УХВАЛА

14.09.2016№ 5011-42/13548-2012

За заявою Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

про відновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання та

видачу дублікату наказу господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. у

справі № 5011-42/13548-2012

за позовом Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія

«Нафтогаз України»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс»

про стягнення 2 919 701, 23 грн.

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від стягувача: Смакота Н.І. за довіреністю № 14-98 від 18.04.2014 р.;

від боржника: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.06.2013 р. у справі №5011-42/13548-2012 позов задоволено частково: стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю «Теплопостачсервіс» (03191, м. Київ, вул. Академіка Вільямса, буд. 9, 1-А, № 124, ідентифікаційний код 35138553) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (01001, м. Київ, вул. Богдана Хмельницького, буд. 6, ідентифікаційний код 20077720) 0, 01 грн. збитків внаслідок інфляції за час прострочення, 0,02 грн. - 3% річних , 0,08 грн. - пені, 0,05 грн. - штрафу, 46 060,17 грн. - витрат по оплаті судового збору. В іншій частині позову відмовлено.

17.09.2013 р. на виконання означеного рішення господарським судом міста Києва в порядку статті 116 Господарського процесуального кодексу України було видано відповідний наказ.

19.08.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" подана заява про відновлення пропущеного строку пред'явлення до виконання наказу № 5011-42/13548-2012 від 17.09.2013 р. та видачу дублікату означеного наказу.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 22.08.2016 р. розгляд вищевказаної заяви призначено на 14.09.2016 р.

Представник позивача (стягувача) в судовому засіданні 14.09.2016 р. підтримав викладені в заяві вимоги.

Представник відповідача (боржника) в судове засідання 14.09.2016 р. не з'явився, про причину неявки суд не повідомив.

При цьому, судом враховано, що відповідно до п. 3.9.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК. У разі присутності сторони або іншого учасника судового процесу в судовому засіданні протокол судового засідання, в якому відображені відомості про явку сторін (пункт 4 частини другої статті 811 ГПК), є належним підтвердженням повідомлення такої сторони (іншого учасника судового процесу) про час і місце наступного судового засідання.

Також, у відповідності до ч. 2 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України, заява про відновлення пропущеного строку подається до господарського суду, який прийняв судове рішення. Заява розглядається у засіданні господарського суду, про час і місце якого повідомляються ухвалою стягувач і боржник. Неявка боржника і стягувача у судове засідання не є перешкодою для розгляду заяви.

Розглянувши в судовому засіданні 14.09.2016 р. заяву Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про відновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання та видачу дублікату наказу господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. у справі № 5011-42/13548-2012, суд вирішив задовольнити її виходячи з наступного.

Згідно зі статтею 116 Господарського процесуального кодексу України, виконання рішення господарського суду проводиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

Статтею 120 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі втрати наказу господарський суд може видати його дублікат, якщо стягувач або державний виконавець звернувся із заявою про це до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання.

Отже, за приписами вказаної норми, стягувач має право звернутися до господарського суду із заявою про видачу дублікату наказу в межах строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання, який відповідно до статті 22 Закону України "Про виконавче провадження" становить один рік.

У наказі господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. зазначено строк його пред'явлення до виконання - до 10.09.2014 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 119 Господарського процесуального кодексу України у разі пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання з причин, визнаних господарським судом поважними, пропущений строк може бути відновлено.

Згідно зі статтею 53 Господарського процесуального кодексу України за заявою сторони господарський суд може визнати причину пропуску встановленого законом процесуального строку поважною і відновити пропущений строк, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Про відновлення пропущеного строку зазначається в рішенні, ухвалі чи постанові господарського суду. Про відмову у відновленні строку виноситься ухвала, крім випадків, передбачених цим Кодексом.

При цьому, Господарський процесуальний кодекс України не пов'язує право суду відновити пропущений строк з певним колом обставин, що спричинили пропуск строку.

Отже, в кожному випадку суд з врахуванням конкретних обставин пропуску строку оцінює доводи, що наведені в обґрунтування заяви про відновлення строку для пред'явлення наказу до виконання, та робить мотивований висновок щодо поважності чи не поважності причин пропуску строку.

Тобто, причини поважності пропуску строку для пред'явлення наказу до виконання оцінюються судом, виходячи з обґрунтування поважності цих причин, наданих доказів за правилами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України.

Як вбачається з матеріалів справи позивач (стягувач) звертався до Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві з заявою № 14/2-1529 від 25.12.2013 р. про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. у справі № 5011-42/13548/2012.

Постановою Відділу державної виконавчої служби Голосіївського районного управління юстиції у м. Києві від 26.03.2015 р. ВП № 41707055 наказ господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. у справі № 5011-42/13548-2012 було повернуто стягувачу на підставі п. 2 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження».

Одночасно, у п. 2 означеної постанови вказано, що виконавчий документ може бути повторно пред'явлений до виконання у строк до 26.03.2016 р.

При цьому, як стверджує позивач, ні копія постанови про повернення виконавчого документа від 26.03.2015 р., ні сам оригінал виконавчого документу на його адресу не надходили.

Відсутність наказу у стягувача унеможливило виконання рішення суду та порушує права ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України».

Відповідно до частин 2, 3 статті 120 Господарського процесуального кодексу України про видачу дубліката наказу виноситься ухвала. До заяви про видачу дубліката наказу мають бути додані: довідка установи банку, державного виконавця чи органу зв'язку про втрату наказу; при втраті наказу стягувачем - довідка стягувача, підписана керівником чи заступником керівника та головним (старшим) бухгалтером підприємства, організації, що наказ втрачено і до виконання не пред'явлено.

