ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"20" вересня 2016 р.Справа № 916/4464/15
Одеський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Бєляновського В.В.,

суддів: Таран С.В.,

ОСОБА_1

(склад колегії суддів сформовано згідно з протоколом про автоматичну зміну складу колегії суддів від 19.09.2016р.)

при секретарі - Земляк А.В.

за участю представників:

Від ПАТ „ІЗТВ „Дунай-Пак: ОСОБА_2

Від ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет: ОСОБА_3

Розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак

на рішення господарського суду Одеської області

від 29 квітня 2016 року

по справі № 916/4464/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет

до Публічного акціонерного товариства „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак

про зобовязання передати майно

та за зустрічним позовом Публічного акціонерного товариства „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак

до Публічного акціонерного товариства „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет

про визнання права власності на майно, -

ВСТАНОВИЛА:

У листопаді 2015 року Публічне акціонерне товариство „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет (далі ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет) звернулося до господарського суду Одеської області з позовом до Публічного акціонерного товариства „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак (далі ПАТ «ІЗТВ «Дунай-Пак») про зобовязання відповідача передати ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711), що були змонтовані за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б, у комплектації: вантажоприймальна платформа 1 шт., ваговимірювальні тензометричні датчики 8 шт., ваговий термінал (ВП-05А) 1 шт., кабель зєднання 10м.

В обґрунтування предявлених вимог позивач посилався на те, що 19.03.2012 року між сторонами у справі було укладено договір оренди № 19/03/327, за умовами якого відповідач передав позивачеві в оренду майно, розташоване за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б, а саме: адміністративну будівлю, будівлю, кран, підкранову колію та площадку з твердим бетонними покриттям. За вказаною адресою були змонтовані спірні ваги автомобільні, що є власністю позивача, які використовувалися ним у виробничій діяльності. Строк дії договору оренди від 19.03.2012 року № 19/03/327 закінчився 19.02.2015 року, але відповідач безпідставно перешкоджає позивачеві вивезти ваги автомобільні, тобто привласнив майно позивача. А тому на підставі ст. ст. 387, 1212 ЦК України позивач просив задовольнити позов.

ПАТ „ІЗТВ „Дунай-Пак не визнало позов та звернулося до господарського суду Одеської області з зустрічним позовом до ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет про визнання права власності на майно - ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18 в наступній комплектації: бетонного фундаменту та заїздів для встановлення ваг, вантажоприймальної платформи 1 шт., ваговимірювальних тензометричних датчиків 8 шт., вагового терміналу (ВП-05А) 1 шт., кабелю зєднання довжиною 10м, що встановлені за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б.

Зустрічні позовні вимоги обґрунтовувалися тим, що відповідно до умов укладеного між сторонами договору оренди № 19/03/327 орендар повинен був здійснити поліпшення обєктів оренди на суму не менш ніж 250000 грн., які після завершення строку дії договору оренди переходили у власність орендодавця. Зазначена умова була передбачена для пристосування обєкта оренди до господарської діяльності орендаря (збір та переробка металобрухту) на території, що належить підприємству орендодавця. Внаслідок цього орендна плата була погоджена сторонами в мінімальному розмірі. Одним з обєктів оренди був майданчик з твердим бетонним покриттям, загальною площею 1785 кв.м та будівля літ. „Г площею 214 кв.м. Частина зазначеного майданчику була використана орендарем для будівництва автомобільних ваг та влаштування комплексу зважування автомобілів, що використовувався орендарем у власній господарській діяльності, протягом строку договору оренди. Крім того, для забезпечення діяльності комплексу використовувалася частина приміщень будівлі літ. „Г, що також орендувалася орендарем. Фактично під час дії договору орендарем була створена споруда, що є частиною комплексу нерухомого майна, що належить орендодавцю, тому позивач за первісним позовом не має права витребувати його. До того ж відділення від зазначеної споруди окремих частин, зокрема - вантажоприймальної платформи, ваговимірювальних тензометричних датчиків, вагового терміналу та кабелю зєднання, призведе до знищення споруди як цілісного обєкту та зробить неможливим його використання за призначенням. За умовами договору оренди орендар після закінчення терміну дії договору зобовязаний передати орендодавцю всі зроблені на обєкті перебудови, переробки та невіддільні поліпшення на загальну суму, що не перевищує 250000,00 грн. Так, загальна вартість зроблених орендарем поліпшень складає 246 792, грн.

