РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2016Справа №910/15344/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (далі - Компанія) до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (далі - Товариство) про стягнення 10 785,47 грн.,

за участі представників:

позивача: не з'явилися,

відповідача: не з'явилися,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У серпні 2016 року Компанія звернулась до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом про стягнення з Товариства заборгованості з відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної внаслідок ДТП, у розмірі 10 785,47 грн., обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач, як страховик винної в ДТП особи, всупереч вимогам Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не в повній мірі відшкодував позивачу шкоду, завдану страхувальником відповідача внаслідок ДТП.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 25 серпня 2016 року порушено провадження у справі № 910/15344/16 та її розгляд призначено судом на 15 вересня 2016 року.

5 вересня 2016 року до суду надійшов лист з Моторного (транспортного) страхового бюро України із запитуваною інформацією з єдиної централізованої бази даних щодо полісу АС/6439504.

Позивач явку свого уповноваженого представника у судове засідання, призначене на 15 вересня 2016 року, не забезпечив.

Відповідач також явку свого повноважного представника не забезпечив, проте надав відзив, в якому заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, оскільки з наявної у Товариства інформації вбачається, що пошкоджений автомобіль ремонтувався в 2012 році, що в свою чергу відповідно до вимог методики є підставою для застосування коефіцієнту фізичного зносу.

Відповідно до статті 64 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

За змістом цієї норми, зокрема, у разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Ухвали суду про порушення провадження у даній справі від 25 серпня 2016 року надіслані сторонам за адресами, вказаними у позовній заяві та Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

Отже, за змістом вищезазначеної норми сторони завчасно та належним чином повідомлені про місце, дату та час судового засідання. Крім того, їм надавалося достатньо часу для подання заяв, клопотань, письмових пояснень та додаткових документів.

За таких обставин суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та відповідно до статті 75 ГПК України здійснює її розгляд за наявними матеріалами без участі представників сторін.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

2 листопада 2013 року в місті Запоріжжі на вулиці Луначарського сталась дорожньо-транспортна пригода за участі двох транспортних засобів, зокрема, відбулось зіткнення автомобіля "АУДІ", державний номерний знак НОМЕР_1, яким керувала ОСОБА_1, з автомобілем "НІССАН", державний номерний знак НОМЕР_2, яким керував ОСОБА_2 Причиною ДТП стало те, що водій ОСОБА_1, керуючи автомобілем "АУДІ", державний номерний знак НОМЕР_1, при зміні напрямку руху не впевнилась у безпеці свого маневру, у результаті чого здійснила зіткнення з вищезазначеним автомобілем НІССАН", чим порушила пункт 10.1 Правил дорожнього руху України. Дані обставини підтверджуються відомостями про ДТП, копія яких наявна в матеріалах справи.

Внаслідок вказаної ДТП пошкоджено автомобіль "НІССАН", державний номерний знак НОМЕР_2, (застрахований транспортний засіб). Власником застрахованого транспортного засобу є ОСОБА_2, що підтверджується долученою до матеріалів справи копією Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Пошкоджений транспортний засіб застрахований позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту від 8 листопада 2012 року № 293/12-Т/Зп1 (далі - договір). Копія цього договору наявна в матеріалах справи.

Постановою Жовтневого районного суду міста Запоріжжя від 12 листопада 2013 року в справі № 331/9141/13-п водія вищезазначеного автомобіля "АУДІ", ОСОБА_1, було визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення (копія даної постанови наявна в матеріалах справи).

З матеріалів справи вбачається, що 4 листопада 2013 року ОСОБА_2, як страхувальник, звернувся до позивача із заявою про настання події, що має ознаки страхового випадку за договором добровільного страхування транспортного засобу.

Судом також встановлено, що страхові акти від 25 листопада 2013 року № 293/12-Т/ЗП1-2 та від 10 січня 2014 року № 293/12-Т/ЗП1-2-1, а також розрахунок розміру страхового відшкодування складені позивачем на підставі рахунків-фактури від 8 листопада 2013 року № Счт-000071 та від 28 грудня 2013 року № СчТ-000092 (належні копії зазначених документів наявні в матеріалах справи).

