункту 2 частини другої статті 6 Закону Нацкомфінпослуг розроблено проект постанови Кабінету Міністрів України "Про затвердження Ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)" та направлено на погодження із заінтересованими органами державної влади та для проведення правової експертизи Міністерством юстиції України.

Відповідно до пункту 1 статті 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова установа - юридична особа, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. До фінансових установ належать банки, кредитні спілки, ломбарди, лізингові компанії, довірчі товариства, страхові компанії, установи накопичувального пенсійного забезпечення, інвестиційні фонди і компанії та інші юридичні особи, виключним видом діяльності яких є надання фінансових послуг, а у випадках, прямо визначених законом, - інші послуги (операції), пов'язані з наданням фінансових послуг.

Виходячи зі змісту положень Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» юридична особа, яка надає фінансову послугу, має бути внесена до державного реєстру фінансових установ.

Відповідач, ТОВ "Євролізинг Холдінг", отримав ОСОБА_3 серії ФЛ №546 від 12.02.2015 року, видану Державною комісією з регулювання ринків фінансових послуг України, за якою ТОВ "Євролізинг Холдінг" взято на облік як фінансову установу з правом надавати послуги з фінансового лізингу.

Виходячи з викладеного, колегія суддів зазначає, що здійснення відповідачем діяльності по наданню послуг з фінансового лізингу не потребує ліцензування, що спростовує доводи апеляційної скарги позивача.

Також безпідставними є доводи апелянта щодо відсутності у договорі індивідуальних ознак предмету лізингу.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотною умовою договору фінансового лізингу є, зокрема, предмет лізингу.

Відповідно до ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Аналогічна вимога міститься в ч. 1 ст. 3 Закону України "Про фінансовий лізинг", відповідно до якої предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів.

Відповідно до ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними.

Правовий аналіз наведених вище норм Цивільного кодексу України свідчить про те, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, вона має лише їй властиві ознаки, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, тобто індивідуалізують її.

Тому можна стверджувати, що індивідуально визначена річ:

а) єдина у своєму роді;

б) що відрізняється від інших своїми неповторними ознаками;

в) виділена із загальної маси речей даного роду (наприклад, автомобіль виділений із партії автомобілів ідентичної моделі за допомогою заводського номерного знаку тощо).

З умов п. 2.1. договору вбачається, що предметом лізингу є транспортний засіб (ТЗ), зазначений в п. 3.1. даного договору (автомобіль, сільськогосподарська техніка, навісне обладнання, механізми та ін.).

Згідно з п. 3.1 договору фінансового лізингу предметом лізингу є автомобіль ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент.

Відповідно до Специфікації (Додаток №3 до договору) предметом лізингу є марка ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент, кількість 1, ціна 381800 грн. (а.с. 24).

Отже, предметом лізингу є автомобіль ГАЗель, модель НЕКСТ Борт-тент.

Із письмових пояснень відповідача вбачається, що автомобіль марки ГАЗ виробляється лише TOB Автомобільний завод "ГАЗ", або іншим виробником за його ліцензією (а.с. 31).

Таким чином, в договорі наявні ознаки, зокрема, вказані марка та модель предмета лізингу, які певним чином ідентифікують його з-поміж іншого асортименту продукції ТОВ Автомобільний завод "ГАЗ", як і з-поміж інших транспортних засобів, що можна придбати на території України.

Крім того, умовами договору (п.п. 5.5., 5.6 договору) передбачено складання акту приймання-передачі автомобіля, який підписується уповноваженими представниками сторін. Отже, сторони не позбавлені права визначити додаткові індивідуальні ознаки та технічні характеристики автомобіля, який є предметом лізингу, в акті приймання-передачі цього транспортного засобу (п.п. 5.5., 5.6. договору) або в будь-який момент внести зміни до договору з метою додаткової ідентифікації предмета лізингу на підставі ст. 651 ЦК України, ст. 188 ГК України.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правомірно зазначив, що необґрунтованими твердження позивача про те, що предмет лізингу не є індивідуально визначеною річчю у розумінні ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" та ст. 184 ЦК України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими твердження апелянта щодо невідповідності платежу в сумі 38180,00 грн. вимогам законодавства про фінансовий лізинг, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" істотною умовою договору фінансового лізингу є, зокрема, розмір лізингових платежів.

Згідно з п. 5.1. договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 90 (дев'яносто) робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу та Комісії за передачу предмета лізингу.

Судом встановлено, що згідно з п. 3.2. договору вартість предмета лізингу на момент укладання даного договору та розмір авансового платежу вказується в Додатку № 1 до даного договору, який є його невід'ємною частиною.

Згідно з Додатком № 1 до договору встановлено вартість предмету лізингу - 381 800,00 грн., авансовий платіж 50% вартості предмету лізингу - 190 900,00 грн. та розмір комісії за організацію (10%) - 38 180,00 грн.

Відповідно до ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Отже, чинним законодавством імперативно не визначено конкретного складу платежів, яких слід дотримуватись лізингодавцям при отриманні платежів від лізингоодержувачів.

Перелік лізингових платежів, встановлений ст. 16 Законом України "Про фінансовий лізинг", не є вичерпним та не є обов'язковим, а є суто рекомендованим.

При цьому сторони вправі обирати та погоджувати будь-які умови договору, які необхідні сторонам для належного виконання правочину та не суперечать вимогам чинного законодавства відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України.

З огляду на викладені положення закону, місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку про те, що платіж в сумі 38 180,00 грн., який, в свою чергу, сплачений позивачем в день укладання договору платіжним дорученням №108 від 22.04.2016 р. на підставі рахунку фактури № РФ- 22042016/1 від 22.04.2016 р., не є таким, що суперечить ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг".

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відповідність спірного договору фінансового лізингу №Ю00055 від 22.04.2016 р. вимогам чинного законодавства, у звязку з чим у суду апеляційної інстанції відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги позивача, скасування рішення суду першої інстанції та задоволення позову.

У відповідності до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обовязковим.

Враховуючи викладене, рішення господарського суду Харківської області від 15.08.2016 року у справі №922/1917/16 прийнято з урахуванням фактичних обставин справи та діючого законодавства, без порушень норм матеріального та процесуального права, тому підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Таким чином, керуючись ст.ст. 33, 43, 99, 101, п. 1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 15.08.2016 року у справі №922/1917/16 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 22.09.2016 року.

Головуючий суддя Тихий П.В.

Суддя Россолов В.В.

Суддя Терещенко О.І.