Отже, позивач за зустрічним позовом вважає, що зазначені вище невіддільні поліпшення обєктів оренди були здійснені орендарем на виконання його зобовязань за договором оренди та перейшли у власність орендодавця, а тому він на підставі ст.ст. 187, 191, 331, 778 ЦК України є власником майна комплексу зважування вантажних автомобілів, що улаштований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б. Оскільки відповідач за зустрічним позовом не визнає право власності орендодавця на вказану частину майна та вважає його своїм, про що свідчить первісний позов про витребування майна, ПАТ „ІЗТВ „Дунай-Пак просило визнати за ним право власності на майно - ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18 у вищевказаній комплектації, що встановлені за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б.

Рішенням господарського суду Одеської області від 29 квітня 2016 року (суддя Петров М.С.) позов ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет до ПАТ „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак про зобовязання передати майно задоволено. Зобовязано ПАТ „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак передати ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711), що були змонтовані за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б, у комплектації: вантажоприймальна платформа 1 шт., ваговимірювальні тензометричні датчики 8 шт., ваговий термінал (ВП-05А) 1 шт., кабель зєднання 10м. Стягнуто з ПАТ „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак на користь ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет витрати по сплаті судового збору в сумі 3701,88 грн.

У задоволенні зустрічного позову ПАТ „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак до ПАТ про визнання права власності на майно відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням ПАТ „ІЗТВ „Дунай-Пак звернулося до Одеського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати та постановити нове рішення, яким у задоволенні первісного позову відмовити, а зустрічний позов задовольнити. Апеляційна скарга з урахуванням її змісту обґрунтована неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невідповідністю викладених у рішенні висновків місцевого суду обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального і процесуального права.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Судом задоволено заявлене представником ПАТ „ІЗТВ „Дунай-Пак клопотання та з метою забезпечення всебічного, повного і обєктивного розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, відповідно до ст. 101 ГПК України, залучено до матеріалів справи Інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та копію Витягу з технічного паспорту на нежитлові будівлі.

Обговоривши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши правильність застосування судом норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 20.10.2011 року між ВАТ „Дніпропетровський Втормет (покупець) та ТОВ „Компанія „Ваговимірювальні системи (постачальник) було укладено договір поставки № 766, за умовами якого постачальник зобовязався передати у власність покупця ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18 (довжина вантажоприймаючого пристрою 18м), №У3055-10 у державному реєстрі засобів вимірювальної техніки, у кількості 6 штук (далі товар), а покупець зобовязався їх прийняти та оплатити.

Відповідно до п. 1.2. договору постачальник також зобовязався здійснити наступні роботи з установки товару: підготовчі будівельні роботи; установка товару на фундаментні плити, монтажно-складальні і пусконалагоджувальні роботи; повірку у державних органах і проведення випробувань. Постачальник виконує всі роботи, необхідні для установки товару та його нормального функціонування, окрім його заземлення, яке покупець здійснює самостійно.

Згідно з п. 2.1. договору загальна сума останнього складає 1 438 416 грн. з урахуванням ПДВ.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що вартість однієї одиниці товару складає 205800,00 грн., у т.ч. ПДВ, загальна вартість товару складає 1234800,00 грн., у т.ч. ПДВ.

Як встановлено пунктом 2.3 договору, вартість робіт з установки однієї одиниці товару складає 33936,00 грн., у т.ч. ПДВ, з них: підготовчі будівельні роботи 25920,00 грн., у т.ч. ПДВ, установка, монтажно-складальні і пусконалагоджувальні роботи 5496,00 грн., у т.ч. ПДВ, повірка у державних органах і проведення випробувань 2520,00 грн., у т.ч. ПДВ. Загальна вартість робіт з установки товару складає 203616,00 грн. У вартість робіт включена вартість всіх матеріалів, у т.ч. фундаментних плит, використання машин, механізмів, транспортні витрати (окрім вартості доставки кожної одиниці товару) та інше.

Згідно з п. 3.1 договору постачальник здійснює доставку кожної одиниці товару до місця її установки. Строк поставки, місце поставки, вартість доставки кожної одиниці товару визначається сторонами у відповідній специфікації, яка є невідємною частиною договору. Вартість доставки буде розраховуватись сторонами у специфікації виходячи із ціни 10,08 грн./км в т.ч. ПДВ.

Відповідно до п. 3.2 договору, строк виконання робіт щодо кожної одиниці товару складає 13 робочих днів з моменту її поставки.

Як передбачено п. 3.6 договору, приймання товару та робіт здійснюється сторонами згідно акту приймання-передачі товару та виконаних робіт щодо кожної одиниці товару. Після виконання робіт постачальник повинен надати покупцю акт приймання-передачі товару та виконаних робіт, податкову накладну згідно відповідної специфікації. Покупець у 5-денний строк з моменту отримання акту приймання-передачі товару та виконаних робіт повинен його підписати або у цей же строк надіслати постачальнику мотивовану відмову від підписання акту. Протягом 5 днів після підписання сторонами акту приймання-передачі товару та виконаних робіт, вони підписують акт введення в експлуатацію по кожній одиниці товару.

