КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 904/2380/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Скрипки І.М.

Хрипуна О.О.

За участі представників сторін:

Від позивача: Бондаренко Д.Ю.

Від відповідача-1: не з'явився;

Від відповідача-2: не з'явився;

Від третіх осіб:

1. ОСОБА_3

2. не з'явився;

3. не з'явився;

4. не з'явився;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМО-Д" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2016 по справі №904/2380/16 (суддя Павленко Є.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМО-Д"

до 1. Дніпропетровської обласної державної адміністрації

2. Новомосковської районої державної адміністрації Дніпропетровської області

треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідачів:

1. ОСОБА_4

2. ОСОБА_5

3. ОСОБА_6

4. ОСОБА_7

про визнання права користування земельною ділянкою та зобов'язання укласти договір

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 10.06.2016 по справі №904/2380/16 у задоволенні позову (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог) товариства з обмеженою відповідальністю "КОМО-Д" (далі - Товариство) до Дніпропетровської обласної державної адміністрації (далі - Обласна адміністрація) та Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області (далі - Районна адміністрація), треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, - про визнання за позивачем права користування земельною ділянкою на умовах та у обсязі, визначеному договором оренди земельної ділянки від 14.12.2006, укладеним між Районною адміністрацією та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 та зобов'язати Обласну адміністрацію укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки права користування земельною ділянкою та зобов'язання укласти договір - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що позивачем не було доведено належними та достатніми доказами обставин, викладених у позовній заяві. Зокрема, суд першої інстанції в обугрунтування підстав відмови у позові зазначав про те, що судовими рішеннями у справі № 2-1560/2010 встановлено факт незаконності набуття вказаними фізичними особами права власності на зазначену базу відпочинку, у суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем права користування спірною земельною ділянкою на умовах і в обсязі, визначеному договором оренди від 14.12.2006, який було укладено з ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7. Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 23.06.2016 по справі №910/8149/16, апелянт звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт наголошував на тому, що судом першої інстанції не було враховано ті обставини, що внаслідок укладання між позивачем та ТОВ "Сотейра Плюс" договору купівлі-продажу бази відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1" від 14.03.2012 року позивач набув право постійного користування земельною ділянкою за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки НОМЕР_1). Водночас спірна земельна ділянка загальною площею 2,08 га є об'єктом оренди за договором оренди земельної ділянки від 14.12.2006, укладеного між Районною адміністрацією та третіми особами: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7 Оскільки на звернення Товариства до Районної адміністрації та Обласної адміністрації з клопотанням укласти договір оренди спірної земельної ділянки позивач отримав відмову, останній, посилаючись на статті 93, 116, 120, 123, Земельного кодексу України (далі - ЗК України) та статтю 377 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), вважає, що в судовому порядку за ним підлягає визнанню право користування (оренди) земельною ділянкою на умовах та в обсязі, визначеному договором оренди земельної ділянки від 14.12.2006, укладеним між Районною адміністрацією та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, а у Обласної адміністрації , відповідно, існує обов'язок укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки.

Відповідно до автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМО-Д" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2016 по справі №904/2380/16 розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. для розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Скрипка І.М., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2016 поновлено строк Товариству з обмеженою відповідальністю "КОМО-Д" на апеляційне оскарження рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2016 по справі №904/2380/16, апеляційну скаргу апелянта прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження та призначено розгляд справи на 13.09.2016.

В судове засідання 13.09.2016 з'явились представники позивача (апелянта) та ОСОБА_4 (третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача).

Відповідач-1 (Дніпропетровська обласна державна адміністрація) в судове засідання 13.09.2016 представників не направив, причин неявки представників суду не повідомив, через канцелярію суду заяв та клопотань від відповідача-1 не надходило. Про розгляд справи у даному судовому засіданні відповідач-1 повідомлений належним чином (зворотнє поштове повідомлення про вручення ухвали про порушення апеляційного провадження - 506).

Відповідач-2 (Новомосковська районна державна адміністрація Дніпропетровської області) в судове засідання 13.09.2016 представників не направив, причин неявки представників суду не повідомив, через канцелярію суду заяв та клопотань від відповідача-2 не надходило. Про розгляд справи у даному судовому засіданні відповідач-2 повідомлений належним чином (зворотнє поштове повідомлення про вручення ухвали про порушення апеляційного провадження - 514).

