ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016р. Справа№ 914/596/16

Cуддя господарського суду Львівської області - Долінська О.З., при секретарі Думин В.Я. розглянувши матеріали справи

За позовом: Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області, м.Новий Калинів

До відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, с.Гординя

про: усунення перешкод в користуванні нежитловими примішеннями№5,6,7, загальною площею 43,1 м.кв. по АДРЕСА_1 та стягнення 8000,00 грн. збитків.

За участю представників:

позивача: Мартин Д.І. дов. № 02/10-517/1 від 23.05.2016 р.,

відповідача: не зявився.

Учасникам судового процесу роз'яснено права та обов'язки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

2 березня 2016 року Новокалинівська міська рада Самбірського району Львівської області звернулась до господарського суду з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нежитловими примішеннями№5,6,7, загальною площею 43,1 м.кв. по АДРЕСА_1 та стягнення 8000,00 грн. збитків.

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.04.2016 року у справі № 914/596/16 (суддя Березяк Н.Є.) вирішено: у задоволенні позову відмовити.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.2016 р. (судді: Давид Л.Л.- головуючий, Гриців В.М., Михалюк О.В.) рішення місцевого господарського суду залишено без змін, апеляційну скаргу відповідача без задоволення.

Не погоджуючись з висновками господарських судів попередніх інстанцій, позивач подав до Вищого господарського суду України касаційну скаргу, в якій просив рішення та постанову Львівського апеляційного господарського суду скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задоволити повністю.

Постановою Вищого господарського суду України від 21 липня 2016 року у справі № 914/596/16, касаційну скаргу Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області задоволено частково і постановлено рішення господарського суду Львівської області від 20.04.2016 р. та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.2016 р. по справі № 914/596/16 скасувати, справу направити на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 05.08.2016 року, справу №914/596/16 передано для розгляду головуючому судді Долінській О.З.

Ухвалою господарського суду Львівської області від 08.08.2016р. справу призначено до розгляду в судовому засіданні на 16.08.2016 року.

Рух справи відображено у відповідних ухвалах суду, які містяться в матеріалах справи.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 33445/16 від 15.08.2016 р. відповідачем ФОП ОСОБА_2 подано клопотання про відкладення розгляду справи про неможливість прибуття у судове засідання, у зв'язку з хворобою і настоює на її особистій участі в судовому засіданні для надання відповідних доказів у справі по захисту її інтересів, як відповідача в суді.

В судове засідання 16.08.2016 р. представник позивача з'явився, вимоги ухвали суду від 08.08.2016 року виконав частково. Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 4080/16 від 16.08.2016 представник позивача подав клопотання про зупинення розгляду справи до вирішення пов'язаної з нею справи № 914/1532/16 за позовом Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області до ФОП ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нежитловими примішеннями№5,6,7, загальною площею 43,1 м.кв. на АДРЕСА_1 та набрання законної сили рішенням господарського суду Львівської області від 12.07.2016 р. у справі № 914/1532/16. В судовому засіданні підтримав клопотання про зупинення провадження у даній справі із підстав, викладених у клопотанні. Щодо клопотання відповідача про відкладення розгляду справи покладається на розсуд суду.

В судове засідання 16.08.2016 року представник відповідача з'явився, вимоги ухвали суду від 08.08.2016 р. виконав. Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 33546/16 від 16.08.2016 р. представник відповідача надав витяг з ЄДРЮ, ФОП та громадських формувань на відповідача станом на 24.02.2016 р., а також подав пояснення по суті спору із врахуванням постанови ВГСУ від 21.07.2016 р. (вх. № 33547/16 від 16.08.2016 р.). Просить відкласти розгляд даної справи в зв'язку із поданим клопотанням ФОП ОСОБА_2 Щодо клопотання представника позивача про зупинення провадження у даній справі, то вважає, що йому необхідний додатковий час для ознайомлення з мотивацією даного клопотання.

Суд, розглянувши клопотання представника позивача про зупинення провадження у справі, вирішив розглянути його по суті в наступному судовому засіданні. Щодо клопотання ФОП ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи, то суд його задовольняє.

Суд також зазначає, що згідно приписів п. 3.9.2 Постанови Пленуму ВГС України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» із наступними змінами і доповненнями визначено таке : «У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови».

Ухвалою господарського суду Львівської області від 16.08.2016 року розгляд справи відкладено на 13.09.2016 року.

