ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2016р. Справа № 914/1713/16

За позовом:Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів;
до відповідача-1:Радехівської районної державної адміністрації, Львівська обл., м. Радехів;
до відповідача-2: третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача:Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівський торфобрикетний завод», Львівська обл., Радехівський р-н, с. Стоянів; ОСОБА_1 інспекція сільського господарства в Львівській області, м. Львів
про:визнання протиправними та скасування розпоряджень голови Радехівської РДА від №542 від 17.07.2008р., №586 від 04.08.2008р., визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.10.2008р., зобовязання повернути земельну ділянку
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін:
від прокуратури: від позивача:ОСОБА_2 прокурор, ОСОБА_3 прокурор; ОСОБА_4 представник (довіреність №5/34-754/0/2-16-2 від 02.02.2016р.);
від відповідача-1: від відповідача-2: від третьої особи:ОСОБА_5 представник (довіреність №02-34/1361-1 від 06.07.2016р.); ОСОБА_6 представник (довіреність б/н від 01.06.2016р.); не зявився.

Представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не надходило. За клопотанням ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» здійснювалася технічна фіксація судового процесу за допомогою програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

СУТЬ СПОРУ:

22.06.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації (надалі Позивач) до Радехівської районної державної адміністрації (надалі Відповідач-1), ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» (надалі Відповідач-2) визнання протиправними та скасування розпоряджень голови Радехівської РДА від №542 від 17.07.2008р., №586 від 04.08.2008р., визнання недійсним договору оренди земельної ділянки від 28.10.2008р., зобовязання повернути земельну ділянку.

Ухвалою суду від 24.06.2016р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 06.07.2016р. Ухвалою від 06.07.2016р. суд відклав розгляд справи на 13.07.2016р. Ухвалою суду від 13.07.2016р. розгляд справи відкладено на 21.07.2016р., залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_1 інспекцію сільського господарства в Львівській області. Ухвалою від 21.07.2016р. суд продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, її розгляд відклав на 07.09.2016р.

Прокурори в судове засідання зявилися, позовні вимоги підтримали, просили суд позов задоволити повністю. Заявлені вимоги прокуратура обґрунтовує тим, що 17.07.2008р. Радехівською РДА прийнято розпорядження №542, яким ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на умовах оренди на території Стоянівської сільської ради площею 354,8 га. В подальшому, 04.08.20008р. відповідачем-1 прийнято розпорядження №586, згідно якого відповідачу-2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для передачі їх в оренду для видобутку торфу, припинено КП «Стоянівський торфобрикетний завод» право користування зазначеною землею у звязку з реорганізацією його в ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод», передано в оренду ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» земельну ділянку на території Стоянівською сільської ради площею 354,8 га строком на 25 років для видобутку торфу. На підставі зазначених розпоряджень між відповідачем-1 та відповідачем-2 28.10.2008р. укладено договір оренди землі строком на 25 років, який 07.11.2008р. пройшов державну реєстрацію. На думку прокуратури, вказані розпорядження є протиправними, оскільки прийняті з порушенням земельного законодавства. Зокрема, ч. 3 ст. 122 ЗК України (в редакції 2008р.) було встановлено, що районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: сільськогосподарського використання; ведення водного господарства; будівництва обєктів, повязаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, передбачених ч. 7 цієї статті. Частина 4 ст. 122 ЗК України (в редакції 2008р.) передбачала, що обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених ч.ч. 3, 7 цієї статті. Згідно інформації Держземагентства у Радехівському районі, земельна ділянка, що передана в оренду ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» належить до земель промисловості та знаходиться за межами населеного пункту. Відтак, приймаючи спірні рішення, Радехівська РДА вийшла за межі наданих їй повноважень, оскільки розпорядником даної земельної ділянки на час прийняття розпоряджень являлася Львівська обласна державна адміністрація. Враховуючи наведене, договір оренди, який був укладений між сторонами на виконання оскаржуваних розпоряджень є недійсним в силу положень ч. 1 ст. 203 ЦК України, а земельна ділянка підлягає поверненню в розпорядження Львівської ОДА з приведенням її у попередній, придатний для використання стан.

Представник позивача в судове засідання зявився, заявлений прокуратурою позов підтримав, просив його задоволити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві та поясненнях Львівської ОДА. Крім цього, у поясненнях по справі вказав, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень, земельна ділянка кадастровий номер :07:000:1315, площею 354,7977 га на території Стоянівської сільської ради (котра була передана в користування відповідача-2) перебуває у власності Львівської обласної державної адміністрації.

