РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2016Справа №910/14786/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Ленд",

до відповідача: Приватного підприємства «Жокей»

про: стягнення заборгованості в сумі 8 005,13 грн.,

Суддя О.С. Комарова

Представники сторін:

від позивача: Кармазін В.О. (представник за довіреністю);

від відповідача: не з'явився.

У судовому засіданні 13 вересня 2016 року, відповідно до положень ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, було оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Позивач, Товариство з обмеженою відповідальністю "Софія Ленд", 16.08.2016 року звернувся до Господарського суду міста Києва з позовною заявою б/н від 10.08.2016 року до відповідача, Приватного підприємства «Жокей», про: стягнення заборгованості в сумі 8005,13грн.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 22.08.2016 року порушено провадження у справі № 910/14786/16 та призначено розгляд справи на 13.09.2016 року.

Через відділ діловодства суду 07.09.2016 року від представника позивача надійшов супровідний лист на виконання вимог ухвали суду, який було долучено судом до матеріалів справи.

13 вересня 2016 року позивач у судове засідання з'явився, вимоги ухвали суду виконав та дав пояснення по суті спору, позов підтримав. Відповідач у судове засідання не з'явився, вимог ухвали суду про порушення провадження у справі не виконав, про причини неявки до суду не повідомив, був повідомлений про місце та час засідання належним чином, правами, передбаченими ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, не скористався.

Пунктом 11 "Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 15.03.2007р. (02.04.2009р.)" передбачено, що до повноважень господарських судів не віднесено установлення фактичного місцезнаходження юридичних осіб або місця проживання фізичних осіб - учасників судового процесу на час вчинення тих чи інших процесуальних дій. Тому відповідні процесуальні документи надсилаються господарським судом згідно з поштовими реквізитами учасників судового процесу, наявними в матеріалах справи.

Згідно із абз. 3 п. 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Судом направлено ухвалу про порушення провадження у справі відповідачу на адресу, зазначену в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб - підприємців, а саме: 01013, м. Київ, вул. Будіндустрії, буд. 7, і повернуто підприємством у зв'язку з посиланням на «закінчення встановленого строку зберігання», отже відповідач вважається таким, що належним чином повідомлений про дату та час розгляду справи.

Клопотання щодо фіксації судового процесу учасниками процесу не заявлялось, у зв'язку з чим, розгляд справи здійснювався без застосування засобів технічної фіксації судового процесу у відповідності до статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

У відповідності до п. 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, суд -

ВСТАНОВИВ:

08 серпня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Софія Ленд" (далі - позивач, постачальник) та Приватним підприємством «Жокей» (далі - відповідач, покупець) (разом - сторони) укладено договір поставки № 08/08-13 (копія договору наявна в матеріалах справи, по тексту - Договір) відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується на умовах, вказаних у Договорі, поставляти з передачею у власність Покупцю продукцію, а саме: цукор - пісок та інші продукти харчування (надалі - Товар), а Покупець зобов'язується приймати замовлену ним продукцію та своєчасно оплачувати її вартість Постачальнику згідно з умовами Договору.

Згідно із п. 2.1. Договору, ціна на продукцію по Договору встановлюється за попередньою домовленістю сторін та зазначається у рахунках - фактурах і видаткових накладних, які є невід'ємними частинами Договору.

У відповідності із п. 3.1. Договору, покупець зобов'язаний здійснити оплату за отриманий товар в гривнях згідно рахунку на оплату з моменту отримання Товару, шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника, вказаний у цьому договорі. При цьому в платіжному дорученні обов'язково вказується за яку продукцію здійснюється платіж, номер та дата рахунка-фактури або видаткової накладної.

Відповідно до п. 4.3 Договору право власності на продукцію переходить до покупця з моменту підписання його уповноваженим представником, що має довіреність, накладних про отримання продукції.

12 серпня 2013 року між сторонами було укладено угоду № 1 до Договору поставки №08/08-13 від 08.08.2013 року, яка наявна у матеріалах справи.

Позивач зазначив, що на виконання умов Договору ним здійснено поставку відповідачу товару на суму 26 900,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковою накладною № 48 від 09.08.2013 року, видатковою накладною № 45 від 24.07.2013 року, видатковою накладною № 54 від 30.08.2013 року, видатковою накладною №222 від 04.07.2014 року, товарно-транспортними накладними, рахунками фактурами, однак Відповідачем здійснено часткову оплату заборгованості в розмірі 21 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобов'язань за Договором про поставку товару в частині здійснення повної та своєчасної оплати за поставлений товар.

Оцінивши наявні в матеріалах справи документи та докази, господарський суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України визначено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу.

Нормами ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Відповідно до статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

За приписами ст. 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі статтею 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Матеріалами справи підтверджується поставка позивачем товару за Договором та його прийняття відповідачем.

Статтею 692 Цивільного кодексу України визначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно з пунктом 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як уже було встановлено судом, 08 серпня 2013 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Софія Ленд" та Приватним підприємством «Жокей» укладено договір поставки № 08/08-13 відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується на умовах, вказаних у Договорі, поставляти з передачею у власність Покупцю продукцію, а саме: цукор - пісок та інші продукти харчування, а Покупець зобов'язується приймати замовлену ним продукцію та своєчасно оплачувати її вартість Постачальнику згідно з умовами Договору.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання умов Договору позивачем здійснено поставку відповідачу товару на суму 26 900,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковою накладною № 48 від 09.08.2013 року, видатковою накладною № 45 від 24.07.2013 року, видатковою накладною № 54 від 30.08.2013 року, видатковою накладною №222 від 04.07.2014 року, товарно-транспортними накладними, рахунками фактурами, однак Відповідачем здійснено часткову оплату заборгованості в розмірі 21 000,00 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками. З розрахунку: (26 900,00 грн./ вартість поставленої продукції/ - 21 000,00 грн./ часткова сплата/).