В судове засідання 13.09.2016 р. представник позивача з'явився, вимоги ухвали суду виконав частково. Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 36617/16 від 13.09.2016 р. представник позивача подав клопотання про відмову від поданого клопотання про зупинення провадження у справі та просить таке клопотання залишити без розгляду.

В судове засідання 13.09.2016 р. представник відповідача з'явився, вимоги ухвали суду виконав частково. Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 36565/16 від 13.09.2016 р. представник відповідача подав клопотання про надання можливості ознайомитися з матеріалами справи. Підтримав клопотання представника позивача за вх. № 36617/16 від 13.09.2016 р. і в судовому засіданні просить відкласти розгляд даної справи у зв'язку з поданим клопотанням від 13.09.2016 р.

Представник позивача заперечив проти відкладення розгляду справи і вважає, що це зловживання із сторони відповідача своїм процесуальним правом.

Враховуючи вищенаведене, у зв'язку із поданим клопотанням представником позивача за вх. № 36617/16 від 13.09.2016 р. проти задоволення якої не заперечує представник відповідача, суд залишає клопотання представника позивача за вх. № 4080/16 від 16.08.2016 р. про зупинення розгляду справи № 914/596/16 без розгляду із врахуванням принципу змагальності сторін в судовому процесі та подане представником відповідача клопотання від 13.09.2016 р., про необхідність ознайомитись з матеріалами справи, на задоволенні якого настоює в судовому засіданні, суд порадившись на місці ухвалив: в судовому засіданні оголосити перерву до 19.09.2016 р.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 37158/16 від 19.09.2016 р. представник позивача подав письмове пояснення по суті позовних вимог.

В судове засідання 19.09.2016 р. представник позивача з'явився, вимоги ухвали суду виконав. Позов підтримав із підстав, викладених у позовній заяві і у письмових поясненнях від 19.09.2016 року. Просить позов задоволити.

В судове засідання 19.09.2016 р. відповідач та представник відповідача не з'явилися, незважаючи на те, що належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи судом, вимоги ухвали суду виконали частково.

Через відділ автоматизованого документообігу та обробки інформації за вх. № 37248/16 від 19.09.2016 р. від представника відповідача поступило електронне клопотання про відкладення розгляду справи, у зв'язку із неможливістю явки уповноваженого представника. Доказів, які б обґрунтовували поважність причини в судовому засіданні не надав.

Суд розглянувши клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи, дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

Згідно приписів п. 3.9.2 Постанови Пленуму ВГС України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» із наступними змінами і доповненнями визначено таке : «У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні. Неявка учасника судового процесу в судове засідання не є підставою для скасування судового рішення, якщо ухвалу, в якій зазначено час і місце такого засідання, надіслано йому в порядку, зазначеному в підпункті 3.9.1 підпункту 3.9 цього пункту постанови».

Відповідно до п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України.

У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК України), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

За таких обставин, враховуючи, що явка відповідача не визнана судом обов'язковою, зважаючи на достатність в матеріалах справи доказів, необхідних для повного та об'єктивного вирішення справи, розгляд справи відбувався з урахуванням положень ст. 75 Господарського процесуального кодексу України за наявними у справі матеріалами.

В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задоволити з підстав та мотивів, викладених в позовній заяві та у письмовому поясненні (вх. №37158/16 від 19.09.2016 року). Позовні вимоги обґрунтовує тим, що термін дії договору оренди визначений умовами договору закінчився, а орендар продовжує користуватися майном поза межами договору оренди чим завдано позивачу збитки в розмірі 8000,00 грн., понесених на оренду іншого приміщення, необхідного для розміщення відділів міської ради.

Представник відповідача в судових засіданнях проти позову заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву та у поясненні по суті спору (вх. №33547/16 від 16.08.2016 року). Як стверджує відповідач, він не отримував повідомлення про припинення договірних стосунків у визначені Договором та Законом строки, продовжує використовувати орендовані приміщення та сплачувати орендну плату, а відтак вважає договір оренди продовжений на той самий строк і на тих самих умовах.

В судовому засіданні 19.09.2016 р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, оглянувши оригінали документів, суд встановив таке.

Новокалинівською міською радою Самбірського району Львівської області подано позов до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нежитловими примішеннями№5,6,7, загальною площею 43,1 м.кв. на АДРЕСА_1 та стягнення 8000,00 грн. збитків.

