КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"26" вересня 2016 р. Справа№ 910/20699/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сухового В.Г.

суддів: Жук Г.А.

Мальченко А.О.

при секретарі судового засідання: Степанці О.В.

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

на рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2015

у справі № 910/20699/15 (суддя Нечай О.В.)

за позовом Комунального підприємства ,,Київський метрополітен"

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про виселення з орендованого майна

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство ,,Київський метрополітен" (далі - позивач) звернулось в господарський суд міста Києва з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі - відповідач) про виселення з орендованого нерухомого майна частини переходу станції метро ,,Дорогожичі".

Рішенням господарського суду міста Києва від 16.09.2015 у справі № 910/20699/15 позов задоволено повністю. Виселено Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 з нерухомого майна (частини переходу), згідно з викопіюванням з Схеми тимчасового розташування МАФ, що знаходиться за адресою: м. Київ, станція метро ,,Дорогожичі", загальною площею 12,1 м.кв. Зобов'язано Фізичну особу-підприємця ОСОБА_2 демонтувати тимчасові огороджуючі конструкції, (кіоск Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, що знаходиться за адресою: м. Київ, станція метро ,,Дорогожичі", загальною площею 12,1 м. кв. Стягнуто з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 на користь Комунального підприємства ,,Київський метрополітен" витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 436,00 грн.

Мотивуючи зазначене рішення, суд першої інстанції, пославшись на встановлені ним обставини справи, положення ГК України і ЦК України, дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог у даній справі та наявність правових підстав для їх задоволення.

Не погодившись із зазначеним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просить рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2015 у справі № 910/20699/15 скасувати, винести рішення, яким в задоволенні позову відмовити повністю. Обґрунтовуючи доводи апеляційної скарги відповідач зазначає, що оскаржуване рішення прийнято за неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеності обставин, які місцевий суд визнав встановленими; неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права. Зокрема, на думку скаржника, позивач не є належним позивачем за даним позовом, оскільки належним позивачем за позовом, що стосується питань оренди нерухомого майна територіальної громади міста Києва може виступати або сама Київська міська рада - як власник зазначеного майна, або Департамент комунальної власності міста Києва - як орган, який наділений власником повноваженнями бути орендодавцем зазначеного майна та здійснювати повноваження щодо розпорядження і управління зазначеним майном.

Крім того, відповідач зазначає про те, що судом першої інстанції не було досліджено обставин звернення відповідача до належного орендодавця спірного майна - Департаменту комунальної власності КМДА та наявності чи відсутності повідомлення зазначеного органу про небажання продовжувати договір оренди. Також апелянт послався на те, що суд першої інстанції порушив норми матеріального права, не застосувавши ст. 764 ЦК України, згідно з якою у випадку, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором, та ст. 17 Закону України ,,Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї з сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той сам термін і на тих саме умовах, які були передбачені договором.

Також апелянт вказує на те, що підписання повідомлення позивача вих. № 24 від 17.10.2014 на адресу відповідача про небажання продовжувати договір директором Департаменту з забезпечення організаційної діяльності КП ,,Київський метрополітен" ОСОБА_3, а не начальником підприємства, свідчить про підписання даного документа неуповноваженою особою та свідчить про його недійсність, а тому з цих підстав зазначене повідомлення не може породжувати для відповідача юридичних наслідків стосовно непродовження договору.

Як вказує скаржник, обставини направлення позивачем 20.10.2014 на адресу відповідача саме заяви вих. від 17.10.2014 про небажання продовжувати договір та вимогою повернення об'єкта оренди є недоведеною належними та допустимими доказами.

У відзиві на апеляційну скаргу позивач вказує на її необґрунтованість, просить оскаржуване рішення залишити без змін.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 26.10.2015 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця Гаджієва Ільгара Сайфала Огли на рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2015 у справі № 910/20699/15 прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Сухового В.Г., судді Жук Г.А., Рудченко С.Г. та призначено її розгляд на 24.11.2015.

Розпорядженням секретаря судової палати суду від 16.11.2015 у складі колегії здійснено заміну судді Рудченка С.Г. на суддю Мальченко А.О. у зв'язку з виходом судді Мальченко А.О., яка входить до складу постійної колегії суддів, з лікарняного.

Ухвалою суду від 16.11.2015 апеляційну скаргу прийнято до провадження колегією суддів у складі головуючого судді Сухового В.Г., судді Жук Г.А., Мальченко А.О.

У зв'язку з перебуванням судді - доповідача Сухового В.Г. у відрядженні судове засідання призначене на 24.11.2015 не відбулось, розгляд скарги у справі відкладено на 08.12.2015 ухвалою від 16.11.2015.