ОСОБА_7 в судове засідання 13.09.2016 представників не направив, причин неявки представників суду не повідомив, через канцелярію суду заяв та клопотань від ОСОБА_7 не надходило. Про розгляд справи у даному судовому засіданні ОСОБА_7 повідомлений належним чином (зворотнє поштове повідомлення про вручення ухвали про порушення апеляційного провадження - 557).

ОСОБА_5 та ОСОБА_6 в судове засідання 13.09.2016 представників не направили, причин неявки представників суду не повідомили, через канцелярію суду заяв та клопотань не надходило.

Відповідно до статті 64 ГПК України ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвала Київського апеляційного господарського суду від 15.07.2016 про порушення апеляційного провадження у даній справі надіслані ОСОБА_5 та ОСОБА_6 за адресою, вказаною в позовній заяві, проте повернуті за закінченням терімну зберігання.

Отже, за змістом вищезазначеної норми ОСОБА_5 та ОСОБА_6 завчасно та належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання. Крім того, їм надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

В судовому засіданні 13.09.2016 представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги (з урахуванням здійснених уточнень) у повному обсязі.

Представник третьої особи-1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_10 - в судовому засіданні 13.09.2016 надав пояснення по суті поданої апеляційної скарги, заперечував проти доводів апеляційної скарги, вказував на те, що рішення суду першої інстанції відповідає приписам матеріального та процесуального права.

Крім того, у поданих 13.09.2016 через канцелярію суду поясненнях, представник ОСОБА_10 зазначав про те, що автоматичний перехід права користування на земельну ділянку в разі переходу права власності на будинки не передбачений чинним законодавством. Крім того, позивачем не доведено наявність у продавця за договором купівлі - продажу від 14.03.2012 належним чином оформленого права користування спірною земельною ділянкою.

Також, представником третьої особи-1, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - ОСОБА_10 - в судовому засіданні 13.09.2016 заявлено клопотання про зупинення провадження у даній справі до вирішення у Новомосковському міськрайонному суді Дніпропетровської області цивільної справи № 183/3342/16 за позовом ОСОБА_5 до ТОВ «КОМО-Д», ТОВ «Сотейра плюс», третя особа - приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіна Л.Л. про визнання договору купівлі-продажу від 14.03.2012 недійсним.

Представник апелянта наддав пояснення щодо заявленого клопотання.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду дослідивши наявні матеріали справи, заслухавши думки присутніх представників позивача та третьої особи-1 щодо заявленного клопотання, дійшла всновку, що воно задоволенню не підлягає з огляду на наступне.

Статтею 79 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено вичерпний перелік підстав зупинення провадження у справі. Зупинення провадження у справі з інших підстав є неправомірним.

Пунктом 3.16 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова) встановлено, що відповідно до частини першої статті 79 ГПК України господарський суд зупиняє провадження у справі в разі неможливості розгляду даної справи до вирішення пов'язаної з нею іншої справи, що розглядається іншим судом. При цьому пов'язаною з даною справою є така інша справа, у якій інший суд встановлює обставини, що впливають чи можуть вплинути на подання і оцінку доказів у даній справі; в тому числі йдеться про факти, які мають преюдиціальне значення (частини 2 - 4 статті 35 ГПК України). Під неможливістю розгляду даної справи слід розуміти неможливість для даного господарського суду самостійно встановити обставини, які встановлюються іншим судом в іншій справі, - у зв'язку з непідвідомчістю або непідсудністю іншої справи даному господарському суду, одночасністю розгляду двох пов'язаних між собою справ різними судами або з інших причин.

Крім того, суд апеляційної інстанції наголошує, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку, дотримання якого є процесуальною гарантією дотримання прав сторін спору.

У п. 3 Постанови №11 від 17.10.2014р. Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення" розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків у цивільних справах є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010р., "Смірнова проти України" від 08.11.2005р., "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006р., "Літоселітіс Проти Греції" від 05.02.2004р.).

