РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19.09.2016Справа №910/6125/16

За позовом: приватного підприємства "КОНТРАСТ";

до: приватного підприємства "ПАРАДІС НОВА";

про: визнання недійсним пункту договору.

Суддя Балац С.В.

Представники:

позивача: Полинь А.С. - за довіреністю від 18.06.2015 № б/н;

відповідача: Ігнатенко О.О. - за довіреністю від 02.09.2016 № б/н.

С У Т Ь С П О Р У:

Приватне підприємство "КОНТРАСТ" звернулося до господарського суду міста Києва із позовом до приватного підприємства "ПАРАДІС НОВА" про визнання недійсним пункту договору.

Позовні вимоги мотивовані тим, що пункт 5.1 укладеного між сторонами спору договору купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення з розстроченням платежу від 03.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 333, підлягає визнанню судом недійсним, оскільки укладений з порушенням положень Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 05.04.2016 позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 910/6125/16.

За клопотанням представника відповідача від 16.05.2016, подальший розгляд справи № 910/6125/16 здійснювався з фіксуванням судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу в порядку, встановленому статями 44, 811 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідач, скориставшись правом, наданим ст. 59 Господарського процесуального кодексу України, надав суду відзив, яким позовні вимоги відхилив повністю з огляду на те, що у випадку, якщо сторонами правочину пов'язаного із переходом права власності (повного господарського відання) на нерухоме майно не дотримано вимог закону стосовно правил державної реєстрації прав на таке майно, то сама лише ця обставина не є підставою для визнання такого правочину недійсним, оскільки зазначена реєстрація не є елементом форми правочину. Також позивач, звертаючись до господарського суду не надав належної правової оцінки оспорюваного правочину та не розмежував поняття реєстрація правочину та державна реєстрація права власності. Крім того, факт досягнення між сторонами згоди щодо всіх істотних умов оспорюваного правочину підтверджується його нотаріальним посвідченням.

До господарського суду надійшло клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду.

Представник відповідача в судовому засіданні 23.05.2016 надав пояснення суду, що при зверненні до суду із клопотанням про залишення позову без розгляду ним було допущено описку та подано після цього вірне клопотання про припинення провадження у справі. У зв'язку з цим, представник відповідача підтримує клопотання про припинення провадження у справі.

В судовому засіданні 23.05.2016 судом відмовлено в задоволенні клопотання відповідача про припинення провадження у справі.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 06.06.2016 зупинено провадження у справі № 910/6125/16 до набрання законної сили рішенням господарського суду Черкаської області у справі № 925/105/16 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до приватного підприємства "ПАРАДІС НОВА" та приватного підприємства "КОНТРАСТ" про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 29.08.2016 провадження у справі № 910/6125/16 поновлено. Розгляд справи призначено на 12.09.2016.

В судовому засіданні 12.09.2016 представник відповідача звернувся до суду з клопотанням про зупинення провадження у справі № 910/6125/16 до набрання законної сили рішення Золотоніського міськрайонного суду Чераської області у справі № 695/920/16-ц за позовом ОСОБА_5 до ОСОБА_4 про визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення з розстроченням платежу від 03.04.2013, укладеного між приватним підприємством "КОНТРАСТ" та приватним підприємством "ПАРАДІС НОВА".

Вказане клопотання представника відповідача судом відхилене з тих підстав, що розгляд вказаної цивільної справи жодним чином не впливає на розгляд даної справи, оскільки предметом позову у справі № 695/920/16-ц, що розглядається Золотоніським міськрайонним судом Чераської області є визнання недійсним договору купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення з розстроченням платежу від 03.04.2013, укладеного між приватним підприємством "КОНТРАСТ" та приватним підприємством "ПАРАДІС НОВА". В свою чергу, предметом справи № 910/6125/16 є визнання лише окремого пункту укладеного між сторонами спору договору купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення з розстроченням платежу від 03.04.2013. Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Крім того, ухвалою господарського суду міста Києва від 06.06.2016 провадження у даній справі було зупинене до набрання законної сили рішенням господарського суду Черкаської області у справі № 925/105/16 про визнання недійсним оскаржуваного договору.