Представник відповідача-1 в судове засідання зявився, проти позову заперечив, просив в його задоволенні відмовити. Заперечуючи проти позову представник зазначав, що положення ЗК України в редакції, котра діяла на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень, повноваження обласних державних адміністрацій стосувалися розпоряджень лише щодо надання у постійне користування земельних ділянок із земель державної власності, а порядок передачі земель в оренду визначався ст. 124 ЗК України. Враховуючи те, що земельна ділянка передавалася відповідачу-2 в оренду, а не постійне користування, перевищень повноважень Радехівської РДА при прийнятті спірних розпоряджень не відбулося. Крім цього, ОСОБА_1 інспекція сільського господарства в Львівській області не зверталася до відповідача-1 в порядку ст. 144 ЗК України зі зверненнями щодо припинення ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» права користування орендованою земельною ділянкою у звязку з порушенням земельного законодавства.

Представник відповідача-2 в судове засідання зявився, проти позову заперечив, просив в його задоволенні відмовити. Заперечення проти позову обґрунтовує тим, що спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту на території Стоянівської сільської ради. На момент винесення оскаржуваних прокуратурою розпоряджень, діяла редакція ст. 122 ЗК України «Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування», натомість в даному випадку у спірних розпорядженнях йдеться не про передачу ділянки в постійне користування відповідача-2, а про передачу такої земельної ділянки в оренду відповідачу-2. Редакція ст. 122 ЗК України «Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування» була прийнята 16.09.2008р. і саме з цього моменту дана стаття почала регулювати і відносини щодо оренди земельної ділянки, оскільки у поняття «право користування земельною ділянкою» входить і поняття «оренда земельної ділянки». Відповідно, договір оренди землі укладено сторонами у відповідності до закону та не може бути визнаний недійсним, як і не підлягає задоволенню вимога про повернення земельної ділянки. Також додав, що спірним розпорядженням припинено право користування КП «Стоянівський торфобрикетний завод» земельною ділянкою площею 358,8 га у звязку з його реорганізацією в ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод», рішення про зміну цільового призначення (категорії) земельної ділянки РДА не приймалося. Крім цього, 21.07.2016р. відповідачем-2 подано клопотання, відповідно до якого ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» просить суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності. Вказане клопотання мотивоване тим, що про прийняття оскаржуваних розпоряджень Львівській ОДА було відомо ще в 2008р., оскільки в силу положень ст. 33 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції 2008р.) обласні державні адміністрації в межах своїх повноважень спрямовують діяльність районних державних адміністрацій та здійснюють контроль за їх діяльністю. Голови районних державних адміністрацій регулярно інформують про свою діяльність голів обласних державних адміністрацій, щорічно та на вимогу звітують перед ними. Крім цього, у 2008р. всі розпорядження районних державних адміністрацій виготовлялися в 3 примірниках, два з яких для проведення перевірки правомірності прийняття рішення та проведення правової експертизи направлявся до Львівської ОДА та прокуратуру району. Також в клопотанні відповідач-2 посилається на накази Генеральної прокуратури №3гн від 19.09.2005р., №3гн від 18.10.2010р., №3гн від 12.04.2011р., №3гн від 07.11.2012р., які містять вказівки щодо періодичної перевірки прокурорами (але не рідше 1 разі на місяць) законності правових актів КМУ, місцевих органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування, використання права участі у засіданнях цих органів. Таким чином, заступник прокурора Львівської області міг і був зобовязаний виявити порушення закону РДА ще в 2008р. Посилання на виявлення порушення ОСОБА_1 інспекцією сільського господарства в Львівській області тільки в 2015р. не є обґрунтуванням причин пропуску строку позовної давності, а свідчить про неналежне виконання органами прокуратури покладних на неї функцій.

Третя особа явки повноважного представника в судове засідання не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час, дату та місце судового розгляду.

Як вбачається з матеріалів справи, станом на день розгляду справи, нерозглянутою залишилася заява відповідача-2 про повернення заступнику прокурора Львівської області позовної заяви на підставі ст. 58, п. 6 ч. 1 ст. 63 ГПК України.

Розглянувши вказану заяву, суд зазначає, що така задоволенню не підлягає, оскільки повернення позовної заяви без розгляду (ст. 63 ГПК України) є прерогативою господарського суду та не повязується з надходженням від відповідача заяви про повернення позивачу позовної заяви. Так як позовна заява і додані до неї матеріали відповідали вимогам ст. 54-58 ГПК України, 24.06.2016р. судом винесено ухвалу про порушення провадження у справі та призначення її до розгляду. Таким чином, вказана заява відповідача-2 задоволенню не підлягає.

Заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

17.07.2008р. головою Редехівської районної державної адміністрації Львівської області прийнято розпорядження №542 «Про надання дозволу ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» на виготовлення технічної документації із землеустрою», яким ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на умовах оренди на території Стоянівської (площа земельних ділянок 354,8 га), Тетевчицької (207,0 га), Пиратинської (245,01), Синьківської (164,03 га) та Куликівської (59,61 га) сільських рад Радехівського району.

