ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"20" вересня 2016 р.Справа № 916/2053/16

Господарський суд Одеської області у складі:

Суддя Зайцев Ю.О.

при секретарі судового засідання Себовій О.О.

За участю представників сторін:

Від позивача: ОСОБА_1 на підставі довіреності №б/н від 25.07.2016р.;

Від відповідача: ОСОБА_2 на підставі довіреності №402 від 27.11.2015р.;

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю АВА до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства МАРФІН БАНК про визнання додаткової угоди недійсною та визнання поруки такою, що припинена,-

ВСТАНОВИВ:

СУТЬ СПОРУ: 29.07.2016р. Товариство з обмеженою відповідальністю АВА звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства МАРФІН БАНК про визнання додаткової угоди недійсною та визнання поруки такою, що припинена.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 01.08.2016р. було порушено провадження у справі №916/2053/16 із призначенням її до розгляду у відкритому судовому засіданні.

23.08.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

15.09.2016р. до канцелярії господарського суду Одеської області від позивача надійшли письмові пояснення по справі.

20.09.2016р. у судовому засіданні після повернення з нарадчої кімнати було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду в порядку статті 85 ГПК України.

Дослідивши у відкритому судовому засіданні матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив:

26 червня 2008 року між ВАТ МОРСЬКИЙ ОСОБА_4 правонаступником якого є ПУБЛІЧНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «МАРФІН БАНК» та ОСОБА_5 було укладено кредитний договір № 456/F згідно з яким банк надав позичальнику кредитні кошти у вигляді непоновлюваної кредитної лінії в сумі 500 000 доларів США на придбання нерухомості зі сплатою 12,5 % річних за користування кредитом і терміном погашення по 25 червня 2009р., відповідно до умов даного кредитного договору та додаткової угоди до нього № 1 від 19.06.2009р., в звязку з відсутністю станом на 25.06.2009р. порушень позичальником будь-якого із зобовязань за договором, термін погашення кредиту автоматично продовжений до 26 червня 2029 року.

Відповідно до умов вищезазначеного договору ОСОБА_5 зобовязався на умовах, в розміри та в строки встановлені в договорі повернути банку кредит, сплатити відсотки за користування кредитом, а також сплатити комісії, пені та штрафи передбачені умовами договору.

З метою забезпечення своєчасного та повного виконання позичальником умов кредитного договору, 26 червня 2008р. між ПАТ «МАРФІН БАНК» і ТОВ «АВА» було укладено договір поруки № 3879/С.

Відповідно до п 1.2. Договору поруки ТОВ «АВА» зобовязались перед Банком відповідати за виконання зобовязань ОСОБА_5 за кредитним договором № 456/F в тому ж розмірі що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків, комісій, штрафів, пені, та інших платежів, відшкодування збитків.

В подальшому, 19.06.2009р., 20.07.2010р. 24.07.20123р.та 03.09.2013р. між сторонами були укладені додаткові угоди № 1-4 до кредитного договору згідно з якими позичальнику надавались пільгові періоди по сплаті кредиту та відсотків, банк відмовлявся від стягнення з позичальника штрафних санкцій за відповідні періоди.

За останньою Додатковою угодою до Кредитного договору від 03 вересня 2013 року №4, ОСОБА_4 та ОСОБА_6 домовилися збільшити відсоток річних за користування кредитом у період з 25 травня 2014 року і до закінчення строку дії Кредитного договору з 13,31 % (пункт 4 Додаткової угоди до Кредитного договору від 24 липня 2012 року № 3) до 14,91 % (пункт 2 Додаткової угоди № 4).

Як зазначає позивач, з огляду на те, що вказані зміни збільшували обсяг відповідальності поручителя, для здійснення таких змін необхідна була згода ТОВ «АВА», якої не било надано. Оскільки відповідно до п. 4.8. Договору поруки, зміни і доповнення до цього договору вносяться тільки за згодою сторін, в письмовому вигляді, шляхом укладення відповідної додаткової угоди.

Крім того, як зазначає позивач, вирішуючи питання про продовження поруки за нових умов, ТОВ «АВА» погодило збільшення процентної ставки за Кредитним договором до 13,91 %. Згідно з умовами виданої ОСОБА_7 довіреності від 03 вересня 2013 року, її було вповноважено «підписати від імені Товариства додаткову угоду №4 до поговору поруки №3879-С від 26.06.2008р. на умовах що зазначені у Протоколі № 8 Зборів Засновників (Учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА» від 28.08.2013р.

Таким чином, враховуючи ті обставини, що ОСОБА_7 було вповноважено домовитися з Банком про встановлення процентної ставки за кредитом максимум до 13,91%., однак, замість цього нею було самовільно підписано Додаткову угоду до Договору поруки від 03 вересня 2013 року №4 за умовами якої, процентна ставка збільшувалася аж до 14,91%, позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю АВА звернулось до господарського суду Одеської області з позовною заявою до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства МАРФІН БАНК про визнання додаткової угоди недійсною та визнання поруки такою, що припинена.