Одночасно, застосовуючи відповідно до ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п. 35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії-" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Оскільки під час апеляційного провадження у справі відсутні будь-які перешкоди для встановлення всіх фактичних обставин справи, на яких ґрунтується даний позов, та дослідження всіх наявних у матеріалах справи доказів, враховуючи необхідність розгляду спору в межах розумного строку для дотримання прав сторін на такий розгляд судом, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про те, що заява ОСОБА_4 про зупинення провадження у справі є необґрунтованою, а відтак задоволенню не підлягає.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується наявними матеріалами справи, 14.03.2012 між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю "Сотейра Плюс" було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. та внесений до державного реєстру правочинів за № 667.

Предметом укладеного правочину є передача Товариству нерухомого майна - комплексу, бази відпочинку "ІНФОРМАЦІЯ_1", що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1, та розташоване на земельній ділянці площею 2,08 га (кадастровий номер НОМЕР_1).

На підставі вищевказаного договору до Реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено інформацію про зміну власника, що підтверджується витягом від 12.06.2012 № 34465979.

01.07.2015 Товариство на підставі статті 120 ЗК України звернулось до Районної адміністрації з клопотанням про укладення договору оренди земельної ділянки, на якій розташовано вищезазначене нерухоме майно, належне позивачу на праві власності.

У відповідь на вказане звернення відповідач-2 повідомив, що 14.12.2006 між Новомосковською районною державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 було укладено договір оренди земельної ділянки рекреаційного призначення площею 2,08 га, яка знаходиться на території Новомосковського держлісгоспу Піщанської сільської ради строком на 49 років. Також Районна адміністрація повідомила, що вказаний договір оренди не розірваний, а повноваженнями щодо передачі вказаної земельної ділянки в користування наділена Обласна адміністрація.

З матеріалів справи вбачається, що Товариство 01.09.2015 звернулось до Обласної адміністрації з клопотанням № 01-09/2015 про оформлення права користування земельною ділянкою та укладення договору оренди на цю ділянку.

У свою чергу відповідач-1 надіслав Товариству лист, в якому зауважив, що подане клопотання з доданими до нього матеріалами не дають можливості об'єктивно розглянути порушене питання, оскільки відсутня письмова згода попередніх землекористувачів на вилучення цієї земельної ділянки, що суперечить вимогам статті 123 ЗК України, та запропонував позивачу врахувати зазначені рекомендації та звернутися до Обласної адміністрації з відповідним клопотанням та повним пакетом документів відповідно до вимог чинного законодавства.

З огляду на вищезазначене, Товариство, стверджуючи, що такі дії відповідачів порушують його законне право на користування спірною земельною ділянкою, звернулось з даним позовом до суду.

Відповідно до частини 1 статті 1, частини 1 статті 2 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів. Господарський суд порушує справи за позовними заявами підприємств та організацій, які звертаються до господарського суду за захистом своїх прав та охоронюваних законом інтересів.

Захист цивільних прав - це передбаченні законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.

Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника.

Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається в статті 16 ЦК України та статті 20 ГК України.

При цьому положеннями статті 16 ЦК України визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. У той же час, слід враховувати, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.

Відповідно до статті 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється Верховною Радою Автономної Республіки Крим, Радою міністрів Автономної Республіки Крим, органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування (частина 1 статті 123 ЗК України).

У силу статті 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Згідно зі статтею 126 ЗК України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень".

Статтею 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно, видається, зокрема, фізичним та юридичним особам у разі безоплатної передачі їм земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності за рішеннями органів державної влади, Ради міністрів Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування; інших випадках, встановлених законом.

За частиною 1 статті 377 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Частиною 2 цієї статті встановлено, що розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків).

Відповідно до частини 2 статті 120 ЗК України, у разі набуття права власності на житловий будинок (будівлю, споруду), що знаходяться на земельній ділянці, наданій у користування, до набувача переходить право користування відповідною земельною ділянкою в тому ж обсязі, що був у попереднього землекористувача.

Отже, якщо попередній власник житлового будинку (будівлі, споруди) користувався земельною ділянкою, на якій розміщено відповідне нерухоме майно на підставі договору оренди, новий власник може вимагати переоформлення права користування земельною ділянкою на своє ім'я в установленому законом порядку, в тому числі з додержанням вимог Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на майно та їх обтяжень" і статті 125 ЗК України, яка пов'язує виникнення права на земельну ділянку з моментом державної реєстрації відповідного права". Він за необхідності може звернутися до господарського суду також з позовом про визнання за ним права користування земельною ділянкою (пункт 1 частини другої статті 16 ЦК України).