28.05.2012р. між ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет та ТОВ „Компанія „Ваговимірювальні системи була укладена додаткова угода №1 від 28.05.2012 р. до договору поставки № 766 від 20.10.2011 р., згідно якої сторони дійшли згоди про зміну назви ВАТ „Дніпропетровський Втормет на ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет.

19.03.2012 року між ВАТ Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак (орендодавець), правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак, та ВАТ „Дніпропетровський Втормет (орендар) було укладено договір оренди № 19/03/327, згідно з п. 1.1. якого орендодавець надає, а орендар приймає за плату в оренду майно, розташоване за адресою: 68600, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-Б, згідно додатку № 1 „Перелік обєктів оренди, відповідно до акту прийому-передачі, який є невідємною частиною цього договору, для використання його в господарській діяльності орендаря.

Також, 19.03.2012 року між ВАТ „Дніпропетровський Втормет (орендар) та ВАТ „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак (орендодавець) було укладено додаткову угоду № 1 до договору оренди № 19/03/327 від 19.03.2012р.

За умовами п. 1.2. договору обєкт надається в оренду строком на 35 календарних місяців з дати підписання даного договору (тобто до березня 2015 року). Договір набуває чинності з моменту його підписання та фактичної передачі обєкту оренди в оренди за актом прийому-передачі, і поширює свою дію на період з моменту підписання договору і до моменту його розірвання або закінчення терміну його дії.

Підпунктом „а пункту 2.3. договору (в редакції додаткової угоди № 1) передбачено, що орендар зобовязаний, зокрема, здійснити протягом строку дії цього договору невіддільні поліпшення обєкту оренди на загальну суму, що дорівнює, але не перевищує 250000,00 грн. Перелік невіддільних поліпшень обєкту оренди, які повинні бути здійснені орендодавцем, узгоджуються письмово, шляхом підписання сторонами додаткових угод, які є невідємною частиною договору.

Згідно підпункту „з п.2.3. договору (в редакції додаткової угоди № 1) орендар зобовязався після закінчення терміну дії договору передати орендодавцеві всі зроблені на обєкті перебудови, переробки та невіддільні поліпшення на загальну суму, що не перевищує 250000,00 грн.

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата встановлюється з розрахунку 7857 грн., у т.ч. 1309,50 грн. ПДВ за один календарний місяць. Розмір орендної підлягає щомісячній індексації з урахуванням офіційного індексу інфляції, згідно узгодженої сторонами формули.

У пункті 3.9. договору (в редакції додаткової угоди № 1) сторони також погодили, що за домовленістю сторін невіддільні поліпшення обєкту оренди здійснені орендарем загальною вартістю не більше 250000,00 грн. переходять у власність орендодавця лише по завершенню строку оренди, зазначеному в п. 1.2. цього договору.

Пунктом 3.10 договору визначено, що у випадку невиконання орендарем зобовязання, передбаченого підпунктом „а п. 2.3. цього договору, орендар зобовязаний по закінченню строку дії цього договору сплатити орендодавцю 250000,00 грн.

За умовами п. 5.1. договору орендар зобовязався звільнити і передати орендований обєкт орендодавцеві на дату закінчення терміну оренди по акту повернення і повністю виплатити вартість ремонтних робіт, якщо пошкодження, що виходять за рамки нормального зносу, виникли з вини орендаря.

У додатку № 1 до даного договору визначено перелік обєктів оренди: адміністративна будівля літ. Г загальною площею 214,4 кв.м, будівля літ. Ц загальною площею 36,5 кв.м, кран ККС-10-32 заводський № 2125, підкранова колія загальною довжиною 100 п/м, майданчик з твердим бетонним покриттям загальною площею 1785 кв.м.

На виконання зазначеного договору оренди орендареві від орендодавця за актом прийому-передачі від 02.04.2012р. було передано наступні обєкти: адміністративну будівлю літ. Г загальною площею 214,4 кв.м, будівлю літ. Ц загальною площею 36,5 кв.м, кран ККС-10-32 заводський № 2125, підкранову колію загальною довжиною 100 п/м, майданчик з твердим бетонним покриттям загальною площею 1785 кв.м, що розташовані за адресою: 68600, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, буд. 2-Б.

Додатковою угодою № 2 від 18.06.2012р. до даного договору оренди найменування орендаря було змінено з ВАТ „Дніпропетровський Втормет на ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет.

Згідно з специфікацією № 3 від 30.03.2012р. до договору поставки № 766 від 20.10.2011р. ТОВ „Компанія „Ваговимірювальні системи як постачальник зобовязалося здійснити поставку та встановити на площах виробничого майданчика, розташованого за адресою: 68600, Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-Б, ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18, вартістю 205 800 грн.