04.08.2008р. головою Редехівської районної державної адміністрації Львівської області прийнято розпорядження №586 «Про надання в оренду ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» земельних ділянок для видобутку торфу», яким, зокрема, ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для передачі їх в оренду ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» для видобутку торфу на території Стоянівської сільської ради; припинено КП «Стоянівський торфобрикетний завод» право користування земельними ділянками на умовах оренди для видобутку торфу на території Стоянівської сільської ради (загальною площею 354,8 га); передано ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» в оренду земельну ділянку на території Стоянівської сільської ради (загальною площею 354,7977 га) (за межами населеного пункту) строком на 25 років для видобутку торфу.

На виконання вказаних вище розпоряджень, 28.10.2008р. між Радехівською РДА та ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» укладено договір оренди землі, відповідно до якого в строкове, платне користування відповідача-2 було передано земельну ділянку несільськогосподарського призначення, яка знаходиться на території Стоянівської сільської ради (за межами населеного пункту), площею 354,7977 га, в т.ч. під торфорозробками 341,3977 га, під каналами 13,4000 га, для видобутку торфу, строком на 25 років. Вказаний договір було зареєстровано 07.11.2008р. у Радехівському відділі Львівській регіональній філії ЦДЗК.

На думку прокуратури та позивача, зазначені розпорядження прийняті відповідачем-1 з порушенням норм земельного законодавства, оскільки станом на день їх винесення повноваження щодо надання земельних ділянок за межами населених пунктів в постійне користування юридичним особам належало виключно обласним державним адміністраціям, а тому прийняті відповідачем-1 розпорядження підлягають скасуванню, укладений на їх підставі договір оренди землі визнанню недійсним, а сама земельна ділянка підлягає поверненню Львівській ОДА.

Встановивши наведені обставини справи, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Статтею 65 ЗК України (в редакції від 03.06.2008р.) передбачено, що землями промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення визнаються земельні ділянки, надані в установленому порядку підприємствам, установам та організаціям для здійснення відповідної діяльності. Порядок використання земель промисловості, транспорту, зв'язку, енергетики, оборони та іншого призначення встановлюється законом.

Місцева державна адміністрація розпоряджається землями державної власності відповідно до закону (п. 1 ч. 1 ст. 21 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» (в редакції від 22.05.2008р.).

Відповідно до п. «а» ч. 1 ст. 17 ЗК України (в редакції від 03.06.2008р.), до повноважень місцевих державних адміністрацій у галузі земельних відносин належить розпорядження землями державної власності в межах, визначених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом.

Пунктом 12 Перехідних положень ЗК України (в редакції від 03.06.2008р.) визначалося, що до розмежування земель державної та комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями (крім земель, переданих у приватну власність, та земель, зазначених в абзаці третьому цього пункту) в межах населених пунктів здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів - відповідні органи виконавчої влади.

Як встановлено судом, земельна ділянка площею 354,7977 га з цільовим призначенням землі добувної промисловості (яка являлася предметом спірних розпоряджень), станом на день прийняття розпоряджень знаходилася за межами населеного пункту, на території Стоянівської сільської ради Радехівського району Львівської області.

Так, ч. 1 ст. 93 ЗК України (в редакції від 03.06.2008р.) встановлено, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

У відповідності до ч. 1 ст. 124 ЗК України, передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки.

Як вбачається з матеріалів справи, у відповідності до вимог чинного на той час законодавства, відповідачем-1 прийнято розпорядження №542 від 17.07.2008р., яким відповідачу-2 надано дозвіл на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування, зокрема, земельною ділянкою площею 354,8 га на території Стоянівської сільської ради на умовах оренди, а в подальшому прийнято розпорядження №586 від 04.08.2008р., яким відповідачу-2 затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на вказану земельну ділянку для передачі її в оренду.

Суд погоджується з доводами відповідачів з приводу необґрунтованого посилання прокуратури на ст. 122 ЗК України (в редакції від 03.06.2008р.), оскільки згідно редакції цієї статті, що була чинною станом на дату прийняття оскаржуваних розпоряджень, районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті.

Згідно ч. 1 ст. 92 ЗК України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку.

З врахуванням наведеного слід зазначити, що стаття 122 ЗК України (в редакції від 03.06.2008р.) регулювала повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування, а не в орендне (строкове) користування, а відтак не може застосовуватися при вирішенні даного спору. Аналогічна правова позиція викладена ВГС України в постанові від 24.04.2013р. у справі №5017/3309/2012.