Рішенням господарського суду Львівської області від 20.04.2016 року по справі №914/596/16 (суддя Березняк Н.Є.), залишеним без змін постановою Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.2016 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя Давид Л.Л., суддів Гриців В.М., Михалюк О.В.), у задоволенні позову відмовлено з посиланням на дійсність договору оренди, зважаючи на його пролонгованість сторонами, а тому усунення перешкод у користуванні нежитловими приміщеннями та стягнення збитків, понесених через чинення таких перешкод задоволенню не підлягає.

Постановою Вищого господарського суду України від 21.07.2016 року у справі №914/596/16 рішення господарського суду Львівської області від 20.04.16 та постанову Львівського апеляційного господарського суду від 24.05.16 у справі №914/596/16 скасовано, а справу направлено на новий розгляд до господарського суду Львівської області.

Як вбачається з матеріалів справи, 20.01.2011 року між Новокалинівською міською радою та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_2 було укладено Договір оренди нерухомого майна ( будівель, споруд, приміщень) № 1, відповідно до якого, відповідачу надано в строкове платне користування нежитлове приміщення площею 43,1 м.кв. в АДРЕСА_1 (приміщення №№5, 6, 7) .

Судом з'ясовано, що відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 22.01.2004 року серія НОМЕР_1 та Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Самбірським міжміським бюро технічної інвентаризації 05.02.2004 року, номер витягу 2758547, за Новокалинівською селищною радою зареєстровано право комунальної власності на нежитлову будівлю (адмінбудинок) загальною площею 1141,5кв.м. за адресою АДРЕСА_1. Спірні приміщення (5,6,7) площею 43,1 кв.м. в АДРЕСА_1, є частиною приміщень нежитлової будівлі (адмінбудинок) за адресою АДРЕСА_1, яке належить на праві комунальної власності позивачу.

Відповідно до п. 6.1 договору оренди, терміном його дії встановлений сторонами до 31.12.2015 року.

У п.6.1 договору сторони встановили, що даний договір вважається щорічно продовженим, якщо за місяць до закінчення терміну не буде заявки однієї із сторін про відмову від договору або про його перегляд.

Станом на дату прийняття рішення у матеріалах справи відсутні докази повернення спірного приміщення відповідачем позивачу.

При прийнятті рішення суд виходив з наступного.

Договір оренди нерухомого майна від 20.01.11 №1 за своєю правовою природою є договором майнового найму (оренди) і підпадає під правове регулювання норм ст.ст.759-786 ЦК України.

Статтею 759 ЦК України, передбачено, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Частина перша статті 17 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» передбачає, що термін договору оренди визначається за погодженням сторін.

Відповідно до частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» договір оренди припиняється в разі закінчення строку, на який його було укладено.

Приписами частини першої статті 764 ЦК України встановлено, що у випадку, якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

У пункті 4.1 постанови Пленум Вищого господарського суду України від 29.05.2013 року №12 «Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна» зазначено, про те, що зі змісту статей 759, 763 і 764 ЦК України, частини другої статті 291 ГК України, частини другої статті 17 та частини другої статті 26 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» вбачається, що після закінчення строку договору оренди він може бути продовжений на такий самий строк, на який цей договір укладався, за умови, якщо проти цього не заперечує орендодавець.

Відтак, якщо на дату закінчення строку договору оренди і протягом місяця після закінчення цього строку мали місце заперечення орендодавця щодо поновлення договору на новий строк, то такий договір припиняється.

Нормами чинного законодавства не передбачено обов'язку орендодавців доводити факт отримання орендарями листів (заяв, повідомлень, тощо) про припинення дії договорів оренди або ж пересвідчуватися в тому, чи отримував орендар повідомлення (заяви, тощо) про припинення дії договору, які надсилаються, зокрема, в порядку ч. 2 статті 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а зобов'язані лише довести факт належного направлення такого повідомлення орендарю.

Приписами ст.777 ЦК України передбачене переважне право на укладення договору найму на новий строк, а також врегульоване питання повідомлення та строків такого повідомлення про це наймодавця. Умови договору найму на новий строк встановлюються за домовленістю сторін.

Зазначені положення кореспондуються зі ст.17 ЗУ "Про оренду державного та комунального майна", якою визначено термін дії договорів оренди. При цьому визначено, що у разі відсутності заяви однієї зі сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом 1-го місяця після закінчення терміну дії договору, він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором. Після закінчення терміну договору оренди орендар, який належним чином виконував свої обов'язки за договором, має переважне право, за інших рівних умов, на укладення договору оренди на новий термін, крім випадків, якщо орендоване майно необхідне для потреб його власника.

