РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.09.2016Справа №910/16770/15

За позовом Публічного акціонерного товариства «Златобанк»

До: 1. Дочірнього підприємства «Укрінвестпроект»

2. Департамента реєстрації Харківської міської ради

Треті особи, які не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1. Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім

«Агрохімхолдинг»

2. Фізична особа ОСОБА_1

3. Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк"

Треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:

1. Національний банк України

2.Фонд гарантування вкладів фізичних осіб

Про визнання договору недійсним, визнання іпотекодержателем, скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень

Головуючий суддя Ващенко Т.М.

Суддя Андреїшина І.О.

Суддя Паламар П.І.

Представники учасників судового процесу:

Від позивача: Герасименко С.В.

Від відповідача-1: не з'явився

Від відповідача-2: не з'явився

Від третьої особи-1 на стороні відповідачів: Андрюхін Д.В.

Від третьої особи-2 на стороні відповідачів: не з'явився

Від третьої особи-3 на стороні відповідачів: Ганага А.С.

Від третьої особи-1 на стороні позивача: не з'явився

Від третьої особи-2 на стороні позивача: Цуканова С.Г. - по дов.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва передані позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до Дочірнього підприємства «Укрінвестпроект», Харківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції про: визнання недійсним договору про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 25.05.2012р. під реєстровим номером 504, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 07.11.2014р. за №844; визнання Публічного акціонерного товариства «Златобанк» іпотекодержателем нерухомого майна - що є предметом іпотеки згідно з договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 25.05.2012р. під реєстровим номером 504, а саме квартири АДРЕСА_1; скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень про припинення іпотеки і обтяжень обтяжувача Публічного акціонерного товариства «Златобанк».

Крім того, позивачем 30.06.15. через відділ діловодства суду було подано заяву про вжиття на підставі ст. ст. 66, 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 02.07.15. порушено провадження у справі № 910/16770/15, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів - Товариство з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агрохімхолдинг», розгляд справи призначено на 20.08.15.

19.08.15. відповідачем-2 через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому він проти позову заперечує з підстав, викладених у відзиві.

За результатами судового засідання 20.08.15. розгляд справи було відкладено на 03.09.15., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 31.08.15. на підставі ст. 69 Господарського процесуального кодексу України було продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів.

03.09.15. відповідачем-1 через відділ діловодства суду було подано письмовий відзив на позовну заяву, в якому Дочірнє підприємство «Укрінвестпроект» проти позову заперечує з підстав, викладених в відзиві.

В судовому засіданні 03.09.15. суд дійшов висновку про призначення колегіального розгляду справи № 910/16770/15, про що прийняв відповідну ухвалу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу від 04.09.15., справу №910/16770/15 було передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя Ващенко Т.М., суддя Андреїшина І.О., суддя Паламар П.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.09.15. вказаною колегією суддів прийнято дану справу до свого провадження, на підставі ст. 27 Господарського процесуального кодексу України залучено до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів фізичну особу ОСОБА_1, та призначено розгляд справи на 06.10.15.

06.10.15. третьою особою-1 на стороні відповідачів через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

06.10.15. позивачем через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

06.10.15. третьою особою-2 на стороні відповідачів через відділ діловодства суду було письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 06.10.15. залучено до участі в розгляді даної справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк та відкладено розгляд справи на 17.11.15.

17.11.15. третьою особою-2 на стороні відповідачів через відділ діловодства суду було письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.15. продовжено строк вирішення спору в даній справі на п'ятнадцять днів, залучено до участі у справі № 910/16770/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Національний банк України, повторно зобов'язано позивача надати певні документи та зобов'язано позивача надати додаткові документи, витребувано від позивача докази в порядку ст. 38 Господарського процесуального кодексу України, зобов'язано НБУ та Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк» надати суду документи, та відкладено розгляд справи на 03.12.15.

24.11.15. третя особа-3 на стороні відповідачів подала письмові пояснення по справі.

Позивачем в судовому засіданні 03.12.15. на виконання вимог ухвали суду від 17.11.15. частково подано витребувані судом пояснення та документи.

В судовому засіданні 03.12.15. відповідачем-1 було подано письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.12.15. зобов'язано сторін надати певні докази та відкладено розгляд справи на 22.12.15.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.12.15. зобов'язано сторін надати певні докази та відкладено розгляд справи на 13.01.16.

Судове засідання 13.01.16. не відбулося, оскільки суддя Паламар П.І. перебував на лікарняному.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.01.16. розгляд даної справи призначено на 18.02.16.

16.02.16. Національний банк України через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

18.02.16. Фізична особа ОСОБА_1 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подала письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.02.16. зобов'язано сторін надати певні докази та відкладено розгляд справи на 10.03.16.

Судове засідання 10.03.16. не відбулося, оскільки суддя Паламар П.І. перебував у відпустці.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.03.16. розгляд даної справи призначено на 14.04.16.

