ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

29.09.2016 Справа № 920/759/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістік», м.Київ

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2,

м. Ромни, Сумська область

про стягнення 14 146 грн. 08 коп.

СУДДЯ ЗАЄЦЬ С.В.

Представники сторін:

від позивача: Пороскун О.М. (довіреність б/н від 29.07.2016);

від відповідача: не з'явився.

При секретарі судового засідання Сугоняко Н. В.

Суть спору: позивач у позовній заяві від 30.06.2016 № 008-16, просив суд стягнути з відповідача на свою користь 9207 грн. 06 коп. - основного боргу, 695 грн. 95 коп. - пені, 4939 грн. 02 коп. - 20% річних, 644 грн. 49 коп. - штрафу у зв'язку з неналежним виконанням умов договору поставки від 07.03.2011 № 846, а також судовий збір.

05.09.2016 представник позивача подав уточнену позовну заяву від 05.09.2016 № 077-16, в якій просить суд стягнути з відповідача на свою користь 9207 грн. 06 коп. - основного боргу, 4939 грн. 02 коп. - 20% річних, а також судовий збір.

З огляду на те, що положеннями Господарського процесуального кодексу України не передбачено такої процесуальної дії як уточнення позовних вимог, тому суд розглядає дане звернення як зменшення позовних вимог.

Відповідно до приписів пункту 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Згідно з частиною третьою статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Враховуючи передбачене статтею 22 Господарського процесуального кодексу України право позивача до прийняття рішення по справі зменшити розмір позовних вимог суд прийняв подану заяву до розгляду.

Таким чином, суд розглядає позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача 9207 грн. 06 коп. - основного боргу, 4939 грн. 02 коп. - 20% річних, за неналежне виконання договору від 07.03.2011 № 846, а також судовий збір.

29.09.2016 позивачем надано письмове пояснення по справі, відповідно до якого останній зазначає, що в позові заявлено про стягнення річних, які розраховувалися в порядку статті 625 Цивільного кодексу України та п. 9.2. Договору.

В судовому засіданні 29.09.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання 29.09.2016 не з'явився, ухвали господарського суду Сумської області від 03.08.2016 про порушення провадження у справі, від 05.09.2016 про відкладення розгляду справи направлялись на адресу відповідача зазначену позивачем у позовній заяві - « 42000, вул. Генерала Карлова, 22, м. Ромни, Сумська область», були повернена на адресу суду відділенням поштового зв'язку з відміткою «за зазначеною адресою не проживає».

На вимогу суду позивачем було подано Витяґ з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань відносно Фізичної особи - підприємця ОСОБА_2. Витяг видано 27.09.2016. Відповідно до зазначеного витягу адресою реєстрації відповідача є адреса зазначена позивачем у позовній заяві, а саме : 42000, Сумська область, місто Ромни, вул. Генерала Карлова, будинок, 22.

Відповідно до п. 3.9.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 ГПК України.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - зазначеної в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Таким чином, беручи до уваги, що відповідач про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини нез'явлення суду не повідомлено, враховуючи достатність часу, наданого позивачу та відповідачу для підготовки до судового засідання та надання витребуваних судом документів, приймаючи до уваги принцип змагальності та диспозитивності господарського процесу, закріплені п. 4 ч.3 ст. 129 Конституції України, ст. 43 та ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, господарський суд, встановив:

07 березня 2011 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістік» (позивач, постачальник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (покупець, відповідач) було укладено договір поставки № 846 (далі - договір), відповідно до пункту 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця алкогольні напої (надалі - товар), а покупець зобов'язується прийняти і оплатити товар в порядку, визначеному умовами цього договору.

Умови зазначеного договору свідчать про те, що за своєю правовою природою він є договором поставки.

У відповідності до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

В пункті 3.2 вищезазначеного договору вказано, що постачальник зобов'язаний поставити товар за адресою, яка зазначена в його замовленні, а також в засвідчених покупцем копіях ліцензій як місце здійснення діяльності, або за адресою, яка зазначена в засвідчених покупцем копіях довідок про внесення місць зберігання алкоголю до Єдиного державного реєстру

Відповідно до п. 3.4 договору, при прийманні товару покупець в присутності представника постачальника повинен перевірити:

- цілісність пакування, наявність марок акцизного збору;

- відповідність фактичної кількості товару кількості, зазначеній в накладних;

- термін зберігання.

При встановленні невідповідності якості чи кількості товару інформації, яка зазначена у товаросупровідних документах, покупець зобов'язаний у присутності представника постачальника скласти відповідний акт згідно з вимогами чинного законодавства.

Підпис уповноваженого представника покупця в накладній на товар засвідчує, що товар прийнятий покупцем від постачальника за кількістю та за якістю. Претензії покупця щодо якості товару після підписання ним накладної на товар розглядаються та задовольняються постачальником в окремому порядку, який визначається постачальником в кожному окремому випадку.

Згідно з п. 5.2 договору ціна на товар зазначається постачальником у видатковій накладній на товар.

Умовами пункту 5.3 договору встановлено, що загальна сума договору дорівнює загальній вартості товару, який постачальник поставив покупцю впродовж всього строку дії договору згідно видаткових накладних на товар.

Як стверджує позивач, ним на виконання умов договору поставки від 07.03.2011 № 846 на адресу відповідача було поставлено товар на загальну суму 9207 грн. 06 коп.