Суд зазначає, що станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень, повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам в орендне користування регулювалися положеннями ст.124 ЗК України та пункту 12 Перехідних положень ЗК України в їх сукупності. А тому, враховуючи згадані положення, беручи до уваги те, що станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень не було здійснено розмежування земель державної та комунальної власності, спірна земельна ділянка знаходилася за межами населеного пункту, відтак відповідач-1 вправі був надавати в оренду цю ділянку відповідачу-2 для промислових потреб.

Судом відхиляються покликання прокуратури на недійсність укладеного між сторонами договору, оскільки 16.09.2008р. до ст. 122 ЗК України були внесені зміни (набули чинності 14.10.2008р.), наслідком прийняття котрих стало обмеження повноважень РДА на передачу земельних ділянок у користування за межами населених пунктів для промислових потреб, а тому уповноваженим органом на укладення даного договору оренди стала Львівська ОДА, а не відповідач-1. При цьому, аргументація наступна.

Як вказав Пленум ВГС України у п. 2.24. постанови від 17.05.2011р. № 6 «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється. З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Беручи до уваги те, що при прийнятті оскаржуваних розпоряджень Радехівська РДА діяла у межах наданих їй ЗК України повноважень щодо розпорядження землями державної власності (поза межами населених пунктів), такі розпорядження станом на день слухання справи є законними, згідно вказаних розпоряджень орендодавцем виступає відповідач-1, відповідно правових підстав для визнання договору оренди землі від 28.10.2008р. немає, як і відсутні підстави для зобовязання відповідача-2 повернути земельну ділянку.

Окрім цього, суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Слід зазначити, що концепція «майна» в розумінні статті 1 Першого протоколу має автономне тлумачення, тобто не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації у внутрішньому праві. Певні права та інтереси, що становлять активи, також можуть вважатися правом власності, а відтак і «майном». Зокрема, Європейський Суд з прав людини в своїх рішеннях неодноразово визнав майном майнові права особи.

Так, з моменту прийняття оскаржуваних розпоряджень, відповідач-2 набув майнових прав на укладення із відповідачем-1 договору оренди земельної ділянки та прав на саму оренду землі. А тому, задоволення позову про визнання недійсним договору матиме наслідком втручання у право відповідача-2 на майно і вказане втручання, за відсутності належного відшкодування відповідачу шкоди, буде непропорційним і становитиме порушення статті 1 Першого протоколу.

Господарським судом не приймаються до уваги посилання позивача на факт реєстрації за Львівською ОДА права власності на земельну ділянку, яка була предметом договору оренди землі від 28.10.2008р., оскільки як вбачається з наявного в матеріалах справи витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень №42485366 від 19.08.2015р., право власності позивача на вказану земельну ділянку було зареєстровано лише 17.08.2015р., тобто після винесення оскаржуваних розпоряджень, укладення між відповідачами спірного договору оренди землі та передачі земельної ділянки.

За змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення (п. 2.2. Постанови Пленуму ВГС України від 29.05.2013р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Враховуючи те, що в процесі судового розгляду заступником прокурора Львівської області належними та допустимими доказами не було доведено обґрунтованості позовних вимог, відповідно господарський суд відмовляє в їх задоволенні у звязку із необгрунтованістю, то заява відповідача-2 про застосування строку позовної давності до спірних правовідносин задоволенню не підлягає.

Відповідно до п. 2.23. постанови Пленуму ВГС України від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», якщо факт недоплати судового збору з'ясовано господарським судом у процесі розгляду прийнятої заяви (скарги), суд у залежності від конкретних обставин справи може: зобов'язати позивача (заявника, скаржника) доплатити належну суму судового збору і подати суду відповідні докази у встановлений ним строк, та за необхідності відкласти розгляд справи або оголосити перерву в засіданні (стаття 77 ГПК); у разі неподання доказів оплати - стягнути належну суму судового збору за результатами вирішення спору з урахуванням приписів частин першої - четвертої статті 49 ГПК.

Оскільки ухвалами від 13.07.2016р., 21.07.2016р. суд зобовязував прокуратуру здійснити доплату судового збору в розмірі 1231,11 грн. по майновій вимозі про повернення ТОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» земельної ділянки (виходячи з вартості земельної ділянки), однак станом на день розгляду справи, такий доплачений прокуратурою не був, з прокуратури Львівської області в дохід державного бюджету України підлягає до стягнення 1231,11 грн.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 4-3, 12, 27, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Стягнути з прокуратури Львівської області (79005, м. Львів, пр. Шевченка, будинок 17/19; ) 1231,11 грн. судового збору в дохід Державного бюджету України.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 13.09.2016 р.

Суддя Крупник Р.В.