11.04.16. третя особа-1 на стороні відповідачів через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подала письмові пояснення по справі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.16. зобов'язано сторін надати певні докази та відкладено розгляд справи на 19.05.16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 19.05.16. залучено до участі у розгляді справи № 910/16770/15 в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Фонд гарантування вкладів фізичних осіб та відкладено розгляд справи на 14.07.16.

16.06.16. відповідач-2 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав клопотання про припинення провадження у справі, розгляд якого судом було відкладено до встановлення фактичних обставин справи.

29.06.16. відповідач-2 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва подав додаткові письмові пояснення по справі.

14.07.16. представник третьої особи-1 на стороні відповідача через відділ діловодства подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник позивача в судовому засіданні 14.07.16. подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

За результатами судового засідання 14.07.16. розгляд справи на підставі ст. 77 Господарського процесуального кодексу України було відкладено на 21.07.16., про що судом було прийнято відповідну ухвалу.

20.07.16. Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агрохімхолдинг» через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення по справі.

В судовому засіданні 21.07.16. фізичною особою ОСОБА_1 було підтримано подане нею 14.07.16. через відділ діловодства суду клопотання про витребування доказів, в задоволенні якого судом було відмовлено.

В судовому засіданні 21.07.16. позивачем підтримано подане ним 21.07.16. через відділ діловодства суду клопотання про заміну відповідача-2 - Харківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, на належного відповідача-2 - Департамент реєстрації Харківської міської ради.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку про необхідність заміни неналежного відповідача-2 - Харківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, на належного відповідача-2 - Департамент реєстрації Харківської міської ради.

Отже, за результатами судового засідання 21.07.16. здійснено заміну відповідача-2 - Харківського міського управління юстиції в особі Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції, на належного відповідача-2 - Департамент реєстрації Харківської міської ради; розгляд справи було відкладено на 13.09.16.

Представники відповідачів, третьої особи-2 на стороні відповідачів, та третіх осіб на стороні позивача в судове засідання 13.09.16. не з'явились, про причини неявки суд не повідомили, про дату, час та місце проведення судового засідання були повідомлені належним чином.

При цьому, відповідачем-2 через відділ діловодства суду було подано письмові пояснення, в яких Департамент реєстрації Харківської міської ради вказує на те, що на його думку дана справа може бути розглянута за участі його представників в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, надання письмового відзиву на позов та ознайомлення з матеріалами справи є правом, а не обов'язком відповідача-2.

На вказане суд зауважує відповідачу-2, що набуття особою процесуального статусу відповідача закон пов'язує не з дійсною наявністю матеріальних правовідносин між сторонами та відповідно кореспондуючого обов'язку відповідача здійснити певні дії на користь позивача або утриматись від їх вчинення задля захисту та реалізації прав і законних інтересів позивача, а лише з фактом пред'явлення позову до особи.

У випадку, коли суд встановить, що позов подано не до тієї особи, яка має відповідати перед позивачем у матеріально-правовому правовідношенні, він за згодою позивача заміняє неналежного відповідача на належного, або ж відмовляє в позові, у зв'язку з відсутністю правових підстав.

В судовому засіданні 13.09.16. позивачем було підтримано подане ним 13.09.16. через відділ діловодства суду клопотання про відкладення розгляду справи, яке мотивовано тим, що ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.07.16. було зобов'язано позивача направити на адресу належного відповідача-2 копію позовної заяви з доданими до неї документами, належні докази направлення надати суду, проте, позивач такі докази направлення втратив, а тому потребує додатковий час для повторного направлення копії позовної заяви з доданими до неї документами.

Представники учасників судового процесу, присутні в судовому засіданні 13.09.16., проти відкладення розгляду справи не заперечували.

Господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Такими обставинами, зокрема, є нез'явлення в засідання представників сторін, інших учасників судового процесу; заміна неналежного відповідача (ст. 77 Господарського процесуального кодексу України).

З огляду на викладене вище в сукупності та з метою створення учасникам судового процесу необхідних умов для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, забезпечення рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, ухвалою від 13.09.2016р. розгляд справи було відкладено на 22.09.2016р.

22.09.2016р. позивачем подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи, яке судом розглянуто та задоволено.

Представниками позивача, третьої особи 1 на стороні відповідачів та третьої особи-2 на стороні позивача у судовому засіданні 22.09.2016р. було підтримано раніше висловлену правову позицію по суті спору.

Заява Публічного акціонерного товариства «Златобанк» про забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 та заборони відповідачу 1 та будь-яким іншим особам вчиняти дії щодо обтяження чи відчуження вказаного об'єкта була залишена судом без задоволення. При цьому, суд виходив з наступного.

Згідно із ст.66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора чи його заступника, який подав позов, або з своєї ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 Господарського процесуального кодексу України заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За приписами ст.67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується, в тому числі, накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачеві та забороною на вчинення певних дій.

Відповідно до п.1 Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову» визначено, що у вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересів), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Проте, позивачем не було наведено жодних належних та допустимих у розумінні ст.34 Господарського процесуального кодексу України доказів вчинення відповідачем дій, які б могли призвести до ускладнення виконання судового рішення по справі.