10 квітня 2012 року для здійснення підприємницької діяльності позивача на обумовлену в специфікації № 3 адресу були поставлені автомобільні ваги, придбані позивачем у третьої особи - ТОВ Компанія Ваговимірювальні системи за договором поставки № 766 від 20.10.2011р., вартість яких складає 205800 грн. Факт поставки автомобільних ваг „60ВА1ПМ-18 ТОВ „Компанія „Ваговимірювальні системи за адресою Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-Б, та набуття ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет у власність вказаного обладнання підтверджується видатковою накладною № 206 від 10.04.2012р. на суму 205800,00 грн., товарно-транспортною накладною від 11.04.2012 р., рахунком на оплату № В-000000219 від 05.04.2012 р. на суму 246792,00 грн., актом надання послуг № 284 від 25.05.2012 р. на суму 40992,00 грн., платіжними дорученнями № 63 від 10.04.2012 р. на суму 222112,80 грн., № 1634 від 23.05.2012 р. на суму 24679,20 грн.

За вищевказаною адресою ТОВ „Компанія „Ваговимірювальні системи були змонтовані ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711), що є власністю позивача, у наступній комплектації: вантажоприймальна платформа 1 шт., ваговимірювальні тензометричні датчики 8 шт., ваговий термінал (ВП-05А) 1 шт., кабель зєднання 10 м.

Позивач зазначає, що майданчик та обладнання використовувалися ним до липня 2014 року, але у наступному доцільність виробничої діяльності відпала і було прийняте рішення розірвати договір оренди № 19/03/327 від 19 березня 2012 року та вивезти вказане обладнання.

Наявні у справі матеріали свідчать про те, що з метою розірвання договору оренди та усунення перешкод щодо вивезення майна позивач звертався до відповідача з листами № 2307 від 23.07.2014 р., № 08/2414 від 28.07.2014 р., № 08/4157 від 29.12.2014р., в яких повідомляв про намір вивезти з орендованої території власне обладнання та вказував, що наявна у орендодавця вимога щодо сплати орендної плати не є підставою для перешкоджання орендарю користуватись власним майном. Також до листа № 08/4157 позивачем було додано підписаний з його боку проект додаткової угоди № 3 від 25.12.2013р. до договору оренди № 19/03/327 від 19.03.2012р., де передбачено п.1 про розірвання договору оренди за взаємною згодою сторін з 31.01.2014р., а також додано проект акту-приймання передачі орендованого майна, які засвідчені підписом лише однієї із сторін орендаря.

У відповідь на ці звернення ПАТ «ІЗТВ Дунай-Пак надіслало позивачеві листа від 23.07.2014р. № 260, в якому повідомило про наявність невирішених фінансових питань, повязаних з орендними правовідносинами, а саме: протягом строку дії договору оренди ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет не були виконані зобовязання визначені в п.п. а) п. 2.3 договору щодо здійснення поліпшень обєкту оренди, тому останнє відповідно до п. 3.1 договору повинно сплатити 250 000 грн., крім того заборгованість з орендної плати станом на 01.07.2014р. становить 8009,40 грн., у звязку з чим виклало вимогу негайно після отримання цього листа перерахувати 258 009,40 грн. на свій рахунок та попередило, що тільки у разі виконання зазначених вимог можуть бути розглянуті питання зазначені в зверненнях.

Позивач зазначає, що строк дії договору оренди № 19/03/327 від 19 березня 2012 року закінчився 19.02.2015 року, але відповідач безпідставно перешкоджає йому вивезти ваги автомобільні, тобто привласнив майно позивача. З огляду на вказані обставини позивач просить суд зобовязати відповідача передати йому спірні ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711), що були змонтовані за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б, у вищевказаній комплектації, посилаючись на положення ст.ст. 387, 1212 ЦК України.

З матеріалів справи вбачається, що постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06.10.2015р. у справі № 916/2204/15, що набрала законної сили, було відмовлено у задоволенні позову ПАТ Інтерпайп Дніпропетровський Втормет до ПАТ ІЗТВ Дунай-Пак про усунення перешкод у користуванні автомобільними вагами 60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711), що були змонтовані за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б, у комплектації: вантажоприймальна платформа 1 шт., ваговимірювальні тензометричні датчики 8 шт., ваговий термінал (ВП-05А) 1 шт., кабель зєднання 10м.