В судовому засіданні 12.09.2016 оголошено перерву до 19.09.2016.

В судовому засіданні 19.09.2016 судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши доводи повноважних представників сторін по суті даного спору та дослідивши наявні докази у матеріалах даної справи, господарський суд міста Києва,

В С Т А Н О В И В :

Між приватним підприємством "КОНТРАСТ", як покупцем (далі - позивач), та приватним підприємством "ПАРАДІС НОВА", як продавцем (далі - відповідач), укладено договір купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення з розстроченням платежу від 03.04.2013, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 333 (далі - Договір/оспорюваний правочин), відповідно предмету якого відповідач передає у власність позивача, а позивач приймає у власність комплекс, нежиле приміщення, 101 км. Автомобільної дороги Бориспіль-Дніпропетровськ-Запоріжжя, що знаходиться на території Піщанської с/ради Золотоніського району Черкаської області, (далі - об'єкт купівлі-продажу) (п. 1.1 Договору).

Пунктом 1.2 Договору визначено, що об'єкт купівлі-продажу належить відповідачу на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 29.05.2008 Куликовською І.В. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за № 2710 та зареєстрованого в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно 02.06.2008.

Положеннями п. 2.2 Договору передбачено, що сторони прийшли до згоди, що купівля-продаж об'єкту здійснюється за ціною у 63.500 (шістдесят три тисячі п'ятсот) грн. 00 коп., які позивач зобов'язується сплатити відповідачу до 31.12.2013 в безготівковій формі на рахунок відповідача (р/р 2585 в ПАТ "УКРСОЦБАНК", МФО 300023), відповідно до графіку розрахунків:

- 03.04.2013 позивач сплачує 60.000 (шістдесят тисяч) грн. 00коп.;

- 31.12.2013 позивач сплачує 3.500 (три тисячі п'ятсот) грн. 00 коп. згідно рахунку виставленого відповідачем у день сплати та підписання акту прийому-передачі об'єкта купівлі-продажу.

Відповідно до п. 3.1 Договору, в день повного розрахунку по Договору відповідач повинен передати позивачеві об'єкт купівлі-продажу в належному технічному стані, про що сторонами складається двохсторонній акт прийому-передачі.

Пунктом 5.1 Договору сторонами визначено, що право власності на об'єкт купівлі-продажу переходить до позивача з моменту підписання акту прийому-передачі об'єкту купівлі-продажу між відповідачем та позивачем, сплати повної вартості придбаного об'єкту купівлі-продажу, про що продавець підписує нотаріальну заяву.

Згідно ст. 182 Цивільного кодексу України право власності на об'єкт купівлі-продажу підлягає державній реєстрації, та виникає у позивача з моменту державної реєстрації договору.

Спір між сторонами судового процесу виник в результаті того, що пункт 5.1 укладеного між сторонами спору оскаржуваного правочину підлягає визнанню судом недійсним, оскільки був укладений з порушенням положень Цивільного кодексу України.

Виходячи з викладених вище обставин та наявних у матеріалах даної справи доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково з урахуванням такого.

Згідно приписів статті 180 Господарського кодексу України господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо усіх його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода. При укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору. Умови про предмет у господарському договорі повинні визначати найменування (номенклатуру, асортимент) та кількість продукції (робіт, послуг), а також вимоги до їх якості. Ціна у господарському договорі визначається в порядку, встановленому цим Кодексом, іншими законами, актами Кабінету Міністрів України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків (п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.13. "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними").

Відповідно ч. 1 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 названого Кодексу.

Згідно частини 1 ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Приписами статті 217 Цивільного кодексу України встановлено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Положеннями частини 2 статті 182 Цивільного кодексу України (в редакції від 02.12.2012) було встановлено, що державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно положень частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України (в редакції від 02.12.2012) - якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації.

В свою чергу, положеннями частини 2 статті 182 Цивільного кодексу України (в редакції від 19.01.2013) встановлено, що державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом.