З огляду на викладене вище, враховуючи приписи ст.ст.4-3, 33, 66, 67 Господарського процесуального кодексу України, зміст Постанови №16 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову», приймаючи до уваги, що клопотання позивача позбавлене будь-якого доказового обґрунтування, останнє залишене судом без задоволення.

Відповідачі 1, 2, третя особа 2 на стороні відповідача та третя особа 1 на стороні позивача у судове засідання 22.09.2016р. не з'явились, представників не направили, всіма правами, що передбачені Господарським процесуальним кодексом України, не скористались, проте, були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи.

З приводу неявки вказаних вище учасників судового процесу в судове засідання господарський суд зазначає наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Аналогічними правами у відповідності до ст.27 Господарського процесуального кодексу України наділено і третіх осіб.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених ст.69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, третіх осіб, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Згідно із п.3.9.2 Постанови №18 від 26.12.2011р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

У п.3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи «Федіна проти України» від 02.09.2010р., «Смірнова проти України» від 08.11.2005р., «Матіка проти Румунії» від 02.11.2006р., «Літоселітіс Проти Греції» від 05.02.2004р.)

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі «Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії» (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі «Смірнова проти України»).

До того ж, судом прийнято до уваги, що ухвалою від 13.09.2016 р. явка учасників судового процесу у судове засідання обов'язковою не визнавалась, а клопотань про відкладення розгляду спору не заявлялось.

За таких обставин, незважаючи на те, що відповідачі 1, 2, третя особа 2 на стороні відповідача та третя особа 1 на стороні позивача участі в процесі розгляду спору 22.09.2016р. не приймали, за висновками суду, наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення у відповідності до вимог ст.75 Господарського процесуального кодексу України, а неявка вказаних учасників судового спору не перешкоджає вирішенню справи по суті.

В судовому засіданні 22.09.2016р. на підставі приписів ст.ст.82-85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників учасників судового процесу, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

За змістом ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Зі ст.626 Цивільного кодексу України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст.ст.6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В силу норм ч.2 ст.1069 Цивільного кодексу України права та обов'язки сторін, пов'язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього кодексу), якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 1054 Цивільного кодексу України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти.

Як свідчать матеріали справи, 16.05.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (кредитодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агрохімхолдинг» (позичальник) було укладено кредитний договір №106/12-KL, відповідно до п.1.1 якого кредитодавець надає позичальнику кредит, а позичальник зобов'язується в повному обсязі повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та виконати інші умови кредитного договору.

Відповідно до п.1.3 кредитного договору №106/12-KL від 16.05.2012р. максимальний ліміт заборгованості за кредитною лінією становить 15 000 000 дол.США.

Кінцева дата повернення кредиту не пізніше 15.05.2013р. включно. За користування кредитом позичальником сплачуються проценти у вигляді фіксованої процентної ставки, яка встановлюється на рівні 14% річних (п.п.1.3, 1.4 договору №106/12-KL від 16.05.2012р.).

Кредитний договір набуває чинності з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін, скріплення печатками і діє до повного виконання сторонами своїх зобов'язань (п.7.6 договору №106/12-KL від 16.05.2012р.).

Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ст.546 Цивільного кодексу України).

Статтею 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

У ч.1 ст.575 Цивільного кодексу України зазначено, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи.

Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом (ст.1 Закону України «Про іпотеку»).

25.05.2012р. між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (іпотекодержатель) та Дочірнім підприємством «Укрінвестпроект» (іпотекодавець) було укладено договір іпотеки, який відповідно до п.1 забезпечує виконання Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агрохімхолдинг» зобов'язань, що випливають з укладеного між боржником та іпотекодерджателем кредитного договору №106/12-KL від 16.05.2012р. та за додаткових угод до нього, які можуть бути укладені в майбутньому, в тому числі, стосовно будь-яких збільшень основного зобов'язання та (або)процентів за основним зобов'язанням, за умовами якого боржник зобов'язаний повернути іпотекодержателю кредитні кошти у формі відкличної кредитної лінії з цільовим призначенням для поповнення обігових коштів, з максимальним лімітом заборгованості, що становить 15 000 000 доларів США, з кінцевим терміном повернення не пізніше 15.05.2013р. включно, сплачувати проценти за користування кредитними коштами в розмірах та у випадках, передбачених кредитним договором і цим договором, а також інші витрати на здійснення забезпеченої заставою вимоги.

Вказаний правочин було підписано представниками обох сторін та посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 25.05.2012р. за №504.

