ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2016 року Справа № 912/1527/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Іванова О.Г. (доповідач),

суддів: Подобєд І.М., Герасименко І.М.,

при секретарі судового засідання: Погорєлова Ю.А.

Представники сторін у судорве засідання не зявилися, про час та місце судового засідання повідомлені належним чином.

Розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", Полтавська область, м. Гадяч

на рішення господарського суду Кіровоградської області від 21.06.2016 року у справі № 912/1527/16

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", Полтавська область, м. Гадяч

до відповідача-1: Приватного акціонерного товариство "Райз-Максимко", Полтавська область, Лохвицький район, м. Червонозаводське

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Кіровоград

про визнання недійсним договору, стягнення 2 000 грн.,

ВСТАНОВИВ:

До господарського суду Кіровоградської області звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" з позовною заявою до Приватного акціонерного товариства "Райз-Максимко" та фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, яка містить вимогу про визнання недійсним договору поставки № 87-Ш від 14.07.2014 року, укладеного між Товариством з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" та Приватним акціонерним товариством "Райз-Максимко", а також стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" 2000 грн., з покладенням на відповідачів витрат по сплаті судового збору.

Позовні вимоги до відповідача 1 позивач, з посиланням на ч. 2 ст. 203, ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України, ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України обґрунтовує тим, що директор позивача, підписуючи оспорюваний договір поставки № 87-Ш від 14.07.2014 року, діяв без відповідних повноважень, а тому цей договір не може спричинити виникнення у позивача будь-яких прав та обов'язків.

Позовні вимоги позивача до відповідача ІІ ґрунтуються на тому, що між сторонами укладений договір поруки від 10.06.2014 року; за наявності підстав для визнання недійсним договору поставки № 87-Ш від 14.07.2014 року та з урахуванням того, що договір про забезпечення зобов'язання є похідним від основного договору, є підстави для задоволення вимоги про стягнення з підприємця 2 000 грн. згідно з підпунктом 4.4.2 пункту 4.4 договору поруки.

Рішенням господарського суду Кіровоградської області від 21.06.2016 року (головуючий суддя Глушков М.С.) в задоволені позову відмовлено повністю.

Рішення господарського суду мотивовано тим, що на виконання договору поставки сторони вчинили обумовлені ним дії, представники покупця, які діяли на підставі відповідних довіреностей отримали від продавця товар по видаткових накладних, що містять посилання на спірний договір поставки, при цьому ТОВ "Гадячсир" здійснило часткову оплату отриманого товару, що підтверджується відповідними банківськими виписками. Викладене свідчить про вчинення сторонами договору поставки дій, направлених на його реальне виконання та, відповідно, про схвалення ТОВ "Гадячсир" оспорюваного ним правочину.

Не погодившись з зазначеним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "Гадячсир" звернулось до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити. Посилається на те, що рішення винесено з порушенням норм матеріального та процесуального права за неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, містить в собі необґрунтовані суб'єктивні та безпідставні висновки, які не відповідають обставинам справи.

А саме, зазначає, що жодних рішень, які б дозволяли директору позивача укладати основний договір з відповідачем-1 (зважаючи на його суму/ціну), загальні збори учасників позивача не приймали. Договір був кладений директором позивача з перевищенням наданих йому повноважень, отже в даному випадку під час укладення договору був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності позивача, а тому є всі підстави для визнання договору недійсним. Судом не з'ясовано, чи схвалений у подальшому цей договір особою, від імені якої його укладено.

Приватне акціонерне товариство "Райз-Максимко" у відзиві на апеляційну скаргу просить рішення залишити без змін а апеляційну скаргу без задоволення, як таке, що було винесено з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Доказом виконання, а отже й укладення правочину, на думку відповідача, є неодноразові поставки товару та оплати по спірному договору, тобто вчинення конклюдентних дій.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 18.08.2016 року прийнято апеляційну скаргу до розгляду.

Представники скаржника (позивача) та відповідачів, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явились.

