ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

26.09.16р. Справа № 904/5742/16

За позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до Комунального підприємства "Павлоградтеплоенерго", м. Павлоград Дніпропетровської області

про стягнення 1 735 046,85 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: заступник начальника відділу виконавчих проваджень та проваджень у справах про банкрутство ОСОБА_1, довіреність № 14-127 від 13.05.2016;

від відповідача: юрисконсульт ОСОБА_2, довіреність б/н від 11.01.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Комунального підприємства "Павлоградтеплоенерго" (далі - відповідач) з вимогами стягнути борг у сумі 989403,35 грн, пеню у сумі 271630,09 грн, інфляційні нарахування у сумі 447719,39 грн та 3% річних у сумі 26294,02 грн, нарахованих позивачем з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу № 2408/14-КП-3, укладеного між сторонами 28.01.2014.

У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав заявлені вимоги.

Відповідач надав відзив, у якому фактично визнав наявність заборгованості перед позивачем, але просив суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на скрутне фінансове становище через те, що має велику дебіторську заборгованість та вказав на право суду зменшити розмір штрафних санкцій, яке розцінено останнім як клопотання.

На підставі ст. 77 ГПУ України у судовому засіданні 04.08.2016 оголошено перерву на 12.09.2016.

12.09.2016 відповідач подав до суду уточнений відзив на позов, у якому підтвердив свою позицію та просив зменшити розмір пені на 50%.

На що позивач подав заперечення, у яких не погодився з доводами відповідача та заперечив проти задоволення клопотання про зменшення пені на 50%, посилаючись на те, що його підприємство також знаходиться у скрутному фінансовому становищі, хоча має стратегічне значення для економіки, суспільства і безпеки держави. А відтак, зменшення розміру пені спричинить збитки через що, на його думку, можуть виникнути значні соціально та економічно негативні наслідки для України.

Ухвалою суду від 12.09.2016 було продовжено строк розгляду справи на 15 днів - до 27.09.2016 включно.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши представників сторін, суд -

ВСТАНОВИВ:

28.01.2014 між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - продавець, позивач) та Комунальним підприємством - "Павлоградтеплоенерго" (надалі - покупець, відповідач) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2408/14-КП-3 (далі - договір), за умовами п. 1.1. якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору.

Відповідно до п. 3.3. договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяці поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п.6.1. договору).

На виконання договору позивач з січня по грудень 2014 року передав, а покупець отримав природний газ на загальну суму 4 353 819,63 грн, що підтверджується актами приймання-передачі природного газу:

акт приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 на суму 1052301,30 грн, зобов'язання оплати до 15.02.2014;

акт приймання-передачі природного газу від 28.02.2014 на суму 804526,74 грн, зобов'язання оплати до 15.03.2014;

акт приймання-передачі природного газу від 31.03.2014 на суму 404760,35 грн, зобов'язання оплати до 15.04.2014;

акт приймання-передачі природного газу від 31.10.2014 на суму 186338,79 грн, зобов'язання оплати до 15.11.2014;

акт приймання-передачі природного газу від 30.11.2014 на суму 709167,26 грн, зобов'язання оплати до 15.12.2014;

акт приймання-передачі природного газу від 31.12.2014 на суму 1196725,19 грн, зобов'язання оплати до 15.01.2015;

В порушення виконання умов договору, відповідач з порушенням строків перерахував на рахунок позивача грошові кошти в якості оплати поставленого природного газу лише частково в сумі 3364416,28 грн, що підтверджується довідкою про операції та довідкою про сальдо, через що у відповідача виникла заборгованість, що складає 989403,35 грн.

Вказані обставини і стали причиною звернення позивача до суду з цим позовом.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт наявності заборгованості підтверджений договором та відповідачем не оспорений.

У відповідності із ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач в обумовлений договором строк заборгованість в сумі 989403,35 грн не оплатив, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем.