У п.1.2 договору іпотеки від 25.05.2012р. вказано, що предметом іпотеки є наступне нерухоме майно:

- квартири в житловому будинку, який знаходяться за адресою: АДРЕСА_1, за номерами: №6, трикімнатна квартира житловою площею 101,6 кв.м, загальною площею 171,2 кв.м; №7, чотирикімнатна квартира житловою площею 94,6 кв.м., загальною площею 184,3 кв.м; №10, трикімнатна квартира житловою площею 86,6 кв.м, загальною площею 167 кв.м; квартира №11, трикімнатна квартира житловою площею 94,2 кв.м, загальною площею 169,4 кв.м; №12 чотирикімнатна квартира житловою площею 94,6 кв.м., загальною площею 184,3 кв.м; квартира №15, трикімнатна, житловою площею 86,6 кв.м, загальною площею 167 кв.м; №16, квартира трикімнатна житловою площею 97,5 кв.м, загальною площею 171,5 кв.м; №17, чотирикімнатна квартира житловою площею 94,8 кв.м, загальною площею 182,7 кв.м; №21, трикімнатна квартира житловою площею 94,8 кв., загальною площею 182,7 кв.м; №21, трикімнатна квартира житловою площею 105,2 кв.м, загальною площею 177 кв.м; №23, двокімнатна квартира житловою площею 69,6 кв.м., загальною площею 149,5 кв.м; №30, двокімнатна квартира житловою площею 69,5 кв.м, загальною площею 139 кв.м; №31, трикімнатна квартира житловою площею 105,7 кв.м, загальною площею 177,21 кв.м; №33, двокімнатна квартира житловою площею 68,9 кв.м, загальною площею 149,4 кв.м; №34, однокімнатна квартира житловою площею 47,4 кв.м, загальною площею 115,1 кв.м; №35, двокімнатна квартира житловою площею 69,2 кв.м, загальною площею 139,2 кв.м; №36 трикімнатна квартира житловою площею 105,2 кв.м, загальною площею 177 кв.м; №38, двокімнатна квартира площею 69,6 кв.м, загальною площею 149,5 кв.м; №41, трикімнатна квартира житловою площею 105,4 кв.м, загальною площею 177 кв.м; №43 двокімнатна квартира житловою площею 69 кв.м, загальною площею 148,8 кв.м; №44 однокімнатна квартира житловою площею 47,5 кв.м, загальною площею 114,9 кв.м; №45 двокімнатна квартира житловою площею 69,5 кв.м, загальною площею 138,8 кв.м; №46 трикімнатна квартира житловою площею 105, 4 кв.м, загальною площею 177 кв.м; №48, двокімнатна квартира житловою площею 69 кв.м, загальною площею 148,8 кв.м; №51, трикімнатна квартира житловою площею 105,3 кв.м, загальною площею 177,1 кв.м; №55 трикімнатна квартира житловою площею 87,8 кв.м, загальною площею 168,1 кв.м; №56 трикімнатна квартира житловою площею 105, 3 кв.м., загальною площею 177 кв.м; №66, трикімнатна квартира житловою площею 105,2 кв.м, загальною площею 176,7 кв.м; №71, трикімнатна квартира житловою лощею 105, кв.м, загальною площею 177 кв.м; №73 двокімнатна квартира житловою площею 69,6 кв.м, загальною площею 149,6 кв.м; №76 трикімнатна квартира житловою площею 105,4 кв.м, загальною площею 177 кв.м; №78, двокімнатна квартира житловою площею 68,1 кв.м, загальною площею 149,3 кв.м; №79 однокімнатна квартира житловою площею 47,5 кв.м, загальною площею 114,9 кв.м; №81 трикімнатна квартира житловою площею 105, 4 кв.м, загальною площею 177 кв.м; №83, двокімнатна квартира житловою площею 68,1 кв.м, загальною площею 149,3 кв.м; №84 однокімнатна квартира житловою площею 47,5 кв.м, загальною площею 114,9 кв.м; №86, трикімнатна квартира житловою площею 105,4 кв.м, загальною площею 177 кв.м; №88, двокімнатна квартира житловою площею 68,1 кв.м, загальною площею 149,3 кв.м; №89, однокімнатна квартира житловою площею 47,5 кв.м, загальною площею 114,9 кв.м; №93 двокімнатна квартира житловою площею 68,1 кв.м., загальною площею 148,7 кв.м; №94 однокімнатна квартира житловою площею 47,7 кв.м, загальною площею 115,5 кв.м; №95 двокімнатна квартира житловою площею 74,6 кв.м, загальною площею 144,7 кв.м; №96 трикімнатна квартира житловою площею 104,9 кв., загальною площею 174,6 кв.м; №98 двокімнатна квартира житловою площею 68,1 кв.м., загальною площею 148,7 кв.м; №99 однокімнатна квартира житловою площею 47,7 кв.м, загальною площею 115,5 кв.м.; №100 двокімнатна квартира житловою площею 74,6 кв.м, загальною площею 144,7 кв.м; №161 двокімнатна квартира житловою площею 66,4 кв.м, загальною площею 127,4 кв.м.; №103 двокімнатна квартира житловою площею 68,1 кв., загальною площею 148,7 кв.м; №104, однокімнатна квартира житловою площею 47,7 кв.м, загальною площею 115,5 кв.м; №105 двокімнатна квартира житловою площею 74,6 кв.м, загальною площею 144,7 кв.м; №108, двокімнатна квартира житловою площею 71 кв.м, загальною площею 153 кв.м; №109, однокімнатна квартира житловою площею 50,6 кв.м, загальною площею 118,5 кв.м; №110, двокімнатна квартира житловою площею 75 кв.м, загальною площею 144,3 кв.м; №112 двокімнатна квартира житловою площею 65,5 кв.м, загальною площею 126,7 кв.м; №113 двокімнатна квартира житловою площею 71 кв.м, загальною площею 153 кв.м; №114 однокімнатна квартира житловою площею 50,6 кв.м, загальною площею 118,5 кв.м; №115, двокімнатна квартира житловою площею 75 кв.м, загальною площею 144,3 кв.м; №116 трикімнатна квартира житловою площею 94,3 кв.м, загальною площею 159,1 кв.м.; №117 чотирикімнатна квартира житловою площею 94,8 кв.м, загальною площею 184,8 кв.м.; №118 трикімнатна квартира житловою площею 88,1 кв.м., загальною площею 169,2 кв.м;