20.11.2015 від представника відповідача надійшло клопотання про зупинення провадження у справі № 910/20699/15 до вирішення пов'язаної з нею іншої справи 910/28730/15 про визнання продовженим (пролонгованим) договору № 218-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яка перебуває в провадженні господарського суду міста Києва.

В судовому засіданні 08.12.2015 оголошено ухвалу про відкладення розгляду апеляційної скарги до 12.01.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 провадження у справі № 910/20699/15 зупинено до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/28730/15 господарського суду міста Києва. Зобов'язано сторони подати суду належним чином завірену копію остаточного судового рішення у справі № 910/28730/15.

На адресу Київського апеляційного господарського суду від представника позивача надійшло клопотання про поновлення провадження у справі № 910/20699/15.

До клопотання про поновлення провадження представником позивача додано копію рішення господарського суду міста Києва від 04.02.2016, копію постанови Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 та копію постанови Вищого господарського суду України від 12.07.2016 у справі № 910/28730/15.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 апеляційне провадження у справі № 910/20699/15 поновлено та призначено розгляд апеляційної скарги у справі на 12.09.2016.

Ухвалою суду від 12.09.2016 розгляд скарги у справі № 910/20699/15 відкладено на 26.09.2016 на підставі ст. 77 ГПК України.

В судове засідання 26.09.2016 з'явився представник позивача, який заперечив проти доводів апеляційної скарги, відповідач не з'явився, про час та місце розгляду скарги повідомлявся своєчасно та належним чином ухвалою суду від 12.09.2016, про що свідчить наявне в матеріалах справи повідомлення про вручення поштового відправлення № 487.

Згідно із п. 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України ,,Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

З огляду на належне повідомлення відповідача, відсутність заяв про відкладення розгляду справи, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, а неявка відповідача не перешкоджає вирішенню справи по суті.

Згідно зі ст. 99 ГПК України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, заслухавши пояснення представника позивача, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, 15.10.2011 між Комунальним підприємством ,,Київський метрополітен" (далі - позивач, орендодавець) та Фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 (далі - відповідач, орендар) було укладено Договір №218-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору орендодавець на підставі рішення Київради від 28.12.2010 № 517/5329 передає, а орендар приймає в оренду нерухоме майно (частину вестибюлю, визначену відповідно до проектної документації, розробленої ДП ,,ПІ Укрметротунельпроект", тимчасовими огороджуючими конструкціями (кіосками) орендаря), далі - об'єкт оренди, за адресою: станція метро ,,Дорогожичі", для торгівлі непродовольчими товарами.

Пунктом 2.3 договору передбачено, що опис технічного стану об'єкта оренди та дату його передачі орендареві, його склад зазначаються в акті приймання-передачі об'єкта оренди, що є невід'ємною частиною договору (додаток №1).

Відповідно до п. 2.4 договору об'єкт оренди належить до комунальної власності територіальної громади міста Києва і знаходиться на балансі Комунального підприємства ,,Київський метрополітен".

На виконання умов договору позивачем передано відповідачу в оренду частину переходу станції метро ,,Дорогожичі", загальною площею 12,1 кв.м., що підтверджується актом приймання передачі майна в оренду від 01.11.2011.

За змістом п. 7.5 договору у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання - передачі повернути об'єкт оренди орендодавцю у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Строк дії договору оренди сторони визначили у п. 9.1 договору, а саме - договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами і відповідно до рішення Київради від 28.12.2010 № 517/5329, діє з 15.10.2011 до 13.10.2014.

Пунктом 9.3 договору сторони погодили, що після закінчення строку дії цього договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

17.10.2014 позивач направив відповідачу повідомлення № 24 про закінчення терміну дії Договору та вимогою звільнити орендоване майно за актом прийому-передачі. Отримання відповідачем зазначеного повідомлення підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення, копія якого міститься в матеріалах справи.

Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначає, що відповідач обов'язку щодо повернення орендованого майна не виконав, у зв'язку з чим заявлено позовні вимоги про виселення останнього з орендованого майна та зобов'язання демонтувати тимчасові огороджуючі конструкції.

Колегія суддів, з огляду на встановлені у даній справі обставини та наявні у справі докази, погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог у даній справі з огляду на таке.

За правовою природою, укладений між сторонами договір є договором оренди, регулювання якого на законодавчому рівні визначено положеннями Цивільного кодексу України щодо відносин найму (оренди) - глава 58, параграфом 5 глави 30 Господарського кодексу України, а також Законом України ,,Про оренду державного та комунального майна".