Відповідач не заперечив проти існування заборгованості.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частинами 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору сторони дійшли згоди про те, що відповідальність за невиконання покупцем умов п. 6.1 договору щодо порядку оплати природного газу. Відповідно до вищевказаного пункту договору, у разі невиконання покупцем пункту 6.1 договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу, за кожний день прострочення платежу.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Враховуючи умови договору та приписи законодавства позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача пеню за зобов'язаннями січня, лютого, березня, жовтня, листопада та грудня 2014 року за кожним місяцем окремо за загальний період з 15.02.2014 по 16.11.2015 у загальній сумі 271630,09 грн, перевіривши розрахунок якої суд дійшов висновку про наступне.

Позивач у своєму розрахунку до заявлених періодів нарахування пені включив день фактичної сплати суми заборгованості, що суперечить приписам п. 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", яким чітко передбачено, що день фактичної оплати суми сплати заборгованості не включається в період часу, за яким здійснюється стягнення інфляційних нарахувань. Таким чином суд здійснив власний розрахунок пені, виключивши при цьому фактичний день сплати заборгованості, за яким загальна сума пені за зобов'язаннями січня, лютого, березня, жовтня, листопада та грудня 2014 року складає 269841,43 грн, яка і підлягає до стягнення з відповідача.

Однак, слід зауважити, що відповідачем подано клопотання про зменшення розміру пені на 50% з огляду на що суд зазначає наступне.

Згідно п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до п. 3.17.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Судом взято до уваги наведені відповідачем доводи в підтвердження винятковості випадку та об'єктивності причин. Однак, врахувавши те, що сторони здійснюють свою діяльність в одному економічному просторі і негативні явища в економіці мають вплив на обидві сторони, судом задовольняється клопотання частково, шляхом зменшення розміру пені на 10%.

Таким чином, сума пені, що підлягає до стягнення з відповідача складає 242857,29 грн.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, за приписами ст. 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та заявив до стягнення з відповідача за зобов'язаннями січня, лютого, березня, жовтня, листопада та грудня 2014 року за кожним місяцем окремо 3% річних за період з 15.02.2014 по 16.11.2015 у сумі 26294,02 грн та інфляційні нарахування за загальний період з лютого 2014 року по вересень 2015 року включно у загальній сумі 447719,39 грн, перевіривши розрахунки яких суд також не погоджується з їх нарахуванням та зазначає наступне.

3% річних позивач також нарахував за аналогією пені, включивши в період часу, за який здійснюється їх стягнення день фактичної сплати суми заборгованості через що суд, здійснивши власний розрахунок 3% річних, дійшов висновку про обґрунтованість їх у сумі 26050,72 грн.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Враховуючи правові норми викладеного вище законодавства суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення суми інфляційних витрат за зобов'язаннями січня, лютого та березня 2014 року, оскільки інфляція визначається за місяць, а виходячи з того, що відповідачем заборгованість за цими зобов'язаннями було погашено повністю в тому ж місяці за який і нараховано інфляцію і прострочка склала навіть менше 15 днів, то такі вимоги є неправомірними та не підлягають задоволенню. До того ж, слід зауважити, що інфляційні нарахування визначаються виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, а позивачем було розраховано на суму, що існувала на початок місяця, що також є недопустимим. Отже суд, перерахувавши інфляційні втрати відповідно до вимог чинного законодавства вважає за необхідне задовольнити їх у загальній сумі лише 413554,84 грн.

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

На підставі викладеного, враховуючи матеріали справи позов підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача 989403,35 грн основного боргу, 242857,29 грн пені, 26050,72 грн 3% річних та 413544,84 грн інфляційних нарахувань на суму боргу; в решті позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на відповідача покладаються витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених вимог в сумі 25482,60 грн.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 33, 43, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Комунального підприємства "Павлоградтеплоенерго" (51400, Дніпропетровська область, м. Павлоград, вул. Промислова, буд. 13А, ідентифікаційний код 03342250) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01601, м. Київ, вул. Б.Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 989403,35 грн основного боргу, 242857,29 грн пені, 26050,72 грн 3% річних, 413544,84 грн інфляційних нарахувань та 25482,60 грн витрат по сплаті судового збору, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В решті позову відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 03.10.2016.

Суддя ОСОБА_3