- квартири в житловому будинку, який знаходиться за адресою за адресою: АДРЕСА_2, за номерами: №№ трикімнатна квартира житловою площею №113,5 кв.м житловою площею 113,5 кв.м, загальною площею 225,1 кв.м; №7 трикімнатна квартира житловою площею 113,3 кв.м, загальною площею 221,4 кв.м; №11 трикімнатна квартира житловою площею 113,5 кв.м, загальною площею 225,1 кв.м; №12, трикімнатна квартира житловою площею 113,3 кв.м, загальною площею 221,4 кв.м; №16 трикімнатна квартира житловою площею 113,5 кв.м, загальною площею 225,1 кв.м; №17 трикімнатна квартира житловою площею 113,3 кв.м, загальною площею 221,4 кв.м; №21 трикімнатна квартира житловою площею 113,5 кв.м, загальною площею 225,1 кв.м; №22 трикімнатна квартира житловою площею 11,3 кв.м, загальною площею 221,4 кв.м; №26, трикімнатна квартира житловою площею 65,7 кв.м; загальною площею 121,6 кв.м; №26-А трикімнатна квартира житловою площею 78,9 кв.м, загальною площею 128,3 кв.м; №27-А трикімнатна квартира житловою площею 64,6 кв.м, загальною площею 118,1 кв.м; №32 трикімнатна квартира житловою площею 113,4 кв.м, загальною площею 222 кв.м; №37 трикімнатна квартира житловою площею 138,6 кв.м, загальною площею 231,4 кв.м.

Згідно п.1.4 договору іпотеки заставна вартість предмета іпотеки дорівнює ринковій вартості та становить 74 095 797,81 грн.

Договір набирає чинності з моменту його нотаріального посвідчення і діє до повного виконання основного зобов'язання, враховуючи можливу наявність додаткових угод, в тому числі, про пролонгацію, збільшення. Усі зміни та доповнення до цього договору набувають чинності за умови їх нотаріального посвідчення. Відповідні відомості про зміну умов обтяження нерухомого майна іпотекою підлягають державній реєстрації.

З матеріалів справи вбачається, що 07.11.2014р. Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Дочірнім підприємством «Укрінвестпроект» було укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 25.05.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. за реєстровим №504.

Зокрема, відповідно до змісту наведеної додаткової угоди контрагентами погоджено зміну переліку предметів іпотеки та виключено з останнього квартиру №84 житловою площею 47,5 кв.м, загальною площею 114,9 кв.м, в житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1.

Вказаний договір про внесення змін було посвідчено 07.11.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. та зареєстровано в реєстрі за №844.

Статтею 188 Господарського кодексу України визначено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Частинами 1, 3 ст.653 Цивільного кодексу України визначено, що у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За змістом п.2.6 Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено (договір, який не укладено). У зв'язку з наведеним господарським судам необхідно встановлювати, чи є оспорюваний правочин вчиненим та з якого моменту (статті 205 - 210, 640 Цивільного кодексу України, частини друга - п'ята, сьома статті 180 Господарського кодексу України тощо).

Враховуючи, що позивач звернувся до суду з позовом про визнання недійсним договору про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 25.05.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. за реєстровим №504, що було посвідчено 07.11.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. та зареєстровано в реєстрі за №844, керуючись приписами чинного на момент вчинення спірного правочину цивільного та господарського законодавства України, господарським судом було встановлено, що вказаний договір є вчиненим з моменту його нотаріального посвідчення, а саме 07.11.2014р.

Згідно із ст.1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Статтею 20 Господарського кодексу України передбачено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів.

Захист цивільних прав та інтересів судом здійснюється у спосіб встановлений законом або договором.

Перелік основних способів захисту цивільних прав та інтересів визначається ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, до яких, зокрема, відноситься визнання правочину недійсним. Аналогічні положення містить ст.20 Господарського кодексу України.

Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст.204 Цивільного кодексу України).