Беручи до уваги строки розгляду апеляційної скарги, передбачені ст. 102 ГПК України, а також, враховуючи, що наявні у справі докази дозволяють визначитися відносно законності оскаржуваного рішення, судова колегія дійшла висновку про можливість в порядку ст. 75 ГПК України розглянути справу у відсутність представників сторін.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, в процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до положень ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Дослідивши матеріали справи, апеляційний господарський суд встановив наступні обставини.

14.07.2014 року між ПрАТ "Райз-Максимко" (постачальник) та ТОВ "Гадячсир" (покупець) укладено договір поставки № 87-Ш (а.с.12-14).

Відповідно до п. 1.1 договору постачальник зобов'язався систематично передавати у власність покупця молочну сировину (молоко коров'яче незбиране ДСТУ 3662-97, яке піддавалося попередній фізичній обробці (фільтрації, охолодженню), а покупець зобов'язався приймати й оплачувати молоко на умовах та в порядку визначеному цим договором.

Згідно п. 2.1. договору поставки, кількість молока зазначається у Спеціалізованій товарній накладній на перевезення молочної сировини за Формою-1 ТН (МС), затвердженою Наказом Міністерства аграрної політики України № 176 від 01.07.2002 р., ціна - у Протоколах погодження цін (додаток № 1), які після погодження (в порядку передбаченому цим Договором), належного оформлення та підписання Сторонами є невід'ємною частиною даного Договору.

Відповідно до 5.4 договору покупець проводить оплату за придбане молоко у безготівковому порядку шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок Постачальника протягом 7 (семи) календарних днів з моменту переходу права власності на молоко.

Пунктом 10.1. договору поставки визначено, що даний договір набирає чинності з дня підписання Сторонами та діє до 31.12.2015 року, а в частині виконання сторонами грошових зобов'язань - до моменту їх повного виконання.

Договір підписано з боку постачальника директором ПрАТ "Райз-Максимко" Сенько В.І., з боку покупця - директором ТОВ "Гадячсир" В.Ф. Лисаченко, скріплений круглими печатками підприємств.

Протокол погодження ціни та специфікація від 14.07.2014 року є додатками до договору поставки (а.с.14-15).

Обґрунтовуючи свої позовні вимоги, позивач стверджує, що директор ТОВ "Гадячсир" при підписанні договору поставки діяв без відповідних повноважень, а тому вказаний договір не може спричинити виникнення у позивача будь-яких прав та обов'язків.

Отже, позивач вважає, що спірний правочин має бути визнаний недійсним, як такий, що не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме підписаний не уповноваженою особою.

Предметом розгляду у даній справі є відповідність вказаного договору поставки вимогам чинного законодавства.

Мотиви, з яких виходила апеляційна інстанція при винесенні постанови.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства.

Як зазначено у Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до роз'яснень, що містяться в Постанові Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів ) недійсними" загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені статтями 215, 216 ЦК України, статтями 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися господарськими судами в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог частин першої - третьої, п'ятої статті 203 ЦК України і не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів.

Отже, вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин ( п.2.1.).

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги про те, що спірний договір не може спричинити виникнення у позивача будь-яких прав та обов'язків, оскільки директор ТОВ "Гадячсир" при підписанні договору поставки діяв без відповідних повноважень, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 92 Цивільного кодексу України, юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 203 Цивільного кодексу України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Статутом ТОВ "Гадячсир" в редакції, яка діяла на момент укладення договору поставки, передбачено, що виконавчим органом товариства є директор (пункт 12.20 Статуту, а.с.17-23).

Пунктом 12.20 Статуту позивача передбачено, що директор товариства в межах своїх повноважень розпоряджається коштами, укладає цивільно-правові договори (правочини) та трудові договори від імені товариства, а на суми, що перевищують визначену рішенням Загальних зборів учасників (пп. 12.5.15) - за попереднім рішенням Загальних зборів учасників.