Відповідно вказаних актів сума страхового відшкодування становить 58 407,97 грн. Компанія розрахувала та виплатила страхове відшкодування у розмірі 58 407,97 грн. на рахунок ремонтного СТО застрахованого автомобіля, що підтверджується платіжними дорученням від 26 листопада 2013 року № 2236 та від 13 січня 2014 року № 486.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Відтак, Компанія, здійснивши виплату страхового відшкодування, набула права потерпілої особи в межах здійсненої виплати.

Суд зазначає, що достатніми доказами фактично здійснених позивачем витрат по виплаті страхового відшкодування, які виникли внаслідок ДТП, є платіжні доручення та рахунки на сплату послуг з ремонту пошкодженого ТЗ, а звіт про оцінку ТЗ є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення ТЗ. Реальним підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику є саме платіжне доручення.

Окрім того, Законами України "Про страхування" та "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 15 квітня 2015року №3-50гс15.

На час скоєння вищевказаної ДТП цивільно-правова відповідальність ОСОБА_1, як особи, що на законних підставах експлуатує автомобіль "АУДІ", державний номерний знак НОМЕР_1, застрахована відповідачем на підставі договору (полісу) № АС/6439504 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50 000,00 грн., франшиза - 0,00 грн.).

Отже, Товариство є особою, на яку вказаним полісом покладено обов'язок з відшкодування шкоди, завданої під час експлуатації вказаного автомобіля "АУДІ" на час ДТП.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

У зв'язку зі здійсненою страховою виплатою за вищеописаним ДТП до позивача перейшло право вимоги на суму відшкодування в розмірі 58 407,97 грн.

Відповідно до пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту. Аналогічну позицію викладено в статті 9 Закону України "Про страхування".

Враховуючи вищезазначені обставини, умови полісу № АС/6439504 та положення статей 12, 22, 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", статей 9, 27 Закону України "Про страхування" та статей 993, 1192 ЦК України, у відповідача в зв'язку з настанням ДТП виник обов'язок відшкодувати позивачу шкоду у розмірі суми, право на вимогу якої перейшло до Компанії.

Судом встановлено, що відповідачем було сплачено на рахунок позивача суму страхового відшкодування, яка складає 39 214,53 грн. Даний факт був підтверджений представниками сторін у наданих суду письмових поясненнях. Отже, до стягнення з відповідача підлягає сума грошових коштів, яка не перевищує фактичну вартість відновлювального ремонту застрахованого автомобіля, у межах ліміту відповідальності відповідача, за вирахуванням суми франшизи, а також суми, яка була добровільно сплачена відповідачем, тобто в розмірі 10 785,47 грн.

Відповідач суму страхового відшкодування на користь позивача не виплатив. Матеріали справи не місять доказів протилежного. Заперечення відповідача не беруться до уваги з огляду на наступне.

Згідно з вимогами статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (стаття 34 ГПК України).

Статтею 43 ГПК України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідачем надано суду відзив, в якому останній заперечував проти позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що в 2012 році пошкоджений автомобіль ремонтувався, а це відповідно до вимог методики є підставою для застосування коефіцієнту фізичного зносу.

Проте відповідачем не було надано належних доказів наявності підстав, визначених методикою, згідно яких підлягає застосуванню коефіцієнт фізичного зносу. Оскільки відповідач в порядку вищезазначених приписів чинного законодавства не довів вказаних обставин, суд дійшов висновку про безпідставність таких тверджень.

При цьому суд також зауважує, що Компанія отримала право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування та не була зобов'язана звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, в якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування, та може реалізувати своє право шляхом подачі позову до суду. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 4 листопада 2014 року (справа № 3-165гс14), і відповідно до ст. 111-28 ГПК України вона є обов'язковою до застосування та для всіх судів України.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "АХА Страхування" (04070, місто Київ, вулиця Іллінська, будинок 8, ідентифікаційний код 20474912) на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал Страхування" (03056, місто Київ, вулиця Борщагівська, будинок 154, ідентифікаційний код 33908322) 10 785 (десять тисяч сімсот вісімдесят п'ять) грн. 47 коп. відшкодування матеріальної шкоди (виплати страхового відшкодування), а також 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 20 вересня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко