ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД СУМСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

15.09.2016 Справа № 920/843/16

за позовом Приватного підприємства Рубін, м. Ромни, Сумська область,

до відповідача ОСОБА_1 підприємства Чисте місто Роменської міської ради, м. Ромни, Сумська область,

про стягнення 55 866 грн. 55 коп.,

Суддя Жерьобкіна Є.А.

Представники:

Від позивача ОСОБА_2 (довіреність від 14.09.2016);

Від відповідача не зявився;

При секретарі судового засідання Мудрицька С.Ю.,

Суть спору: позивач подав позовну заяву, в якій просить суд стягнути з відповідача 55 866 грн. 55 коп., в тому числі 34 168 грн. 53 коп. заборгованості за надані послуги, 18 754 грн. 85 коп. інфляційних збитків, 2943 грн. 17 коп. 3 % річних, а також судові витрати, пов`язані з розглядом справи.

Відповідач подав відзив на позовну заяву № 114 від 08.09.2016 року, в якому вказує, що позивачем не додержано терміну розгляду претензії згідно зі ст. 7 ГПК України, надання послуг автомобіля ЗИЛ не було передбачено договорами № ДГ-12 від 02.08.2013. Також відповідач вказує на неподання позивачем доказів надсилання відповідачу позовної заяви з доданими до неї документами відповідно до ст. 56 ГПК України.

Згідно зі ст. 56 Господарського процесуального кодексу України, позивач, прокурор зобов'язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Відповідно до Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місцезнаходження відповідача: вул. Залізнична, буд. 125, м. Ромни, Сумська область, 42000.

Наявними в матеріалах справи доказами, а саме фіскальним чеком від 26.08.2016 № 00042 та описом вкладення у цінний лист підтверджується факт надсилання позивачем відповідачу за юридичною адресою копії позовної заяви та доданих до неї документів.

15.09.2016 позивач також подав клопотання № 26 від 15.09.2016 про долучення до матеріалів справи доказів надсилання відповідачу та отримання останнім позовної заяви з доданими до неї документами за фактичною адресою, вказаною у позовній заяві.

Ухвала господарського суду Сумської області від 30.08.2016 про порушення провадження у справі № 920/843/16, яка була надіслана за місцезнаходженням відповідача повернута суду з відміткою пошти «за даною адресою не існує».

Ухвала господарського суду Сумської області від 30.08.2016 про порушення провадження у справі № 920/843/16, яка була надіслана за фактичною адресою вручена відповідачу 02.09.2016.

Відповідач подав клопотання № 116 від 14.09.2016, в якому просить суд розглянути справу без присутності представника відповідача.

Позивач підтримує позовні вимоги у повному обсязі.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Враховуючи достатність часу, наданого сторонам для подачі доказів в обґрунтування своїх позиції по справі, приймаючи до уваги принципи змагальності та диспозитивності господарського процесу, господарським судом, в межах наданих йому повноважень, сторонам створені усі належні умови для надання доказів у справі та є підстави для розгляду справи за наявними у ній матеріалами.

Розглянувши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд встановив:

02.08.2013 між сторонами укладено договори № ДГ-12 про надання автопослуг навантажувача ТО-18 та № ДГ-12 про надання автопослуг самоскида КАМАЗ, відповідно до умов яких відповідач доручає, а позивач зобовязується надати відповідні послуги на підставі заявок відповідача, який в свою чергу зобовязується прийняти послуги та розрахуватись за них.

Відповідно до п. 2.1. договорів, відповідач оплачує надані послуги згідно акту виконаних робіт та рахунку, предявленому позивачем з розрахунку 222 грн. 00 коп. з ПДВ за 1 годину використання навантажувача та з розрахунку 6 грн. 00 коп. з ПДВ за 1 кілометр використання транспорту (самоскид КАМАЗ).

Пунктом 2.2. договорів визначено, що розрахунок за надані послуги проводиться шляхом перерахування відповідачем коштів на рахунок позивача протягом 1 місяця з моменту отримання замовником рахунку.

Матеріалами справи, а саме актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000435 від 27.08.2013, № ОУ-0000436 від 27.08.2013, № ОУ-0000437 від 27.08.2013, № ОУ-0000444 від 30.08.2013, № ОУ-0000488 від 09.09.2013 з посиланням на договори ДГ-12 від 02.08.2013, підписаними представниками сторін та скріпленими печатками юридичних осіб, виставленими позивачем відповідачу рахунками № СФ-0000525 від 27.08.2013 на суму 28650 грн. 00 коп., № СФ-0000522 від 27.08.2013 на суму 1407 грн. 46 коп., № СФ-0000523 від 27.08.2013 на суму 4035 грн. 07 коп., № СФ-0000537 від 30.08.2013 на суму 1212 грн. 00 коп., № СФ-0000584 від 09.09.2013 на суму 3864 грн. 00 коп., підтверджується факт надання позивачем та прийняття відповідачем послуг на загальну суму 39168 грн. 53 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач порушив взяті на себе зобов'язання та не оплатив надані послуги своєчасно та у повному обсязі, у звязку з чим заборгованість останнього перед позивачем становить 34 168 грн. 53 коп.

В обґрунтування своїх заперечень проти позову відповідач посилається на те, що договорами № ДГ-12 про надання автопослуг навантажувача ТО-18 та № ДГ-12 про надання автопослуг самоскида КАМАЗ не передбачено надання послуг автомобіля ЗИЛ, позивачем не дотримано терміну розгляду претензій визначеного ст. 7 ГПК України.