Як на тому наголосив Вищий господарський суд України у постанові від 10.06.2015 р. у справі № 910/14601/13, наведені норми не ставлять саму по собі видачу дубліката втраченого наказу в залежність як від причин його втрати, так і від того, ким втрачений наказ. Визначальними обставинами є сам факт втрати виданого судом наказу, заява повинна бути подана до закінчення строку, встановленого для пред'явлення наказу до виконання і те, що він не пред'являвся до виконання.

Отже, підставою для видачі наказу є подана заява з документами, які підтверджують факт втрати наказу, а відсутність таких документів є підставою для відмови у видачі дублікату наказу.

Господарський процесуальний кодекс України не надає права відмовити у задоволенні заяви про видачу дублікату наказу з мотивів її необґрунтованості та не зобов'язує стягувача наводити причини втрати наказу.

На виконання вищевказаних приписів процесуального законодавства позивачем (стягувачем) до заяви про видачу дублікату наказу було долучено оригінал довідки Голосіївського районного відділу державної виконавчої служби м. Київ Головного територіального управління юстиції у м. Києві від 16.05.2016 р., про те, що виконавчий документ від 17.09.2013 р. № 5011-42/13548-2012 було втрачено, і в теперішній час на виконанні не перебуває.

Водночас, суд зазначає, що відповідно до статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов'язковість рішень суду, а відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, що набрали законної сили, є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом України "Про виконавче провадження".

Положення ст. ст. 124 та 129 Конституції України були розглянуті Конституційним Судом України, який у своєму рішенні № 18-рп/2012 від 13.12.2012 вказав, що виконання судового рішення є невід'ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, визначений у законі комплекс дій, спрямованих на захист і поновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави.

Розглядаючи справу № 5-рп/2013, Конституційний Суд України у своєму рішенні від 26.06.2013 зазначив, що право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов'язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист.

Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - Європейський суд) як джерело права.

Отже, у вирішенні питання про відновлення строку для пред'явлення наказу до виконання суди повинні враховувати правові принципи, визначені Конвенцією, які знаходять своє розширене тлумачення в рішеннях Європейського суду.

Так, у рішенні Європейського суду в справі "Совтрансавто-Холдинг" проти України" (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 § 1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів ("Брумареску проти Румунії").

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі "Агрокомплекс проти України" (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для "законного сподівання" на виплату такої заборгованості і становить "майно" цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі "Бурдов проти Росії", заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа "Юрій Миколайович Іванов проти України", заява № 40450/04, рішення від 15.10.2009).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу ("Бурдов проти Росії", комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі "Горнсбі проти Греції" від 19.03.1997).

У п. 43 рішення Європейського суду від 20.07.2004 у справі "Шмалько проти України" (заява № 60750/00) суд наголошує, що пункт 1 статті 6 Конвенції гарантує кожному право на звернення до суду або арбітражу з позовом стосовно будь-яких його цивільних прав та обов'язків. Таким чином, ця стаття проголошує "право на суд", одним з аспектів якого є право на доступ, тобто право подати позов з приводу цивільно-правових питань до суду. Однак це право було б ілюзорним, якби правова система держави допускала, щоб остаточне судове рішення, яке має обов'язкову силу, не виконувалося на шкоду одній зі сторін. Було б незрозуміло, якби стаття 6 детально описувала процесуальні гарантії, які надаються сторонам у спорі, а саме: справедливий, публічний і швидкий розгляд, - і, водночас, не передбачала виконання судових рішень. Якщо тлумачити статтю 6 як таку, що стосується виключно доступу до судового органу та судового провадження, то це могло б призводити до ситуацій, що суперечать принципу верховенства права, який договірні держави зобов'язалися поважати, ратифікуючи Конвенцію. Отже, для цілей статті 6 виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина "судового розгляду".

Також у рішенні Європейського суду від 18.05.2004 у справі "Продан проти Молдови" суд наголосив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантований Європейською конвенцією з прав людини, буде ілюзією, якщо правова система держав, які ратифікували Конвенцію, дозволятиме остаточному, обов'язковому судовому рішенню залишатися невиконаним, завдаючи шкоди одній зі сторін.

Тобто судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України. Невиконання судового рішення не призводить до відновлення порушеного права. Відсутність у сторони можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, є втручанням у право сторони на мирне володіння майном, що є порушенням першого пункту статті 1 Першого протоколу Конвенції.

З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги непред'явлення стягувачем до виконання спірного наказу у зв'язку з його втратою, що унеможливило виконання прийнятого на його користь судового рішення, а також оцінивши всі надані документи та пояснення в їх сукупності, керуючись внутрішнім переконанням, господарський суд вважає за доцільне відновити строк для пред'явлення наказу господарського суду міста Києва № 5011-42/13548-2012 від 17.09.2013 р. та видати його дублікат, у зв'язку з чим задовольняє заяву.

Також, суд звертає увагу на те, що видача стягувачу дублікату наказу жодним чином не порушує права боржника та не покладає на нього якихось додаткових зобов'язань, оскільки відповідно до норм Господарського процесуального кодексу України та п. 6. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 9 від 17.10.2012 р. "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України" дублікат наказу має повністю відтворювати втрачений наказ, у тому числі містити й дату його видачі.

Керуючись ст. ст. 86, 119, 120 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

УХВАЛИВ:

1. Заяву Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» про відновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання та видачу дублікату наказу господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. у справі № 5011-42/13548-2012 задовольнити.

2. Відновити Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» пропущений строк для пред'явлення наказу до виконання наказу господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. у справі № 5011-42/13548-2012.

3. Видати Публічному акціонерному товариству «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» дублікат наказу господарського суду міста Києва від 17.09.2013 р. у справі № 5011-42/13548-2012.

Суддя М.Є. Літвінова