В свою чергу, підпунктом 12.5.15 пункту 12.5 розділу 12 Статуту передбачено, що до компетенції загальних зборів учасників Товариства віднесено прийняття рішення про укладення будь-яких договорів (розпорядження коштами Товариства), сума яких перевищує граничну суму, визначену Загальними Зборами Учасників.

25.05.2014 року загальними зборами учасників Товариства було прийнято рішення, яким директору Товариства Лисаченку В.Ф. дозволено без попереднього погодження Загальними зборами учасників укладати цивільно-правові договори на закупівлю молочної сировини на суму, що не перевищує 100 000 грн., в т.ч. ПДВ (а.с.24).

Жодних інших рішень загальних зборів учасників щодо надання дозволу генеральному директору товариства на укладення спірного Договору не приймалось.

В той же час, колегія суддів вважає, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено, що директор ТОВ "Гадячсир" при підписанні договору поставки діяв з перевищенням наданих йому повноважень, оскільки у Договорі поставки № 87-Ш від 14.07.2014 року не визначена загальна сума Договору, а отже і не зазначено, що загальна сума Договору перевищує 100 000 грн., в т.ч. ПДВ (а.с.12-14).

Так, у п. 5.6. розділу 5. «Сума договору, порядок ціноутворення, та оплати молока» сторони домовилися, що загальна сума Договору складається з сумарної вартості молока, переданого у власність покупцю, згідно накладних, оформлених сторонами протягом строку дії даного Договору.

Незважаючи на те, що сторони визначилися щодо строку дії Договору, погодили ціну молока, через невизначеність у Договорі мінімальної сумарної кількості молока, яку постачальник зобов'язався передати покупцю, на час підписання Договору неможливо було визначити сумарну вартість молока, та, відповідно, неможливо прийти до висновку, що загальна сума Договору перевищує 100 000,00 грн.

У будь-якому випадку, доводи апеляційної скарги про те, що спірний договір не може спричинити виникнення у позивача будь-яких прав та обов'язків через його підписання не уповноваженою особою, не є підставою для визнання Договору поставки недійсним, оскільки сторони такого Договору поставки своїми наступними діями підтвердили його дійсність, так як спірний договір після його укладання був схвалений конклюдентними діями позивача.

В силу ст.241 ЦК України, правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину.

За приписами пункту 3.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013р. визначено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (стаття 241 Цивільного кодексу України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.). Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

В розділі "Спори щодо визнання правочинів недійсними" висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за І півріччя 2012 р. від 01.08.2012 р. зазначено, що при вирішенні спорів про визнання договорів недійсними необхідно дотримуватися приписів ст.241 Цивільного кодексу України, тобто з'ясовувати чи схвалений у подальшому цей договір особою, від імені якої його укладено (постанова ВСУ від 10.04.2012 р. № 3-16го12).

З пункту 3 висновків Верховного Суду України, викладених у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 111-16 Господарського процесуального кодексу України, за ІІ півріччя 2014 р. від 02.05.2015 року, вбачається, що оскільки подальші дії товариства свідчать про схвалення договору, він вважається дійсним, незважаючи на підписання цього договору директором товариства з перевищенням повноважень (постанова ВСУ від 19.08.2014 р. у справі № 3-68гс14).

Аналогічну правову позицію висловлено Верховним Судом України в постанові від 18.11.2014 р. № 3-177гс14.

Отже, відповідно до приписів законодавства виконання сторонами своїх зобов'язань по договору унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Тобто поставка товару постачальником, прийняття покупцем товару, його оплата та вчинення сторонами інших дій на виконання умов договору поставки свідчить про те, що сторони підтвердили наявність та дійсність такого договору, навіть якщо такий договір був підписаний не уповноваженою особою.