За приписом ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

З урахуванням викладеного, недійсність правочину зумовлюється наявністю дефектів його елементів: дефекти (незаконність) змісту правочину; дефекти (недотримання) форми; дефекти суб'єктного складу; дефекти волі - невідповідність волі та волевиявлення.

Пунктом 2.1. Постанови №11 від 29.05.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до статей 215 та 216 Цивільного кодексу України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину.

За приписами ч.1 ст.207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

За змістом Постанови №9 від 06.11.2009р. Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину.

Згідно із ст.4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.33 вказаного Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини справи, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

За приписами ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

За таких обставин, приймаючи до уваги положення Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Господарського процесуального кодексу України, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Обґрунтовуючи позовні вимоги про визнання недійсним договору про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 25.05.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. за реєстровим №504, що було посвідчено 07.11.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. та зареєстровано в реєстрі за №844, позивач посилався на те, що в результаті укладання означеного правочину банк фактично відмовився від належного йому майнового права, що у відповідності до п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» є підставою нікчемності правочину. До того ж, заявником наголошено, що уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб направлялось повідомлення про нікчемність договору про внесення змін до договору іпотеки від 25.05.2012р. Крім того, позивач також посилався на те, що банком передано в заставу згідно договору №12/3МП від 05.03.2014р., укладеного з Національним банком України, майнові права за кредитними договорами, які укладені між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» і юридичними та фізичними особами. При цьому, вказаним правочином передбачено заборону застоводавцю вносити зміни до кредитних та забезпечувальних договорів.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, господарський суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав.

У ч.1 ст.76 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що Національний банк України зобов'язаний прийняти рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних у разі: 1) неприведення банком своєї діяльності у відповідність із вимогами законодавства, у тому числі нормативно-правових актів Національного банку України, після віднесення його до категорії проблемних, але не пізніше ніж через 180 днів з дня визнання його проблемним; 2) зменшення розміру регулятивного капіталу або нормативів капіталу банку до однієї третини від мінімального рівня, встановленого законом та/або нормативно-правовими актами Національного банку України; 3) невиконання банком протягом 10 робочих днів поспіль 10 і більше відсотків своїх зобов'язань перед вкладниками та іншими кредиторами; 4) одноразове грубе або систематичне порушення банком законодавства у сфері готівкового обігу, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Частиною 1 ст.77 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що банк може бути ліквідований: 1) за рішенням власників банку; 2) у разі відкликання Національним банком України банківської ліцензії з власної ініціативи або за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб. Національний банк України має право відкликати банківську ліцензію з власної ініціативи у разі, якщо: 1) виявлено, що документи, надані для отримання банківської ліцензії, містять недостовірну інформацію; 2) банк не виконав жодної банківської операції протягом року з дня отримання банківської ліцензії; 3) встановлено систематичне порушення банком законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму, що створює загрозу інтересам вкладників чи інших кредиторів банку.

Національний банк України приймає рішення про відкликання у банку банківської ліцензії та ліквідацію банку за пропозицією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб протягом п'яти днів з дня отримання такої пропозиції Фонду.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі постанови №105 від 13.02.2015р. правління Національного банку України «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до категорії неплатоспроможних» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №30 від 13.02.2015р. «Про запровадженні тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Златобанк». Тимчасову адміністрацію було введено строком на три місяці з 14.02.2015р. по 13.05.2015р. (включно).

13.05.2015р. на підставі постанови №310 від 12.05.2015р. правління Національного банку України «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Златобанк» Виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення №99 «Про початок процедури ліквідації АТ «Златобанк» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Статтею 1 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що цим законом встановлюються правові, фінансові та організаційні засади функціонування системи гарантування вкладів фізичних осіб, повноваження Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд), порядок виплати Фондом відшкодування за вкладами, а також регулюються відносини між Фондом, банками, Національним банком України, визначаються повноваження та функції Фонду щодо виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків.

Метою вказаного нормативно-правового акту є захист прав і законних інтересів вкладників банків, зміцнення довіри до банківської системи України, стимулювання залучення коштів у банківську систему України, забезпечення ефективної процедури виведення неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків.

Відносини, що виникають у зв'язку із створенням і функціонуванням системи гарантування вкладів фізичних осіб, виведенням неплатоспроможних банків з ринку та ліквідації банків, регулюються цим Законом, іншими законами України, нормативно-правовими актами Фонду та Національного банку України.

Відповідно до п.4 ч.2 ст.37 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Фонд безпосередньо або уповноважена особа Фонду у разі делегування їй повноважень має право повідомляти сторони за договорами, зазначеними у частині другій статті 38 цього Закону, про нікчемність цих договорів та вчиняти дії щодо застосування наслідків нікчемності договорів.