Однак при вирішенні питання щодо переходу права власності на земельну ділянку внаслідок переходу права власності на житлові будинки, будівлі, споруди, що на них розміщені, судам необхідно досліджувати, зокрема, умови договору купівлі-продажу зазначеного нерухомого майна, наявність у продавця визначених законом документів, що посвідчують право на земельну ділянку.

Аналогічна правова позиція викладена у пунктах 2.10, 2.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, з наявної у матеріалах справи копії договору купівлі-продажу від 14.03.2012, укладеного між позивачем та ТОВ"Сотейра Плюс", вбачається, що у даному правочині взагалі відсутня інформація про те, що останнє володіло на законних підставах спірною земельною ділянкою. Докази того, що дана юридична особа набула у встановленому законом порядку право користування чи інше речове право на цю ділянку, також відсутні і в матеріалах даної справи.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки Товариством не доведено наявність у продавця вказаної бази відпочинку належним чином оформленого права користування спірною земельною ділянкою, у суду відсутні правові підстави для визнання за позивачем такого права на цю ділянку в порядку статті 120 ЗК України.

Разом із тим, у матеріалах справи наявні копії судових рішень у цивільній справі № 2-1560/2010, що набрали законної сили, зі змісту яких вбачається, що база відпочинку, яка є предметом договору купівлі-продажу від 14.03.2012, була набута ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на праві власності незаконно, у зв'язку з чим дане нерухоме майно в судовому порядку було витребуване у цих осіб та передано законному власнику - науково-виробничій дослідній агрофірмі "Наукова", яка в подальшому і відчужила це майно товариством з обмеженою відповідальністю "Сотейра Плюс".

Крім того, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що оскільки судовими рішеннями у справі № 2-1560/2010 встановлено факт незаконності набуття вказаними фізичними особами права власності на зазначену базу відпочинку, а тому обумовлені законом підстави для визнання за позивачем права користування спірною земельною ділянкою на умовах і в обсязі, визначеному договором оренди від 14.12.2006 року, який було укладено з цими особами - відсутні.

Крім того, суд апеляційної інстанції враховує і те, що 14.12.2006 між Новомосковською районною державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 було укладено договір оренди земельної ділянки рекреаційного призначення площею 2,08 га, яка знаходиться на території Новомосковського держлісгоспу Піщанської сільської ради строком на 49 років, який посвідчено приватним нотаріусом Новомосковського районного нотаріального округу Дніпропетровської області та зареєстровано Новомосковським відділом ДРФ ЦДЗК, про що в книзі реєстрації договорів оренди землі № 4 вчинено запис від 18.12.2006 за № 04-06-128.

В свою чергу, ні станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, ні станом на момент здійснення апеляційного провадження суду не було надано належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України розірвання вказаного договору або його припинення у встановленому законом порядку.

В свою чергу, Відповідно до частини першої статті 93 ЗК України та статті 1 Закону України «Про оренду землі» право оренди земельної ділянки це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

Статтею 651 ЦК України передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Пунктами «а», «е» частини першої статті 141 ЗК України визначено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є, між іншим, добровільна відмова від права користування земельною ділянкою та набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці.

Договір оренди землі припиняється в разі, між іншим, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний за рішенням суду в порядку, встановленому законом (частини 1, 3 ст. 31 Закону України «Про оренду землі»).

Разом із тим, статтею 32 Закону України «Про оренду землі» передбачено такий спосіб припинення договору оренди землі як його дострокове розірвання за рішенням суду на вимогу однієї із сторін договору.

Крім того, згідно частини другої статті 120 ЗК України якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об»єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.

Частиною першої статті 377 ЦК України також передбачено, що до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача).

Виходячи із наведених норм законодавства, у разі переходу права власності на об'єкт нерухомого майна до набувача цього майна відбувається перехід тих прав на відповідну земельну ділянку, на яких вона належала відчужувачу, - права власності або права користування.