Зазначеною постановою встановлено наступні обставини: спірні автомобільні ваги не були предметом договору оренди № 19/03/327 від 19.03.2012р.; матеріали справи не містять доказів узгодження сторонами переліку поліпшень, які необхідно було здійснити позивачу на обєкті оренди відповідно до п. 2.3 даного договору; для здійснення своєї підприємницької діяльності позивачем 10 квітня 2012 року було поставлено на орендовану територію автомобільні ваги, придбані ним від третьої особи - ТОВ «Компанія «Ваговимірювальні системи» за договором поставки № 766 від 20.10.2011 р., вартість яких складає 205 800 грн.; листами від 23.07.2014 р. за № 2307, від 28.07.2014 р. за № 08/2414, від 29.12.2014 р. за № 08/4157 ПАТ «Інтерпайп Дніпропетровський втормет» повідомляв відповідача про припинення своєї виробничої діяльності, заявив про дострокове припинення орендних правовідносин із направленням проекту відповідної угоди, та у звязку із цим просив дозволу на вивезення власного майна; у свою чергу ПАТ ІЗТВ «Дунай-Пак» листом від 23.07.2014 р. за № 260, не заперечуючи проти припинення орендних правовідносин, відмовилося від повернення належного позивачу майна, посилаючись на наявність невирішених фінансових питань з приводу орендних правовідносин, а саме: необхідність сплати заборгованості у сумі 258 009,40 грн., яка складається із суми поліпшень об'єкту оренди (250 000 грн.), які позивач повинен був здійснити на підставі п. 2.3, 3.1 договору оренди, а також боргу зі сплати орендної плати. У звязку із згаданою неузгодженістю між сторонами не було складено акту про повернення орендованого майна; позовні вимоги позивача стосуються не орендованого майна, а виключно майна, яке було придбане ним за договором поставки № 766 від 20.10.2011р. та яке знаходиться у володінні відповідача.

Згідно з ч. 3 ст. 35 ГПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

За змістом наведеної процесуальної норми, неодмінною умовою її застосування є, зокрема, участь тих самих осіб, як у справі, що розглядається господарським судом, так і у справі зі спору, що вирішувався раніше, і в якій встановлено певні обставини, що мають значення для справи, що розглядається.

Вищевказані обставини встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, у справі де брали участь ті ж самі сторони, а тому вони не повинні доводитися знову у даній справі.

Преюдиціальні факти є обовязковими при вирішенні інших справ та не підлягають доказуванню, оскільки їх істинність встановлено у рішенні, у звязку з чим немає необхідності встановлювати їх знову, піддаючи сумніву істинність та стабільність судового акту, який набрав законної сили.

Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Брумареску проти Румунії» № 28342/95, п. 61, ЕСHR 1999-VII).

Отже, у даному спорі не підлягають доведенню знову встановлені судом під час розгляду справи № 916/2204/15 факти, зокрема, що спірні автомобільні ваги не були предметом договору оренди № 19/03/327 від 19.03.2012р.; що для здійснення своєї підприємницької діяльності позивачем 10.04.2012 року було поставлено на орендовану територію автомобільні ваги, придбані ним від третьої особи - ТОВ «Компанія «Ваговимірювальні системи» за договором поставки № 766 від 20.10.2011р.; що ПАТ ІЗТВ «Дунай-Пак» не заперечуючи проти припинення орендних правовідносин, відмовилося від повернення належного позивачу майна, посилаючись на наявність невирішених фінансових питань з приводу орендних правовідносин; що позовні вимоги позивача стосуються не орендованого майна, а виключно майна, яке було придбане ним за договором поставки № 766 від 20.10.2011р. та яке знаходиться у володінні відповідача.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Рухомими речами є речі, які можна вільно переміщувати у просторі.

Положення частин 1, 2 статті 183 ЦК України визначають, що подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення.

Відповідно до ч. ч.1, 2 ст.187 ЦК України складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню.

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 778 ЦК України наймач може поліпшити річ, яка є предметом договору найму, лише за згодою наймодавця. Якщо поліпшення можуть бути відокремлені від речі без її пошкодження, наймач має право на їх вилучення.

З огляду на викладене, господарський суд першої інстанції цілком обґрунтовано визнав безпідставними доводи відповідача за первісним позовом про те, що позивачем встановленням ваг автомобільних „60ВА1ПМ-18 були здійснені на орендованому майданчику невідємні поліпшення обєктів оренди згідно з підпунктом „г п. 2.4 договору оренди та на виконання зобовязань орендаря, зазначених в п. 2.3 договору, які в подальшому перейшли у власність відповідача як орендодавця.

Також, суд правомірно визнав необґрунтованими твердження відповідача про те, що він на підставі ст.ст. 187, 191, 331, 778 ЦК України є власником майна комплексу зважування вантажних автомобілів, що улаштований за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б, на території ПАТ „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак, у складі бетонного фундаменту та заїздів, ваг автомобільних „60ВА1ПМ-18 в наступній комплектації: вантажоприймальної платформи 1 шт., ваговимірювальних тензометричних датчиків 8 шт., вагового терміналу (ВП-05А) 1 шт., кабелів зєднання.