За приписами ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

У відповідності до п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України №01-06/928/2012 від 17.07.2012 р., підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, ст. 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар.

Факт отримання товару відповідачем і видаткові накладні, надані позивачем на підтвердження своїх вимог, є самостійними підставами для виникнення обов'язку у відповідача здійснити розрахунки за отриманий товар (п. 1 Оглядового листа Вищого господарського суду України №01-06/767/2013 від 29.04.2013 р.).

Оскільки спірні видаткові накладні мають найменування юридичних осіб, а також підписи осіб, які передають та отримують товар, перелік товару, його вартість, посилання на договір, штамп позивача та інші реквізити, вони відповідають вимогам закону та є первинним документом, який фіксує факт здійснення господарської операції.

Як встановлено судом, відповідач не скористався наданими йому ст. 22 Господарського процесуального кодексу України правами, не з'явився у судове засідання, про дату і місце проведення якого був повідомлений належним чином, доказів на спростування доводів позивача, або доказів, які б свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення кошти, суду не надав.

Отже, беручи до уваги положення укладеного між сторонами договору та наявні у справі докази, суд дійшов висновку про наявність факту несвоєчасного виконання відповідачем зобов'язань за договором в сумі 5 000,00 грн., а отже, про наявність заборгованості відповідача перед позивачем у цій частині. Зазначений факт відповідачем належними та допустимими доказами не спростовано. Таким чином, суд вбачає підстави для задоволення позову в частині стягнення основного боргу в сумі 5 000,00 грн.

Позивачем при поданні позову до суду також були заявлені до стягнення 3% річних в розмірі 330,13 грн. та інфляційні втрати в розмірі 2 675,00 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

З положень п.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до приписів Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція.

У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.97 № 62-97р; цього листа вміщено в газеті "Бизнес" від 29.09.97 N 39, а також в інформаційно-пошукових системах "Законодавство" і "Ліга".

Зокрема, рекомендації Верховного Суду України, викладені в листі № 62-97р від 03.04.1997 року щодо порядку нарахування індексів інфляції при розгляді судових справ передбачають, що сума, яка внесена за період з 1 по 15 число відповідного місяця, наприклад, травня, індексується за період з розрахунком травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

Положеннями пунктів 3.1 та 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14 визначено, що інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

За умовами пункту 4.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17 грудня 2013 року № 14, сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) також не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.

Пунктом 1.12. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" визначено, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Таким чином, здійснивши перевірку розрахунків інфляційних втрат та 3% річних, суд дійшов висновку, що вони здійснені вірно, а тому стягненню з відповідача підлягає 2 675,00 грн. інфляційних втрат та 330,13 грн. 3% річних.

У відповідності зі ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Статтею 32 Господарського процесуального кодексу України визначено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 р. "Про судове рішення" рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Підсумовуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню про стягнення 8 005,13 грн., з них: основного боргу - 5000,00 грн. 3% річних - 330,13 грн. та інфляційних втрат - 2 675,00 грн.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви було сплачено 1380,00 грн. судового збору. Проте, відповідно до Закону України «Про судовий збір» в редакції, чинній на момент звернення позивача із позовом до суду, за подання позовної заяви майнового характеру судовий збір встановлюється у розмірі 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1378,00 грн.) та не більше 150 розмірів мінімальної заробітної плати (206 700,00 грн.). Тобто позивач повинен був сплатити 1378,00 грн. (8005,13*1,5%). Таким чином, зайво сплачений судовий збір в розмірі 2,00 грн. підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України.

Судові витрати позивача щодо сплати судового збору в сумі 1378,00 грн. відповідно до положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 4-3, 33, 34, 43, 49, ст. 82-85 Господарського процесуального кодексу України, Господарський суд міста Києва, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити повністю.

2.Стягнути з Приватного підприємства «Жокей» (01013, м. Київ, ВУЛИЦЯ БУДІНДУСТРІЇ, будинок 7, код ЄДРЮОФОП 30109884) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Ленд" (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ ПРЕДСЛАВИНСЬКА, будинок 34-Б, офіс 215, код ЄДРЮОФОП 37401054) грошові кошти: основного боргу - 5 000,00 грн. (п'ять тисяч гривень), інфляційних втрат - 2 675,00 грн. (дві тисячі шістсот сімдесят п'ять гривень), 3% річних - 330,13 грн. (триста тридцять гривень 13 копійок) та судовий збір в розмірі 1378,00 грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень). Видати наказ.

3. Повернути зайво сплачений судовий збір на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Софія Ленд" (03150, м. Київ, ВУЛИЦЯ ПРЕДСЛАВИНСЬКА , будинок 34-Б, офіс 215, код ЄДРЮОФОП 37401054) в розмірі 2,00 грн. (дві гривні) з Державного бюджету України.

4. Копію рішення направити відповідачу у справі № 910/14786/16.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 Господарського процесуального кодексу України. Рішення може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції в порядку та в строки, передбачені нормами ст.ст. 91, 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 19.09.2016 року.

Суддя О.С. Комарова