Дослідивши обставини справи, суд дійшов висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню, з наступних правових підстав.

Згідно частини 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує справи за позовними заявами, зокрема, прокурорів та їх заступників, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Відповідно до положень частини третьої цієї статті прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах.

У відповідності до ст.11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а підставою виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Правочин, різновидом якого є договори - основний вид правомірних дій це волевиявлення осіб, безпосередньо спрямовані на виникнення, зміну або припинення цивільних прав і обовязків. При цьому, ст.12 ЦК України передбачає, що особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Згідно ст.16 Цивільного кодексу України встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів а саме:

1) визнання права;

2) визнання правочину недійсним;

3) припинення дії, яка порушує право;

4) відновлення становища, яке існувало до порушення;

5) примусове виконання обов'язку в натурі;

6) зміна правовідношення;

7) припинення правовідношення;

8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди;

9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди;

10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Згідно ст.20 Господарського кодексу України, Держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав, визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Частини 1, 4 ст.202 ЦК України визначають, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

За частинами першою та другою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині (ч.1 ст.207 Господарського кодексу України).

Як вбачається із матеріалів справи, позивач в якості підстави визнання оспорюваної додаткової угоди недійсною посилається на ті обставини, що ОСОБА_7 було вповноважено домовитися з Банком про встановлення процентної ставки за кредитом максимум до 13,91 %. Однак, замість нього нею було самовільно підписано Додаткову угоду до Договору поруки від 03 вересня 2013 року №4 за умовами якої, процентна ставка збільшувалася аж до 14,91%.

Крім того, позивач зазначає вирішуючи питання про продовження поруки за нових умов, ТОВ «АВА» погодило збільшення процентної ставки за Кредитним договором до 13,91 %. Згідно з умовами виданої ОСОБА_7 довіреності від 03 вересня 2013 року, її було вповноважено «підписати від імені Товариства додаткову угоду №4 до договору поруки №3879-С від 26.06.2008р. на умовах що зазначені у Протоколі № 8 Зборів Засновників (Учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА» від 28.08.2013р.

Однак, вказані вимоги позивача не заслуговують на увагу з огляду на наступне.

Відповідно до протоколу зборів засновників (Учасників) Товариства з обмеженою відповідальністю «АВА» від 28.08.2013р. №8 дійсно піднімалось питання про погодження з ПАТ МАРФІН БАНК порядку сплати процентів за користування кредитними коштами у розмірі 4,75% річних та 13,91% річних. Однак, в резолютивній частині протоколу, дане питання відображення не знайшло та будь-яких рішень щодо встановлення ліміту розміру відсоткової ставки загальними зборами не приймалось.

Таким чином, ОСОБА_7 під час укладення додаткової угоди №4 до договору поруки №3879-С від 26.06.2008р., діяла в межа повноважень наданих їй Товариством з обмеженою відповідальністю «АВА» згідно з умовами виданої довіреності від 03 вересня 2013 року, а отже і відсутні підстави щодо визнання вказаної додаткової угоди недійсною.

Щодо вимоги позивача, про визнання договору поруки №3879-С від 26.06.2008р. припиненим з підстав зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності, господарський суд відмовляє у її задоволенні у звязку із тим, що зміна відбулась за згодою поручителя.

Крім того, відповідно до змін внесених додатковою угодою № 4 від 03.09.2013р., яку оспорює позивач, ОСОБА_5 повинен сплатити за користування кредитними коштами з 25.05.2013р. по 24.05.2014р. не 13,31% як було передбачено додатковою угодою № 3, а лише 4,75% річних. І лише з 25.05.2014р. - 14,91%. Таким чином, додаткова угода № 4 не тільки не збільшує, а навпаки зменшує обсяг відповідальності поручителя.

Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Решту доводів і поданих сторонами доказів, відхилення яких не обґрунтовано вище, суд відхиляє як такі, що не мають значення для вирішення спору.

Рішення прийнято на підставі наданих сторонами доказів, оскільки згідно із ст.33, 38 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона: повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; самостійно визначити і надати суду ті докази на підтвердження своїх доводів, які вважає необхідними, належними і достатніми. Докази витребовуються судом у ході розгляду справи лише у разі подання відповідного клопотання - на суд не покладено обов'язку вказувати стороні, які докази вона повинна подати на підтвердження свої вимог чи заперечень, або проводити розшук тих чи інших доказів з власної ініціативи.

Відповідно до вимог ст.ст.32, 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. При цьому, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст.43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст.44-49 витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 34, 44-49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю АВА до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства МАРФІН БАНК про визнання додаткової угоди недійсною та визнання поруки такою, що припинена - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 26 вересня 2016 р.

Суддя Ю.О. Зайцев