Проте, суд апеляційної інстанції наголошує на тому, що такий перехід прав має відбуватися виключно у порядку та спосіб, встановлений законом, зокрема Земельним кодексом України, Законом України «Про оренду землі» та з врахуванням прав осіб, які існують в межах укладених правочинів, які є чинними.

При цьому, судом апеляційної встановлено, що ні станом на момент вирішення спору судом першої інстанції, ні станом на момент здійснення апеляційного провадження суду не було надано належних та допустимих доказів в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України розірвання договору оренди земельної ділянки від 14.12.2006, укладеного між Новомосковською районною державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, або припинення наведеного договору у встановлений чинним законодавством спосіб. Таким чином, станом на момент розгляду спору як судом першої інстанції, так і судом апеляційної інстанції, громадяни ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 мали статус орендарів спірної земельної ділянки внаслідок набуття ними права оренди на підставі чинного договору оренди, а тому право оренди спірної земельної ділянки належить вказаним особам і не є припиненим у встановленому законом порядку, у зв'язку з чим обумовлені законом підстави для визнання за позивачем права оренди спірної земельної ділянки на умовах договору оренди земельної ділянки від 14.12.2006, укладеного між Новомосковською районною державною адміністрацією та громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 - відсутні. При цьому, позивач, як особа, яка користується певним нерухомим майном, яке розташовано на земельній ділянці, яка орендується громадянами ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7, не позбавлений права вимагати у вказаних осіб встановлення певного режиму проходу/проїзду/користування земельної ділянкою, у розмірі, яка необхідна саме для обслуговування набутої ним у власність нерухомості, або вимагати припинення права оренди вказаних осіб на земельну ділянку у порядку та на умовах, визначених законом, або внесення змін у відповідні правочини щодо користування землею. Крім того, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази в розумінні вимог ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України незаконності набуття вказаними фізичними особами права оренди спірної земельної ділянки.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовна вимога ТОВ «КОМО-Д» про визнання за позивачем права користування земельною ділянкою на умовах та у обсязі, визначеному договором оренди земельної ділянки від 14.12.2006, укладеним між Районною адміністрацією та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_7 - не є законною та обґрунтованою, не була доведена належними та допустимими доказами, а тому задоволенню не підлягає.

Щодо вимоги позивача про зобов'язання Обласної адміністрації укласти з ним договір оренди спірної земельної ділянки, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

За наслідками розгляду справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування щодо оскарження (визнання незаконними) прийнятих ними актів з питань, пов'язаних з наданням земельних ділянок у власність чи в користування суб'єктам господарської діяльності (про відмову у передачі земельної ділянки у власність чи в користування, у продажу земельної ділянки, у наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо) господарський суд залежно від характеру спору може зобов'язати названі органи виконати певні дії, як цього вимагають приписи чинного законодавства, зокрема розглянути в установленому для даного органу порядку питання, яке стосується предмета спору.

Водночас суд не вправі приймати рішення з питань, віднесених до виключної компетенції цих органів, наприклад, про надання земельних ділянок у власність або в користування, укладення договорів купівлі-продажу або оренди земельних ділянок, а також зазначати, яке конкретно рішення повинно бути прийнято.

Аналогічна правова позиція викладена в пункті 2.14. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин".

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду про те, що вимога позивача про зобов'язання Обласної адміністрації укласти договір оренди задоволенню не підлягає.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позовні вимоги (з урахуванням заяви про зміну позовних вимог) ТОВ "КОМО-Д" до Дніпропетровської обласної державної адміністрації та Новомосковської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: ОСОБА_4, ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_7, - про визнання за позивачем права користування земельною ділянкою на умовах та у обсязі, визначеному договором оренди земельної ділянки від 14.12.2006, укладеним між Районною адміністрацією та ОСОБА_5, ОСОБА_6, ОСОБА_10, ОСОБА_7 та зобов'язання Дніпропетровської обласної державної адміністрації укласти з позивачем договір оренди земельної ділянки - за наведених позивачем обґрунтувань задоволенню не підлягають.

З урахуванням наведеного вище, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2016 по справі №904/2380/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Частина 1 статті 33 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до статті 43 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "КОМО-Д" на рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2016 по справі №904/2380/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 10.06.2016 по справі №904/2380/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи №904/2380/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді І.М. Скрипка

О.О. Хрипун