Частиною 3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов'язання без встановлення обов'язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов'язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов'язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов'язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 4) банк оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів банку перевищувала вартість майна; 5) банк прийняв на себе зобов'язання (застава, порука, гарантія, притримання, факторинг тощо) щодо забезпечення виконання грошових вимог у порядку іншому, ніж здійснення кредитних операцій відповідно до Закону України "Про банки і банківську діяльність"; 6) банк уклав кредитні договори, умови яких передбачають надання клієнтам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку; 8) банк уклав правочин (у тому числі договір) з пов'язаною особою банку, якщо такий правочин не відповідає вимогам законодавства України; 9) здійснення банком, віднесеним до категорії проблемних, операцій, укладення (переоформлення) договорів, що призвело до збільшення витрат, пов'язаних з виведенням банку з ринку, з порушенням норм законодавства.

Як зазначалось вище, посилаючись на приписи п.1 ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» позивачем на адресу відповідача було скеровано повідомлення №1175 від 08.06.2015р. про нікчемність договору про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого 25.05.2012р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. за реєстровим №504, що було посвідчено 07.11.2014р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. та зареєстровано в реєстрі за №844.

Наразі, суд зауважує, що відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

З вищезазначеного випливає, що предмет іпотеки залишається у володінні і користуванні виключно іпотекодавця, а іпотекодержатель має право одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання.

Спірне приміщення (квартира АДРЕСА_1) є предметом забезпечення виконання зобов`язань, як гарантія можливого неповернення грошових кредитних коштів за кредитним договором, укладеним між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агрохімхолдинг».

Отже, враховуючи правову природу іпотеки та з огляду на те, що у даному випадку майнові права на квартиру, яку було виключено з переліку майна, переданого в якості забезпечення виконання боржником зобов'язань за кредитним договором №106/12-KL від 16.05.2012р. залишаються саме у іпотекодавця, у суду відсутні підстави вважати, що з укладанням оспорюваного правочину банк відмовився від власних майнових вимог, оскільки у даному випадку під майновими вимогами слід мати на увазі вимоги за основним (кредитним договором), а не акцесорним зобов'язанням. Аналогічну правову позицію підтримано Вищим господарським судом у постанові від 29.08.2016р. по справі №910/22662/15.

Посилання заявника на укладання спірного правочину всупереч умов №12/3МП від 05.03.2014р., укладеного з Національним банком України, майнові права за кредитними договорами, що укладені між Публічним акціонерним товариством «Златобанк», в якості обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним договору про внесення змін до договору іпотеки від 25.05.2012р., суд до уваги не приймає як безпідставні та юридично не спроможні. При цьому, суд зауважує наступне.

Статтею 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави).

Частинами 1-3 ст.4 Закону України «Про заставу» визначено, що предметом застави можуть бути майно та майнові права. Предметом застави може бути майно, яке відповідно до законодавства України може бути відчужено заставодавцем та на яке може бути звернено стягнення. Предметом застави може бути майно, яке стане власністю заставодавця після укладення договору застави, в тому числі продукція, плоди та інші прибутки (майбутній урожай, приплід худоби тощо), якщо це передбачено договором. Договір застави повинен бути укладений у письмовій формі.

У випадках, коли предметом застави є нерухоме майно, космічні об'єкти, транспортні засоби, що підлягають державній реєстрації, договір застави повинен бути нотаріально посвідчений на підставі відповідних правовстановлюючих документів. Нотаріальне посвідчення договору застави нерухомого майна, транспортних засобів провадиться за місцезнаходженням (місцем реєстрації) цього майна або за місцезнаходженням (місцем реєстрації) однієї із сторін договору, договору застави космічних об'єктів - за місцем реєстрації цих об'єктів. (ч.1, 2 ст.13 Закону України «Про заставу»).

З матеріалів справи вбачається, що 05.03.2014р. між Національним банком України (заставодержатель) та Публічним акціонерним товариством «Златобанк» (заставодавець) було укладено договір №12/ЗМП застави майнових прав, відповідно до п.1.1 якого предметом застави є майнові права за кредитними договорами, що укладені між заставодавцем і юридичними та фізичними особами, перелік яких наведено у додатку №1 до договору, що є його невід'ємною частиною.

Наразі, суд зазначає, що вказаний договір застави укладено у простій письмовій формі, що вказує на волю його сторін щодо передання в якості забезпечення лише прав вимоги за кредитними договорами, а не нерухомого майна.

У ч.ч.1, 2 ст.12 Закону України «Про заставу» вказано, що у договорі застави визначаються суть, розмір та строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, опис предмета застави, а також інші умови, відносно яких за заявою однієї із сторін повинна бути досягнута угода. Опис предмета застави в договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). Аналогічна правова норма міститься у ст.584 Цивільного кодексу України.

У п.4.3.4 Постанови №1 від 24.11.2014р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» наголошено, що у разі якщо договір застави не обмежений одним предметом застави, то всі предмети застави повинні бути індивідуалізовані, тобто визначені не лише їх видові ознаки, але й індивідуальні характеристики.

Суд зазначає, що перелік договорів, право вимоги за якими передано в заставу, погоджено контрагентами у додатку №1 до договору №12/ЗМП від 05.03.2014р.