Згідно положень частини 4 статті 334 Цивільного кодексу України (в редакції від 19.01.2013) - права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відтак, станом на момент укладення Договору закон пов'язував виникнення права власності із моментом державної реєстрації такого права, а не з державною реєстрацією договору.

Таким чином, другий абзац пункту 5.1 Договору є недійсним, оскільки вказаним положенням Договору передбачене виникнення права власності на об'єкт купівлі-продажу після державної реєстрації договору, яка, в свою чергу, не була передбачена законом.

Твердження представника відповідача про те, що оскаржуваний правочин є недійсним з огляду на те, що в постанові Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 у справі № 911/4321/14 міститься речення "Таким чином, продаж за договором від 03.04.2013 не відбувся" судом відхилені, оскільки із тексту вказаної постанови вбачається, що мова йде про те, що не відбувся продаж за Договором а не сам Договір. Крім того, визнання договору таким, що не відбувся є нічим іншим як встановлення факту, в свою чергу, вимоги про встановлення юридичних фактів не підвідомчі господарським судам України.

Перший абзац пункту 5.1 Договору не може бути визнаний судом недійсним з тих підстав, що зазначені у вказаному абзаці підстави набуття права власності на об'єкт купівлі-продажу визначені сторонами у вільній формі, які не визначені законом як обов'язкові. Крім того, умови першого абзацу пункту 5.1 Договору стосуються його подальшого виконання.

При цьому, факт виконання обов'язку щодо передачі об'єкту купівлі-продажу за Договором не впливає на момент набуття права власності у позивача за Договором, оскільки закон пов'язує момент виникнення права власності на нерухоме майно виключно із державною реєстрацією прав на нього.

Відтак перший абзац пункту 5.1 Договору не має невідповідності закону.

Подані відповідачем до суду копії рішень та постанов судів з позовами про визнання оспорюваного правочину недійсним та його розірвання судом до уваги не приймаються, оскільки в результаті їх розгляду судами відмовлено у вказаних позовних вимогах відповідача, а укладений між сторонами спору Договір на момент вирішення справи по суті є чинним.

Обов'язок доказування відповідно до пункту 4 частини третьої статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення. Відповідно до статті 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Підсумовуючи викладені вище фактичні обставини суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним пункту 5.1 Договору підлягають задоволенню частково, а саме: в частині визнання недійсним другого абзацу пункту 5.1 оскаржуваного правочину на підставі частини 1 ст. 203, ст. 215 Цивільного кодексу України, оскільки другий абзац пункту 5.1 Договору укладений з порушенням положень ст.ст. 182, 334 Цивільного кодексу України, в редакції, яка діяла на момент укладення оспорюваного правочину, в частині відсутності вимог закону про державну реєстрацію договорів.

Враховуючи, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, то у відповідності до приписів ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49 ст.ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва,

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити частково.

2. Визнати недійсним другий абзац пункту 5.1 договору купівлі-продажу комплексу, нежилого приміщення з розстроченням платежу, укладеного 03.04.2013 між приватним підприємством "ПАРАДІС НОВА" та приватним підприємством "КОНТРАСТ", посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Куликовською Т.В., зареєстрований в реєстрі за № 333.

3. Стягнути з приватного підприємства "ПАРАДІС НОВА" (28000, Кіровоградська обл., м. Олександрія, вул. Червоноармійська, буд. 43, офіс 14; ідентифікаційний код 35675711, з будь-якого рахунку, виявленого державним виконавцем під час виконання рішення суду) на користь приватного підприємства "КОНТРАСТ" (08300, Київська обл., м. Бориспіль, вул. Запорізька, буд. 1; ідентифікаційний код 13706055, на будь-який його рахунок, виявлений державним виконавцем під час виконання рішення суду) витрати по сплаті судового збору в сумі 689 (шістсот вісімдесят дев'ять) грн. 00 коп.

4. В задоволенні решти вимог відмовити повністю.

5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 21 вересня 2016 року

Суддя С.В. Балац