Матеріалами справи підтверджено, що на виконання договору поставки сторони вчинили обумовлені ним дії, представники покупця, які діяли на підставі відповідних довіреностей (а.с.41-47) отримали від продавця товар по видаткових накладних (а.с.36-40), що містять посилання на спірний договір поставки, та по приймальних квитанціях на закупівлю молочної сировини (а.с.48-54) підписаних керівником та головним бухгалтером позивача. При цьому ТОВ "Гадячсир" здійснило часткову оплату отриманого товару, що підтверджується відповідними банківськими виписками (а.с.55-78).

Викладене свідчить про вчинення сторонами договору поставки дій, направлених на його реальне виконання.

Таким чином, вищевказані обставини свідчать про схвалення ТОВ "Гадячсир" оспорюваного ним правочину.

Доводи скаржника щодо необізнаності вищого органу товариства - Загальних зборів учасників ТОВ "Гадячсир" про існування спірного договору є безпідставними, та такими, що не відповідають матеріалам справи, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 12.5.4. Статуту позивача до компетенції Загальних зборів учасників ТОВ "Гадячсир" належить затвердження річних звітів та балансів товариства, звітів і висновків ревізійної комісії, розподіл прибутку та покриття збитків.

Доказів того, що Загальні збори учасників ТОВ "Гадячсир" відповідно до п. 12.5.4. Статуту, затверджуючи річні звіти та баланси товариства, звіти і висновки ревізійної комісії, розподіл прибутку та покриття збитків за 2014, 2015 роки, та, відповідно, будучи обізнаним про факт укладення Договору поставки № 87-Ш від 14.07.2014 року, оскільки за доводами самого скаржника оборот за цим Договором склав 22 737 738,93 гривень, не погодили укладання директором даного Договору, прийняли рішення про відмову від прийняття та оплати молока на умовах та в порядку, визначеному Договором, скаржником не надано.

Вищезазначене додатково свідчить про погодження Загальними зборами учасників ТОВ "Гадячсир" укладання даного Договору.

Отже, наявні у матеріалах справи письмові докази у своїй сукупності беззаперечно підтверджують прийняття Позивачем товару за Договором та його наступну часткову оплату, тобто вчинення Позивачем дій, що свідчать про схвалення Договору, що унеможливлює визнання Договору недійсним з підстави, на яку посилається Позивач.

Позивачем в апеляційній скарзі не наведено інших доводів, відповідно до яких договір може бути визнано недійсним.

Зважаючи на викладене, враховуючи, що фактичні обставини справи свідчать про прийняття і виконання сторонами умов оспорюваного договору поставки, та зважаючи на правову позицію Вищого господарського суду України та Верховного Суду України, правові підстави для визнання оспорюваного позивачем договору поставки недійсним відсутні.

Враховуючи наведене вище, господарський суд дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову в цій частині.

Між ФОП ОСОБА_1 (поручитель) та ТОВ "Гадячсир" (кредитор) укладено договір поруки від 16.07.2014 року, за умовами якого поручитель зобов'язався відповідати перед кредитором за виконання ПрАТ "Райз-Максимко" зобов'язань, що виникли з договору поставки № 87-Ш від 14.07.2014 року, який був укладений між кредитором та боржником, а також дійсність основного договору.

Оскільки позивачем не доведено недійсність Договору поставки № 87-Ш від 14.07.2014 року, то, відповідно, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про стягнення з ФОП ОСОБА_1 2 000,00 грн., які ґрунтуються на умовах пункту 3.4 договору поруки про відповідальність поручителя перед кредитором за дійсність договору поставки.

З огляду на обґрунтованість рішення господарського суду, відповідність висновків, викладених в рішенні, обставинам справи та чинному законодавству, вимоги скаржника про скасування рішення є необґрунтованими і не підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника скарги.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст. ст. 99, 101, 103-105 ГПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", Полтавська область, м. Гадяч - залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Кіровоградської області від 21.06.2016 року у справі № 912/1527/16 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складений 12.09.2016 року.

Головуючий суддя О.Г. Іванов

Суддя І.М. Подобєд

Суддя І.М. Герасименко