Істотне значення у вирішенні питання про припинення договору оренди, має зміст заяви-вимоги про небажання продовжувати ці правовідносини, шляхом їх припинення та факт отримання цього наміру іншою стороною.

На підтвердження своєї волі про небажання продовжувати договір оренди, від 20.01.11 №1, позивач подав наступні документи:

- лист від 30.07.2015 року №02/09-396/1, в якому з посиланням на те, що строк дії Договору буде закінчуватися відповідно до п. 6.1, повідомляв, що орендодавець продовжувати цей Договір на новий термін не буде; поштову квитанцію від 30.07.2015 року №279/43829 про направлення листа від 30.07.2015 року №02/09-396/1; лист ЦПЗ №3 м. Дрогобич від 16.02.2016 року про вручення відповідачу рекомендованого листа за № 829 відповідачу 08.08.2015 року.

- лист від 11.11.2015 року №02/09-547/1, в якому з посиланням на те, що у зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди і відмови в його продовженні (перегляд дії договору проводитися не буде), просив звільнити приміщення до 31.12.2015 року; лист від 11.01.2016 року №02/15-10/1, в якому Новокалинівська міська рада повідомляла відповідача про те, що договір оренди приміщення закінчився 31.12.2015 року, про що орендаря було повідомлено заказним листом від 30.07.2015 року №02/09-396/1 та наданим працівнику орендаря листом від 11.11.2015 року №02/09-547/1, яким крім повторного попередження про припинення дії договору оренди у зв'язку із закінченням строку його дії було ще раз направлено листи від 30.07.2015 року №02/09-396/1 та від 11.11.2015 року №02/09-547/1; поштову квитанцію від 12.01.2016 року №51260 про направлення листа від 11.01.2016 року №02/15-10/1. Судом також з'ясовано, що згідно Інформації УДППЗ «Укрпошта» про відстеження пересилання поштових відправлень (http://services.ukrposhta.com/barcodesingle/), штрихкодовий ідентифікатор внутрішнього поштового відправлення 260, лист від 11.01.2016 року №02/15-10/1 надійшов на поштову адресу відповідача- 14.01.2016 року.

Відповідно до ст. 32 ГПК України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Статтею 33 ГПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин суд дійшов висновку, що позивачем своєчасно, до закінчення терміну дії договору оренди листом від 30.07.2015 року №02/09-396/1 та у межах місячного строку після закінчення строку дії договору оренди листом від 11.11.2015 року №02/09-547/1, яким повторно направлено відповідачу вищезазначені листи від 30.07.2015 року №02/09-396/1 та від 11.11.2015року №02/09-547/1 про припинення орендних правовідносин у зв'язку із закінченням строку дії договору оренди і небажанням його продовжувати на новий строк, направлено своє волевиявлення про намір припинити орендно-договірні правовідносини, і вказані листи були отримані орендарем, про що свідчать встановлені вище судом обставини.

Посилання відповідача про те, що зазначені листи ним не отримувалися, судом до уваги не приймаються, оскільки відповідачем не подано жодного доказу, який би свідчив про такі обставини чи спростовував подані позивачем докази про направлення цих листів на адресу відповідача.

Відповідно до приписів ч. 2 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється у разі, в тому числі закінчення строку, на який його було укладено.

Згідно з ч. 1 ст. 785 ЦК України у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Також ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження орендар зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Суд зазначає, що позивачем заявлено позовну вимогу до відповідача в порядку ст. 785 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" про виселення відповідача з нежитловими примішеннями №5,6,7, загальною площею 43,1 м.кв. на АДРЕСА_1 в зв'язку із закінченням терміну дії договору оренди та стягнення 8000,00 грн. завданих збитків, понесених через чинення таких перешкод, які полягають в тому, що позивач вимушений був укласти договір оренди приміщення з третьою особою та сплатив орендну плату за два місяці використання цих приміщень в сумі 8000,00 грн., так як відповідач не звільнив спірні приміщення після закінчення терміну дії договору, виходячи з того, що такі приміщення необхідні були позивачу для власного використання.

Водночас, скасовуючи попередній судові рішення, Вищий господарський суд України у своїй постанові від 21.07.2016 року дав вказівку суду першої інстанції при новому розгляді з'ясувати обставини справи та надати відповідну правову оцінку щодо укладення договору оренди, зважаючи на вимоги ст.ст.793, 794 ЦК України із змінами, внесеними відповідно до закону від 20.12.06 №501-V, у редакції закону від 11.02.10 №1878-VI, яка діяла на момент вчинення договору оренди від 20.01.11 №1, відповідно до яких договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на 3 роки, підлягає нотаріальному посвідченню і підлягає державній реєстрації.

Згідно до ч. 2 ст. 793 ЦК України, із змінами, внесеними згідно із Законом України від 20.12.2006 року № 501-V, яка діяла на момент вчинення договору оренди №1 від 20.01.2011 року, визначено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Також відповідно до ст. 794 ЦК України, із змінами, внесеними згідно із Законом України від 20.12.2006 року № 501-V, в редакції Закону № 1878-VI від 11.02.2010, яка діяла на момент вчинення договору оренди №1 від 20.01.2011 року, договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Зі змісту ч.3 ст.640 ЦК України вбачається, що договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Відповідно до ч.1 ст.210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

Отже, правочини оренди нерухомого майна зі строком дії на три роки і більше вважаються вчиненими з моменту їх державної реєстрації.

Частиною 1 ст.220 ЦК України імперативно визначено, що недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору призводить до його нікчемності.

Отже, договір оренди нерухомого майна від 20.01.2011 року № 1, строк дії якого визначався більше ніж на три роки, підлягав обов'язковому нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, яка полягала у внесенні запису нотаріусом до реєстру про вчинення певної нотаріальної дії відповідно до п. 5, 6 Тимчасового порядку державної реєстрації правочинів, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 26.05.2004 року № 671 , який діяв на момент укладення договору оренди.

Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Частинами 1 - 5 ст. 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Цивільним кодексом України у ст. 215 визначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 640 Цивільного кодексу України, ( в редакції чинній на момент підписання спірного договору) договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

Статтею 793 Цивільного кодексу України ( в редакції чинній на момент підписання спірного договору) визначено, що договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) укладається у письмовій формі. Договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини) строком на три роки і більше підлягає нотаріальному посвідченню.

Відповідно до ст. 794 ЦК України ( в редакції чинній на момент підписання спірного договору) договір найму будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладений на строк не менше ніж на три роки, підлягає державній реєстрації.

Як встановлено судом, пунктом 6.1 договору визначено, що строк дії договору встановлений з моменту підписання, тобто з 20.01.2011 року по 31.12.2015 року. Тобто, строк дії договору складає більше трьох років.

Таким чином, суд дійшов висновку, що договір оренди нерухомого майна від 20.01.2011р. №1 підлягав нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

Як вбачається із наданого суду примірнику договору, встановлено, що сторонами договору від 01.03.2011 року N 222 не дотримано вимог ст. ст. 793, 794 Цивільного кодексу України, щодо нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору, що не заперечується представником відповідача.

Частиною 1 ст. 210 Цивільного кодексу України визначено, що правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації.

За умовами ст.. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається.

Відповідачем в підтвердження своїх заперечень долучено копії квитанцій до прибуткового касового ордеру із підставою оплати оренда приміщення без посилання на договір.

При цьому належить зазначити, що правила ст. 220 Цивільного кодексу України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст. ст. 210, 640 Цивільного кодексу України пов'язується з державною реєстрацією, тому вони є неукладеними і такими, що не породжують для сторін права та обов'язки.

Аналогічної правової позиції дотримуються Вищий господарський суд України у постанові від 17.03.2009 року у справі N 15/261(1/445-21/71) та Верховний Суд України у постанові від 18.04.2011 року у справі N 3-28гс11.

Частиною 1 ст. 11128 Господарського процесуального кодексу України визначено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Таким чином, враховуючи те, що договір оренди нерухомого майна від 01.03.2011 року N 222 підлягав державній реєстрації, проте позивачем та відповідачем при укладенні договору не дотримано вимог ст. 794 Цивільного кодексу України щодо державної реєстрації договору, враховуючи положення ч. 1 ст. 210 Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку про те, що договір оренди нерухомого майна від 20.01.2011 року N1 є неукладеним та не породжує для сторін договору права та обов'язки.

Пунктом 8 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.09 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено, у зв'язку із чим необхідно правильно визначити момент вчинення правочину (ст.ст. 205-210, 640 ЦК України). Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину необхідна його передача тощо). Згідно із ст.ст. 210 та 640 ЦК України не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації.