Як вбачається з матеріалів справи, на виконання умов договору, орендодавець (позивач) передав, а орендар (відповідач) прийняв в орендне користування об'єкт оренди за договором, підтвердженням чому є акт приймання - передачі майна в оренду від 01.11.2011р.

Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу (ч. 2 ст. 11 ЦК України).

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 759 ЦК України за договором найму (оренди), до яких відноситься спірний Договір, наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до ст. 3 Закону України ,,Про оренду державного та комунального майна" відносини щодо оренди майна, що перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Враховуючи, що спірне майно відноситься до комунальної власності, відносини щодо його оренди регулюються, в тому числі Законом України ,,Про оренду державного та комунального майна".

Згідно зі ст. 2 Закону України ,,Про оренду державного та комунального майна" орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Відповідно до ч. 1 ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Частина 1 ст. 763 ЦК України встановлює, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Договір оренди припиняється, зокрема, в разі закінчення строку, на який його було укладено (ст. 26 Закону України ,,Про оренду державного та комунального майна").

Частина 3 ст. 17 Закону України ,,Про оренду державного та комунального майна" встановлює, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

З наведених вище норм законодавства вбачається, що можливість продовження дії договору оренди на той же термін і на тих же умовах законодавець поставив у залежність, зокрема, від відсутності волевиявлення однієї із сторін про припинення цього договору у зв'язку із закінченням терміну його дії, та зазначив про те, що таке волевиявлення має відбуватись у відповідні строки. Тому, будь-яке документальне підтвердження факту здійснення такої заяви на адресу контрагента припиняє договір оренди, без урахування того, чи отримано іншою стороною цю заяву, оскільки нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, зокрема, в порядку ч. 2 ст. 17 Закону України ,,Про оренду державного та комунального майна", а передбачений лише обов'язок довести факт належного направлення такого повідомлення-заяви орендарю, яке буде свідчити про відсутність волевиявлення на продовження орендних правовідносин.

В даному випадку, орендодавець висловив заперечення щодо продовження терміну дії договору на новий термін, шляхом направлення на адресу відповідача повідомлення №24 від 17.10.2014, копія якого наявна в матеріалах справи. При цьому позивачем були дотримані вимоги ст. 17 Закону України ,,Про оренду державного та комунального майна", в частині вчасного попередження орендаря про закінчення строку дії договору.

Пунктом 9.3 договору сторони погодили, що після закінчення строку дії договору його дія може бути продовжена на підставі рішення Київради.

Слід зазначити, що станом на день вирішення спору Київською міською радою не приймалися рішення щодо продовження дії спірного договору.

Крім того, як зазначалось вище, ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 12.01.2016 провадження у справі № 910/20699/15 було зупинено до вирішення пов'язаної з нею іншої справи № 910/28730/15 господарського суду міста Києва за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Комунального підприємства ,,Київський метрополітен" про визнання продовженим (пролонгованим) договору №218-У(Ор)-11 про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду від 15.10.2011 на термін до 10.10.2017.

Рішенням господарського суду міста Києва від 04.02.2016 у справі № 910/28730/15, яке було залишено без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 18.04.2016 в задоволенні вищевказаного позову відмовлено.

Постановою Вищого господарського суду України від 12.07.2016 постанову апеляційного суду від 18.04.2016 у справі № 910/28730/15 залишено без змін.

Оскільки орендодавець заперечив проти продовження терміну дії договору, про що повідомив орендаря у встановлені законом строки, враховуючи, що рішення про продовження строку дії спірного договору Київрадою не приймалось, рішенням господарського суду відмовлено в задоволенні позовних вимог Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 до Комунального підприємства ,,Київський метрополітен" про визнання продовженим (пролонгованим) договору №218-У(Ор)-11 від 15.10.2011 на термін до 10.10.2017, слід дійти висновку, що Договір про передачу майна комунальної власності територіальної громади міста Києва, яке передається в оренду №218-У(Ор)-11 від 15.10.2011 припинив свою дію 13.10.2014, у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Згідно з ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Відповідно до ч. 1 ст. 27 Закону України ,,Про оренду державного та комунального майна" у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до п. 7.5 договору оренди у разі закінчення строку дії договору або при його розірванні орендар зобов'язаний за актом приймання-передачі повернути об'єкт оренди орендодавцю у стані, в якому перебував об'єкт оренди на момент передачі його в оренду, з урахуванням всіх здійснених орендарем поліпшень, які неможливо відокремити від об'єкта оренди без заподіяння йому шкоди, з урахуванням зносу за період строку дії договору оренди.