Зокрема, до означеного переліку включено кредитний договір №106/12-KL від 16.05.2012р., укладений між Публічним акціонерним товариством «Златобанк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торговий дім «Агрохімхолдинг».

Проте, жодних відомостей, за якими можливо було б ідентифікувати договори забезпечення у вказаному додатку не наведено, а отже, у суду відсутні підстави вважати, що позивачем передано в заставу Національному банку України майнові права за договором іпотеки, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 25.05.2012р. під реєстровим номером 504. Аналогічну правову позицію наведено у постанові від 29.08.2016р. Вищого господарського суду України по справі №90/22662/15.

Таким чином, посилання заявника у даному випадку на п.3.4.5 договору №12/ЗМП від 05.03.2014р., яким передбачено обов'язок заставодавця не вносити надалі змін до кредитних договорів та забезпечувальних договорів без отримання попередньої письмової згоди заставодержателя, в якості обґрунтування позовних вимог, є безпідставними та юридично неспроможними, а укладання оспорюваного правочину у даному випадку не потребувало попередньої згоди Національного банку України як заставодержателя.

До того ж, судом прийнято до уваги, що у додатку №1 до договору №12/ЗМП від 05.03.2014р. вказано, що сума забезпечення за кредитним договором №106/12-KL від 16.05.2012р. становить 205 510 711,42 грн., тоді як, зазначена в ньому заборгованість за кредитним договором визначена на рівні 114 742 639,20 грн., тобто майже в два рази вища ніж борг.

Стосовно тверджень позивача, щодо відсутності у Публічного акціонерного товариства «Златобанк» права укладання, в тому числі, спірного правочину, з огляду на обмеження, які було введено для банку постановою №506/БТ від 19.08.2014р. правління Національного банку України «Про встановлення особливого режиму контролю за діяльністю Публічного акціонерного товариства «Златобанк», суд зазначає, що за своєю правовою природою така постанова правління Національного банку України є актом індивідуальної дії, який вирізняться споміж інших юридичних актів тим, що стосується конкретної особи. Загальною рисою, яка відрізняє індивідуальні акти управління, є їх виражений правозастосовний характер. Головною рисою таких актів є їхня конкретність, а саме: чітке формулювання конкретних юридичних волевиявлень суб'єктами права, які видають такі акти; розв'язання за їх допомогою конкретних, а саме індивідуальних, справ або питань, що виникають у сфері державного управління; чітка визначеність адресата - конкретної особи або осіб; виникнення конкретних адміністративно-правових відносин, обумовлених цими актами. Тобто такі, що передбачають конкретні приписи, звернені до окремого суб'єкта чи юридичної особи, застосовуються одноразово і після реалізації вичерпують свою дію.

Постанова №506/БТ від 19.08.2014р. правління Національного банку України Національного банку України була прийнята стосовно Публічного акціонерного товариства «Златобанк», а отже, та ніяких правових наслідків для відповідачів не може породжувати.

За таких обставин, приймаючи до уваги всі фактичні обставини справи, враховуючи, що твердження позивача стосовно недійсності договору про внесення змін до договору іпотеки, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 25.05.2012р. під реєстровим номером 504, який посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 07.11.2014р. за №844, є доказово необґрунтованими та юридично неспроможними, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Златобанк» до Дочірнього підприємства «Укрінвестпроект» про визнання недійсним вказаного правочину не підлягають задоволенню.

Позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Златобанк» про визнання Публічного акціонерного товариства «Златобанк» іпотекодержателем нерухомого майна - що є предметом іпотеки згідно з договором, посвідченим приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковтун О.Д. 25.05.2012р. під реєстровим номером 504, а саме квартири АДРЕСА_1, та скасування державної реєстрації прав та їх обтяжень про припинення іпотеки і обтяжень обтяжувача Публічного акціонерного товариства «Златобанк», підлягають залишенню без задоволення як похідні.

Всі інші доводи та міркування учасників судового процесу залишені судом без задоволення та не прийняті до уваги як необґрунтовані та безпідставні.

За приписами ст.84 Господарського процесуального кодексу України в резолютивній частині рішення вказується про розподіл судових витрат між сторонами.

Відповідно до ст.5 Закону України «Про судовий збір» (в редакції, чинній на момент звернення позивача до суду з розглядуваним позовом) від сплати судового збору звільняється, в тому числі, уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб - у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку.

Оскільки у даному випадку саме уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб звернулась до господарського суду з позовом та заявою про забезпечення позову від імені Публічного акціонерного товариства «Європейський газовий банк», то заявник звільнений від сплати судового збору за її подання.

У п.4.5 Постанови №7 від 21.02.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» (зазначено, що у випадках коли позивач звільнений від сплати судового збору та якщо позов такої особи залишено без задоволення, судовий збір не стягується.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.43, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Відмовити в задоволенні позову.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 27.09.2016.

Головуючий суддя Ващенко Т.М.

Суддя Андреїшина І.О.

Суддя Паламар П.І.