За таких обставин суд дійшов висновку, що оскільки договір оренди нерухомого майна від 20.01.2011 року № 1 не був нотаріально посвідчений та не пройшов державної реєстрації, так як укладався на строк більш як три роки, а отже між сторонами не виникли орендні правовідносини, такий договір фактично є неукладеним.

Відповідно до ст. 55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною 1 ст. 16 ЦК установлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в ч. 2 цієї статті визначив способи здійснення захисту цивільних справ та інтересів судом.

Цивільне законодавство не містить визначення поняття способів захисту цивільних прав та інтересів. За їх призначенням вони можуть вважатися визначеним законом механізмом матеріально-правових засобів здійснення охорони цивільних прав та інтересів, що приводиться в дію за рішенням суду у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Матеріально-правовий аспект захисту цивільних прав та інтересів насамперед полягає в з'ясуванні, чи має особа таке право або інтерес та чи були вони порушені або було необхідним їх правове визначення.

При цьому слід виходити з положень ст. 11 ЦК про підстави виникнення цивільних прав і цивільних обов'язків. Відповідно до них цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, передбачених актами цивільного законодавства, Конституцією України та міжнародними договорами України, а також із дій осіб, не передбачених цими актами, але які породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, наприклад, договори та інші правочини, створення речей, творча діяльність, результатом якої є об'єкти права інтелектуальної власності, завдання майнової (матеріальної та моральної) шкоди іншій особі та інші юридичні факти.

Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб.

Звертаючись до суду з позовом за захистом про усунення перешкод в користуванні майном шляхом виселення відповідача з нежитлових примішеннь №5,6,7, загальною площею 43,1 м.кв. на АДРЕСА_1, позивач посилався на ст. 785 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", з підстав закінченням терміну дії договору оренди та стягнення 8000,00 грн. завданих збитків, понесених через чинення таких перешкод.

Разом з цим, судом встановлено, що оскільки до державної реєстрації договору він є неукладеним (ст. 640 ЦК України), тому у відповідача відсутні правові підстави для користування спірним майном, яким, зокрема, міг бути такий договір оренди, а отже у відповідача відсутні правові підстави звільняти приміщення в зв'язку із закінченням договору оренди нерухомого майна від 20.01.2011 року № 1, та відповідно відшкодовувати збитки з підстав несвоєчасного звільнення орендованого майна, так як такий договір між сторонами не був укладений у визначеному законом порядку.

Відповідно до ч.2 ст.4-3 та ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили (ст.43 ГПК України).

Відповідно до п.2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011р. якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Доводи відповідача в обґрунтування своє правової позиції щодо чинності договору оренди нерухомого майна №1 від 20.01.2011 року на його вище думку, спростовуються висновками суду.

Статтею 256 ЦК України, визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України).

Згідно ст. 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253 - 255 цього Кодексу.

Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін.

За змістом ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до ст. 267 ЦК України, особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності.

Заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

За приписами п. 2.2. Постанови Пленуму ВГС України №10 від 29.05.2013 року «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів», а змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Покладення обов'язку припинити дію, яка порушує право, як спосіб захисту цивільного права чи інтересу, відповідно до роз'яснень Верховного Суду України в листі від 01.04.2014 року, можливе щодо триваючого правопорушення, вчиненого іншою особою, яким створюються перешкоди в здійсненні суб'єктивного права. Зокрема, застосовується у справах за позовами про усунення перешкод власнику в користуванні своїм майном (ст. 391 Цивільного кодексу України).

Щодо заяви відповідача про застосування строків позовної давності належить зазначити, що позовна давність не поширюється на вимоги власника або титульного володільця про усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном, навіть якщо ці порушення і не поєднані із позбавленням володіння (ст. 391 ЦК). Ці порушення носять триваючий характер. Наприклад, незаконне заселення приміщення, незаконне зведення споруд на земельній ділянці тощо, тому початок перебігу позовної давності весь час автоматично відсувається.

Таким чином суд прийшов до висновку, про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі із підстав необгрунтованості позову.

Судові витрати згідно ст. 49 ГПК України суд покладає на позивача.

Керуючись ст. ст. 2, 12, 28, 33 , 34, 43, 44, 48, 49, 75 82-85 ГПК України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог Новокалинівської міської ради Самбірського району Львівської області до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 про усунення перешкод в користуванні нежитловими примішеннями№5,6,7, загальною площею 43,1 м.кв. на АДРЕСА_1 шляхом виселення та стягнення 8000,00 грн. збитків - відмовити.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено та підписано 26.09.2016 р.

Суддя Долінська О.З.