Згідно з п. 8.5.6 договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 15.10.2011), у разі припинення дії договору орендар звільняє орендовану частину приміщення вестибюлю станції метро ,,Дорогожичі" в термін, визначений п. 4.14 договору від своїх огороджуючих конструкцій. При невиконанні орендарем зазначених в цьому пункті договору умов, орендодавець самостійно, на свій розсуд розпоряджається огороджуючими конструкціями (кіосками).

Пунктом 4.14 договору сторони погодили, що орендар після припинення дії договору зобов'язаний протягом 30 календарних днів передати майно по акту приймання-передачі орендодавцю.

Згідно зі ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства; Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк.

Згідно з ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до п. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Отже, враховуючи припинення договору оренди, орендар був зобов'язаний повернути орендодавцю об'єкт оренди та звільнити орендовану частину приміщення вестибюлю станції метро ,,Дорогожичі" від своїх огороджуючих конструкцій, проте матеріали справи не містять доказів виконання орендарем зазначених обов'язків.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про виселення орендаря з орендованого майна, а саме: з частини переходу, що знаходиться за адресою: м. Київ, станція метро ,,Дорогожичі", загальною площею 12,1 кв.м., та про зобов'язання демонтувати тимчасові огороджуючі конструкції - кіоск Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, що знаходиться за адресою: станція метро ,,Дорогожичі".

Щодо посилань відповідача на неналежність позивача у даному спорі, оскільки у нього відсутнє право розпоряджатись комунальним майном територіальної громади міста Києва, зокрема, на засадах оренди, слід зазначити таке.

Частиною 1 ст. 60 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні" встановлено, що територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження.

Відповідно до ст. 1 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні" право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування.

Згідно з приписами ч. 5 ст. 60 Закону України ,,Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Частиною 1 статті 18 Закону України ,,Про столицю України - місто-герой Київ" встановлено, що матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування у місті Києві є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у власності громади міста або знаходяться в її управлінні.

Пунктом 5.2 Статуту позивача закріплено, що майно підприємства є комунальною власністю територіальної громади міста Києва і закріплено за ним на праві господарського відання.

Відповідно до ст. 136 ГК України право господарського відання є речовим правом суб'єкта підприємництва, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом), з обмеженням правомочності розпорядження щодо окремих видів майна за згодою власника у випадках, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Власник майна, закріпленого на праві господарського відання за суб'єктом підприємництва, здійснює контроль за використанням та збереженням належного йому майна безпосередньо або через уповноважений ним орган, не втручаючись в оперативно-господарську діяльність підприємства. Щодо захисту права господарського відання застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності. Суб'єкт підприємництва, який здійснює господарську діяльність на основі права господарського відання, має право на захист своїх майнових прав також від власника.

На момент припинення договору оренди у жовтні 2014 було чинне Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затверджене рішенням КМР від 22.09.2011 року № 34/6250, яким також передбачалося, що орендодавцями нерухомого майна, загальна площа якого не перевищує 200 квадратних метрів на одне підприємство, установу, організацію, та іншого окремого індивідуально визначеного майна, яке закріплено за ними на праві господарського відання або оперативного управління, є саме комунальні підприємства, установи та організації.

До того ж, на момент звернення позивача до суду з позовом у даній справі (а також на час ухвалення цієї постанови) діяло та є чинним Положення про оренду майна територіальної громади міста Києва, затверджене рішенням КМР від 21.04.2015 року № 415/1280, яким також передбачені повноваження комунальних підприємств бути орендодавцями майна, яке закріплено за ними на праві господарського відання (з усіма правами сторони договору оренди, в тому числі право на розірвання договору в судовому порядку та пред'явлення вимог про виселення).

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що КП ,,Київський метрополітен" є належним позивачем у даній справі, тоді як доводи апелянта в цій частині є безпідставними.

Інші доводи апеляційної скарги колегією суддів відхиляються, оскільки спростовуються викладеним вище.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, як встановлено статтею 34 ГПК України. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з наведеного, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дійшла висновку, що підстави для скасування або зміни рішення, які передбачені ст. 104 ГПК України, відсутні. Рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2015 у справі № 910/20699/15 відповідає обставинам справи, є законним та обґрунтованим. У зв'язку з цим апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Судові витрати за подання апеляційної скарги відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Рішення господарського суду міста Києва від 16.09.2015 у справі № 910/20699/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено у касаційному порядку відповідно до вимог ст. ст. 107-111 ГПК України.

Головуючий суддя В.Г. Суховий

Судді Г.А. Жук

А.О. Мальченко