Відповідно до ст. 901 Цивільного кодексу України, за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 639 Цивільного кодексу України, договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

За приписами ст. 205 Цивільного кодексу України, правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків.

Згідно зі ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобовязання виникають, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ст. 181 Господарського кодексу України, господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Згідно зі ст. 526, 629 Цивільного кодексу України, п. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, зобовязання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від зобовязання не допускається; договір є обовязковим для виконання сторонами.

Частиною першою статті 222 Господарського кодексу України передбачено, що учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Статтею 6 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства та організації, чиї права і законні інтереси порушено, з метою безпосереднього врегулювання спору з порушником цих прав та інтересів звертаються до нього з письмовою претензією, яка відповідно до положень ст. 7 Кодексу розглядається в місячний строк, який обчислюється з дня одержання претензії.

Разом з цим, вказана норма визначає порядок пред'явлення претензії та підлягає застосуванню у тих випадках, коли сторонами встановлено досудовий порядок врегулювання спору.

Від досудового порядку врегулювання спору слід відрізняти позасудові процедури захисту прав та вирішення спорів, які передбачені законодавчими актами.

Зокрема, статтею 530 Цивільного кодексу України встановлено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згаданою статтею 530 ЦК України не визначена форма пред'явлення вимоги кредитором, останній може здійснити своє право як шляхом надіслання платіжної вимоги-доручення, так і шляхом звернення до боржника з листом, телеграмою, надіслання йому рахунка (рахунка-фактури) тощо.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України визначено, що порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Судом встановлено, що факт надання позивачем відповідачу послуг підтверджується актами здачі-прийняття робіт (надання послуг) № ОУ-0000435 від 27.08.2013, № ОУ-0000436 від 27.08.2013, № ОУ-0000437 від 27.08.2013, № ОУ-0000444 від 30.08.2013, № ОУ-0000488 від 09.09.2013 з посиланням на договори ДГ-12 від 02.08.2013, підписаними представниками сторін та скріпленими печатками юридичних осіб, виставленими позивачем відповідачу рахунками № СФ-0000525 від 27.08.2013, № СФ-0000522 від 27.08.2013, № СФ-0000523 від 27.08.2013, № СФ-0000537 від 30.08.2013, № СФ-0000584 від 09.09.2013; визнання відповідачем факту наявності боргу перед позивачем підтверджується наявним в матеріалах справи актом звірки взаємних розрахунків за період з 01.08.2013 по 14.09.2016, тому, з урахуванням встановлених судом обставин та викладених норм чинного законодавства, суд вважає заперечення відповідача проти позову необґрунтованими та безпідставними.

Враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем зобов'язань стосовно оплати наданих позивачем послуг, суд вважає правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 34 168 грн. 53 коп. заборгованості за надані послуги.

Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника.

Згідно з поданим розрахунком, за несвоєчасну оплату наданих послуг відповідачеві нараховані 3 % річних в сумі 2943 грн. 17 коп. та інфляційні збитки в сумі 18 754 грн. 85 коп. за період з 10.10.2013 по 22.08.2016, виходячи з суми заборгованості в розмірі 34 168 грн. 53 коп.

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року N 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується.

За своїми ознаками, індекс інфляції є збільшенням суми основного боргу у зв'язку з девальвацією грошової одиниці України.

Згідно з правовою позицією Верховного суду України, викладеною у листі від 01.07.2014року Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві, підраховуючи суми стягнень, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК, повинно враховуватися, що сума боргу з урахуванням індексу інфляції має розраховуватися на підставі індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був у певний період індекс інфляції менший одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція). Індекси інфляції розраховуються на підставі інформації, опублікованої центральним органом виконавчої влади з питань статистики в газеті "Урядовий кур'єр". При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що він розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу.

Оскільки при розрахунку інфляційних збитків позивачем не враховано, що індекс інфляції розраховується в середньому на місяць шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу, судом здійснено перерахунок інфляційних збитків, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру, виходячи з основного боргу в сумі 34 168 грн. 53 коп., згідно з яким інфляційні збитки за період з 10.10.2013 по 22.08.2016 складають 30 452 грн. 44 коп. (сукупний індекс інфляції 1,891). Розрахунок здійснений судом за допомогою програми Ліга:Закон Еліт 9.4.1. ТОВ Інформаційно-аналітичний центр Ліга, ТОВ Ліга Закон, 2016 та долучений до матеріалів справи.

Враховуючи встановлений судом факт неналежного виконання відповідачем договірних зобов'язань щодо оплати наданих послуг, а також те, що право позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних збитків передбачене діючим законодавством України, суд вважає обґрунтованими, правомірними і такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних в сумі 2943 грн. 17 коп. та інфляційних збитків в межах заявленої до стягнення суми в розмірі 18 754 грн. 85 коп.

Виходячи з фактичних обставин даної справи, враховуючи, що спір між сторонами виник в результаті неправомірних дій відповідача, відповідно до ст. ст. 44, 49 Господарського процесуального кодексу України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1378 грн. 00 коп.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з ОСОБА_1 підприємства Чисте місто Роменської міської ради (вул. Залізнична, буд. 125, м. Ромни, Сумська область, 42000, ) на користь Приватного підприємства Рубін (вул. Дудіна, буд. 18Б, м. Ромни, Сумська область, 42009, ) 34 168 грн. 53 коп. заборгованості за надані послуги, 18 754 грн. 85 коп. інфляційних збитків, 2943 грн. 17 коп. 3 % річних, 1378 грн. 00 коп. судового збору.

4. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 19.09.2016.

Суддя Є.А. Жерьобкіна