Так, правові підстави набуття права власності визначено у главі 24 Цивільного кодексу України.

Згідно з положеннями ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Право власності як і будь-яке інше суб'єктивне право виникає при наявності певних юридичних фактів, конкретних життєвих обставин, з якими закон пов'язує виникнення права власності на конкретне майно у певних осіб. Підстави виникнення права власності поділяються на первісні та похідні. До первісних підстав відносяться ті способи, за якими право власності виникає на річ вперше або незалежно від волі попередніх власників: новостворене майно (ст. 331), переробка речі (ст. 332), привласнення загальнодоступних дарів природи (ст. 333), безхазяйна річ (ст. 335), набуття права власності на рухому річ, від якої власник відмовився (ст. 336), знахідка (ст. 338), бездоглядна домашня тварина (ст. 341), скарб (ст. 343), набувальна давність (ст. 344), викуп пам'ятки історії та культури (ст. 352), реквізиція (ст. 353), конфіскація (ст. 354). До похідних відносяться ті підстави, за якими право власності на річ виникає за волею попереднього власника (цивільні правочини, спадкування за законом і за заповітом).

Водночас судом не встановлено жодних з вище перелічених підстав набуття відповідачем права власності на спірні ваги.

Судом установлено, і це підтверджується матеріалами справи, що на виконання укладеного між сторонами у справі договору оренди позивачу за первісним позовом за актом приймання-передачі від 02.04.2012р. були передані наступні обєкти: адміністративна будівля літ. Г загальною площею 214,4 кв.м, будівля літ. Ц загальною площею 36,5 кв.м, кран ККС-10-32 заводський № 2125, підкранова колія загальною довжиною 100 п/м, майданчик з твердим бетонним покриттям загальною площею 1785 кв.м. Будь-яких вказівок про спірні автомобільні ваги умови договору оренди не містять.

Згідно із п. 2.3 договору орендар зобовязався здійснити протягом строку дії договору поліпшення об'єкту оренди на загальну суму 250000 грн. та передати їх орендодавцю у власність (п. 3.9 договору оренди). При цьому, у відповідності до п. 2.3 договору оренди (з урахуванням змін, внесених додатковою угодою № 1 від 19.03.2015р.) перелік поліпшень, які повинні бути здійснені позивачем, узгоджуються письмово, шляхом підписання сторонами додаткових угод. Проте, належних доказів, які б свідчили про узгодження сторонами переліку поліпшень, які необхідно було здійснити орендарю на обєкті оренди, сторонами до суду не подано і таких доказів в матеріалах справи не міститься.

Та обставина, що згідно з наданою відповідачем декларацією про готовність до експлуатації обєкта, який належить до І-ІІІ категорії складності, яка зареєстрована Департаментом ДАБІ в Одеській області 30.12.2015р. за № ОД34, відповідач здійснив улаштування автомобільних ваг за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-Б, не свідчить про набуття відповідачем права власності саме на спірні автомобільні ваги „60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711). Адже, з вказаної декларації вбачається, що робочий проект щодо улаштування ваг автомобільних було затверджено у травні 2010 р., також датою початку будівництва є 25.06.2010 р., тоді як спірні ваги були придбані позивачем лише у 2012 році. Вказані ваги занесені до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки України за номером УЗ055-10, що підтверджено декларацією про відповідність за номером UA.TR.026-0050-12 від 20.04.2012р. Більш того, в декларації про готовність до експлуатації обєкта від 30.12.2015р. не зазначено про улаштування відповідачем саме спірних автомобільних ваг „60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711).

За таких обставин, обґрунтованим та законним є висновок господарського суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення зустрічних вимог ПАТ „ІЗТВ „Дунай-Пак про визнання за ним права власності на спірні автомобільні ваги „60ВА1ПМ-18.

Стосовно первісного позову колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, предметом даного спору є вимога ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет до відповідача ПАТ «ІЗТВ «Дунай-Пак» про витребування ваг автомобільних „60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711), що були змонтовані за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б, у комплектації: вантажоприймальна платформа 1 шт., ваговимірювальні тензометричні датчики 8 шт., ваговий термінал (ВП-05А) 1 шт., кабель зєднання 10м.

Судовий захист права власності та майнових інтересів власників осіб, названих у ст. 1 ГПК України, здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння.

Так, власник майна має право звернутися до суду з вимогою про захист права власності шляхом витребування свого майна від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, згідно з статтею 387 ЦК України (віндикаційний позов).

Предметом віндикаційного позову становить вимога неволодіючого майном власника до незаконно володіючого цим майном не власника про повернення індивідуально-визначеного майна з чужого незаконного володіння.

Предметом доказування у справах за такими позовами становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як - то факти, що підтверджують його право власності або інше субєктивне право титульного володільця на витребуване майно, факт вибуття майна з володіння позивача, наявність майна в натурі у незаконному володіння відповідача, відсутність у відповідача правових підстав для володіння майном. Власник вправі витребувати своє майно від особи, в якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Тобто, в першу чергу, на підтвердження наявності у позивача суб'єктивного матеріального права на витребування майна з чужого незаконного володіння, він повинен надати суду відповідні належні докази, що підтверджують його право на вказане майно.

При цьому, майно (у даному випадку окрема річ) повинно мати індивідуально - визначені ознаки, за якими суд може визнати за власником право власності на цю річ та вказати у резолютивній частині судового рішення (при задоволенні позову) найменування майна, що підлягає передачі, і місце його знаходження (що передбачено вимогами ст. 84 ГПК України щодо змісту судового рішення). Із вказаного слідує, що позивач повинен визначити у своїй позовній заяві саме майно, яке примусово повинно бути вилучено у відповідача, визначивши його родові чи індивідуальні ознаки, кількість, вагу, вартість тощо, а також обовязково місце його знаходження. Згідно з частинами першою та другою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про:

1) повернення виконаного за недійсним правочином;

2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння;

3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні;

4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобов'язання.

Характерною особливістю кондиційних зобов'язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов'язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов'язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобов'язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним. Кондикційне зобов'язання виникає за наявності таких умов: 1) набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); 2) набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 ЦК, як і загалом норм глави 83 ЦК, свідчить про необхідність установлення так званої "абсолютної" безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Кондикція - позадоговірний зобов'язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб'єктним складом підпадає під визначення зобов'язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 ЦК України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна. Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 ЦК України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння.

Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору.

Наведена правова позиція щодо застосування положень статті 1212 ЦК України викладена в постанові Верховного суду України від 02.03.2016 року у справі № 6-3090цс15, яка за приписами ст. 111-28 ГПК України є обовязковою у правозастосовній діяльності судів.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі. В необхідних випадках на вимогу судді пояснення представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі, мають бути викладені письмово.

Таким чином, із приписів даної правової норми випливає, що обставини на яких ґрунтуються вимоги та заперечення сторін та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення господарського спору встановлюються господарським судом на підставі фактичних даних, якими є докази.

За загальними правилами судового процесу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судової о процесу (ст. 33 ГПК України).

Згідно з ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті доказі, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Частиною 1 ст. 36 ГПК України передбачено, що письмовими доказами є документи і матеріали, які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

При цьому, слід зазначити, що доказування полягає не лише в поданні особами доказів, а й у доведенні їх переконливості.

Обовязок доказування визначається предметом спору. За загальним правилом тягар доказування певних обставин покладається на особу, яка посилається на ці обставини.

Як вбачається з матеріалів справи, право власності позивача на спірне майно підтверджується договором поставки № 766 від 20.10.2011р., специфікацією № 3 від 30.03.2012р. яка є додатком № 3 до даного договору, видатковою накладною № 206 від 10.04.2012р. на суму 205800,00 грн., товарно-транспортною накладною від 11.04.2012р., рахунком на оплату № В-000000219 від 05.04.2012р. на суму 246 792 грн., актом надання послуг № 284 від 25.05.2012р. на суму 40992 грн., платіжними дорученнями № 63 від 10.04.2012р. на суму 222112,80 грн., № 1634 від 23.05.2012р. на суму 24679,20 грн. Факт вибуття майна з володіння позивача та наявність цього майна в натурі у володінні відповідача підтверджується наявним у справі листуванням між сторонами та останнім не заперечується.

Як вбачається із настанови щодо експлуатування, яка поєднує у собі паспорт ваг автомобільних 60ВА1ПМ-18, ваги занесені до Державного реєстру засобів вимірювальної техніки України за номером УЗ055-10 та підтверджено декларацією про відповідність за номером UA.TR.026-0050-12 від 20.04.2012 р. Ваги електронні автомобільні типу ВА призначені для зважування автотранспортних засобів та різних вантажів у статичному режимі на їх вантажоприймальному пристрої. Ваги складаються з ВПП та ВП-05А, а ВПП складається з однієї або двох вантажоприймальних платформ та чотирьох, шести, восьми або десяти датчиків, підсумовуючої коробки. Через підсумовуючу коробку датчики зєднуються з ВП-05А екрановим кабелем. Чергова повірка вагів здійснювалась 14.06.2013 р. (п.п.1.1., 1.6.1., 10.1. Інструкції щодо експлуатування).

Настанова щодо експлуатації ваг автомобільних „60ВА1ПМ-18 вказує на те, що ваги поставляються у повній комплектації, але мають бути встановлені по рівню на стійкій поверхні. Аналіз пунктів 1.2., 2.3. договору поставки № 766 від 20.10.2011р. дає підстави дійти висновку про те, що ваги не вбудовуються, не вмонтовуються, а саме встановлюються на фундаментні плити. Таким чином, їх переміщення можливе окремо без пошкодження фундаментного бетонного покриття та добудованих з боку до цього покриття бетонних похилих підїздів. При цьому, відповідач не заперечував проти влаштування на земельній ділянці, яка не передавалась позивачу в оренду, бетонних похилих підїздів, а також вчинення робіт із забезпечення вирівнювання бетонних фундаментних плит для встановлення ваг.

До того ж автомобільні ваги „60ВА1ПМ-18 не підпадають під визначення нерухомої речі згідно з положеннями ст.ст. 181, 183, 187 ЦК України, адже технічні характеристики вказаних ваг вказують на те, що ці ваги можуть бути переміщені на інший облаштований для цього майданчик та експлуатуватись за призначенням, рівнозначно як і на майданчику за адресою: м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-Б, також можливо встановити інші автомобільні ваги та відповідно експлуатувати їх у такий спосіб. У звязку з цим, судом правомірно не прийнято до уваги заперечення відповідача про те, що через облаштування майданчика фундаментними плитами та підїзними пристосуваннями та після переміщення ваг є неможливим його використання у інший спосіб.

Таким чином, обґрунтованим є висновок місцевого суду про відсутність у відповідача правових підстав для володіння спірним майном.Колегія суддів враховує, що відповідно до ст. 13 Конституції України та ст. 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист усіх субєктів права власності.

Статтею 41 Конституції України регламентовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності.

При цьому, колегія суддів бере до уваги, що правові підстави набуття права власності визначено у гл. 24 Цивільного кодексу України.

Згідно положень ч. 1 ст. 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Частиною 2 зазначеної статті встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

За змістом положень ст. 321 вказаного Кодексу право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ „Інтерпайп Дніпропетровський Втормет щодо витребування майна із чужого незаконного володіння, оскільки позивачем доведено належними доказами його право власності на спірне майно, факти вибуття цього майна з його володіння, наявність майна в натурі у незаконному володінні відповідача та відсутність у останнього правових підстав для володіння цим майном.

Викладене в апеляційній скарзі твердження скаржника про те, що його право власності на спірне майно було належним чином зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно спростовується Інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 61714142 від 17.06.2016р. та копією Витягу з технічного паспорту на нежитлові будівлі, виготовленого станом на 01.02.2016р., в яких не міститься будь - яких відомостей саме про ваги автомобільні „60ВА1ПМ-18 (заводський номер 5711), що були змонтовані за адресою: Одеська область, м. Ізмаїл, Аеродромне шосе, 2-б, у комплектації: вантажоприймальна платформа 1 шт., ваговимірювальні тензометричні датчики 8 шт., ваговий термінал (ВП-05А) 1 шт., кабель зєднання 10м.

Безпредметне посилання скаржника на приписи статей 181, 183, 187, 191 ЦК України ґрунтується на неправильному довільному тлумаченні відповідачем вказаних норм цивільного права на свою користь та не приймається апеляційним судом до уваги.

Інші доводи скаржника,що викладені в апеляційній скарзі, не заслуговують на увагу, оскільки з урахуванням всіх обставин даної справи, встановлених судом першої інстанції, не впливають на правильність вирішення спору по суті.

З урахуванням наведених правових положень та встановлених обставин даної справи, колегія суддів вважає доводи викладені скаржником в апеляційній скарзі необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами та не відповідають вимогам закону, що регулює спірні правовідносини. За таких обставин колегія суддів не знаходить законних підстав для повного чи часткового задоволення вимог апеляційної скарги.

Враховуючи вищевикладене колегія суддів приходить до висновку, що судом першої інстанції було повно та всебічно зясовано обставини, що мають значення для справи, надано їм належну правову оцінку та винесено рішення з дотриманням норм матеріального і процесуального права, що дає підстави для залишення його без змін.

З огляду на приписи ст. 49 ГПК України, судові витрати за подання апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 ГПК України, колегія суддів -,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 29 квітня 2016 року у справі № 916/4464/15 залишити без змін, а апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства „Ізмаїльський завод таропакувальних виробів „Дунай-Пак - без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Бєляновський В.В.

Судді: Таран С.В.

ОСОБА_1