Факт поставки товару позивачем та прийняття його відповідачем підтверджується матеріалами справи, а саме видатковими накладними, а саме:

- видаткова накладна № 61861/60774 від 26.11.2013 на загальну суму 2796 грн.;

- видаткова накладна № 61831/60777 від 26.11.2013 на загальну суму 1898 грн. 88 коп.;

- видаткова накладна № 61830/60778 від 26.11.2013 на загальну суму 1716 грн. 18 коп.;

- видаткова накладна № 61826/60779 від 26.11.2013 на загальну суму 2796 грн.

Вищезазначені накладні підписані представниками обох сторін.

Відповідно до п. 6.1 договору розрахунки за товар здійснюються покупцем протягом 14 календарних днів з дня отримання товару, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок постачальника або в іншому, узгодженими сторонами, порядку та формі, що не суперечить чинному законодавству України, або за домовленістю сторін - шляхом попередньої оплати.

Згідно з пунктом 6.2 договору датою оплати покупцем вартості отриманого від постачальника товару є дата зарахування цих коштів на рахунок постачальника.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що ним договірні зобов'язання виконані в повному обсязі, проте відповідачем в порушення договірних зобов'язань не здійснено оплати за поставлений товар в сумі та строки передбаченфі умовами договору, в зв'язку з чим відповідач має заборгованість перед позивачем за поставлений товар на загальну суму 9207 грн. 06 коп.

Як стверджує позивач, ним на виконання умов договору поставки № 2820-11 від 13.01.2011р. на адресу відповідача було поставлено товар на загальну суму 15200,46 грн., що підтверджується видатковими накладними, копії яких містяться в матеріалах справи. В свою чергу, відповідачем у строки передбачені умовами договору, було здійснено оплату за отриманий товар не у повному обсязі, у зв'язку з чим заборгованість по договору складає 9207 грн. 06 коп.

Факт існування договірних відносин, та наявності боргу визнається відповідачем шляхом підсання Акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2013 по 13.12.2013.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим до виконання сторонами.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Проте, як встановлено матеріалами справи відповідач, в установленому порядку, обставини, які повідомлені позивачем, не спростував, розміру позовних вимог не оспорив та належних доказів на заперечення відомостей, повідомлених позивачем, не надав, господарський суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення суми основного боргу нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню повністю в сумі 9207 грн. 06 коп.

Окрім цього, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 4939 грн. 02 коп. двадцять відсотків річних від простроченої суми.

В обґрунтування зазначеної вимоги позивач зазначає, що умовами пункту 9.2 договору сторони погодили, що у випадку порушення покупцем строків оплати отриманого від постачальника товару, покупець зобов'язаний сплатити постачальнику 20% річних від суми боргу за користування чужими коштами.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачені ст. 625 Цивільного кодексу України наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді сплати % річних, від простроченої суми не є неустойкою (пенею), зазначені відсотки є не мірою відповідальності, а платою за безпідставний, не погоджений сторонами строк користування чужими грошовими коштами, а тому ці кошти стягуються незалежно від вини боржника та не залежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання.

За прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачеві нараховано 20 % річних в загальній сумі 4939 грн. 02 коп.

Відповідачем контррозрахунок не було подано.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Під час перевірки розрахунку позивача, щодо нарахування 20% річних судом було встановлено, що позивачем невірно визначено початок строку прострочення відповідачем сплати заборгованості за договором, оскільки як же встановлено, судом сторонами в п. 6.1 договору досягнуто домовленості, що розрахунки за товар здійснюються покупцем протягом 14 календарних днів з дня отримання товару, при цьому відповідно до видаткових накладних товар було отримано 26.11.2013. З розрахунку зазначеної дати початком розрахунку є дата 11 грудня 2013 року, проте позивачем помилково зазначено 10.12.2013.

Згідно розрахунку, здійсненого судом загальний розмір 20% річних з суми заборгованості 9 207 грн. 06 коп. за період з 11.12.2013 по 01.08.2016 становить 4868 грн. 39 коп.

Розрахунок здійснений судом за допомогою програми ЛІГА:ЗАКОН ЕЛІТ 9.1.3 Інформаційно-аналітичний центр «ЛІГА», ТОВ «ЛІГА: ЗАКОН», 2016.

Розрахунки суду долучені до матеріалів справи.

З огляду на викладене, оскільки право позивача щодо стягнення 20% річних передбачене чинним законодавством України, позовні вимоги в частині стягнення 20% річних в сумі 4868 грн. 39 коп., є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

В частині стягнення 20% річних в сумі 70 грн. 63 коп. суд відмовляє за необґрунтованістю.

Згідно зі ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп.

Керуючись, ст.ст. 32, 33, 49, 75, 82-85 ГПК України, Господарський суд

ВИРІШИВ:

1.Позовні вимоги задовольнити частково.

2.Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1, код ЄДРПОУ НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Баядера Логістік» (02088, м. Київ, вул. Є. Харченка, буд. 42, ) 9 207 грн. 06 коп. основного боргу, 4868 грн. 39 коп. двадцять відсотків річних, 1378 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування витрат по сплаті судового збору.

3. В частині стягнення 20% річних в сумі 70 грн. 63 коп. - відмовляє.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 04.10.2016 року

Суддя С.В. Заєць