ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2016 р.Справа № 922/2389/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерсервіс +", м. Харків
до Державного підприємства "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу НААНУ, с. Кутузівка
про стягнення 92 884,43 грн.
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність №10/05-2016 від 10.05.2016 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Інтерсервіс+" (позивач) звернулось до господарського суду з позовною заявою до Державного підприємства "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу НААН України (відповідача) про стягнення суми основного боргу у розмірі 54 000,00 грн., 3 % річних у розмірі 2 920,43 грн., інфляційних втрат у розмірі 35 964,00 грн., а також судового збору у розмірі 1 393,27 грн.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про причину неявки суду не повідомив. У минулому судовому засіданні просив в позові відмовити. Заперечує факт отримання від позивача товару за видатковою накладною № 153 від 23.09.2014 р. на суму 54 000,00 грн. (а.с. 14). Вважає дану видаткову накладну, а також акти звіряння взаємних розрахунків станом на 01.03.2015 р. та 31.05.2015 р. (а.с. 16-18) неналежними доказами у справі, про що зазначив у відзиві на позовну заяву (а.с. 60-63).

Враховуючи те, що судом вжито всіх необхідних заходів щодо повідомлення відповідача про час та місце проведення судового засідання, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, суд встановив наступне.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на підставі усної домовленості між позивачем та відповідачем, 23.09.2014 року позивач поставив, а відповідач прийняв мішки поліпропіленові 55х105 у кількості 15 000 шт. по ціні 3,00 грн. за штуку на загальну суму 54 000,00 грн., в тому числі ПДВ 9 000,00 грн., що підтверджується видатковою накладною №153 від 23.09.2014 р., а також податковою накладною №53 від 23.09.2014 р. та актами звіряння взаємних розрахунків станом на 01.03.2015 р. та 31.05.2015 р. (а.с. 14-18), але вартість товару не оплатив, що стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Відповідач, в свою чергу, просить в позові відмовити. Заперечує факт отримання від позивача товару за видатковою накладною № 153 від 23.09.2014 р. на суму 54 000,00 грн. (а.с. 14). Вважає дану видаткову накладну, а також акти звіряння взаємних розрахунків станом на 01.03.2015 р. та 31.05.2015 р. (а.с. 16-18) неналежними доказами у справі.

Проаналізувавши вищенаведені заперечення відповідача, суд вважає їх хибними і такими, що суперечать приписам чинного законодавства та спростовуються наявними у справі матеріалами, виходячи з такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому за умовами ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (стаття 627 ЦК України).

Згідно зі ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. У випадках, встановлених договором або законом, воля сторони до вчинення правочину може виражатися її мовчанням.

Відповідно до ч. 1 ст. 181 ГК України господарський договір за загальним правилом викладається у письмовій формі. Допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телефонограмами тощо, а також прийняттям до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі ст. 526 ЦК України та ч. 1 ст. 193 ГК України зобов'язання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

На підтвердження факту прийняття відповідачем товару на загальну суму 54 000,00 грн. позивач надав до суду копію видаткової накладної №153 від 23.09.2014 р. (а.с. 14), підписану ТОВ "Інтерсервіс+" (постачальником) та ДП "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу НААН України (покупцем) та скріплену їх печатками (а.с. 14).

Відповідач факт отримання від позивача товару за видатковою накладною №153 від 23.09.2014 р. на суму 54 000,00 грн. (а.с. 14) не визнає. Вважає дану видаткову накладну, а також акти звіряння взаємних розрахунків станом на 01.03.2015 р. та 31.05.2015 р. (а.с. 16-18) неналежними доказами у справі.

Згідно зі ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Статтею 1 вказаного Закону передбачено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Під час розгляду справи суд зобов'язав Харківську ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області (податковий орган, в якому відповідач перебуває на податковому обліку) надати інформацію про відображення/невідображення у податковій звітності відповідача господарської операції за видатковою накладною №153 від 23.09.2014 р.

Листом б/н від 08.09.2016 р. Харківська ОДПІ ГУ ДФС у Харківській області повідомила суду про те, що видаткова накладна №153 від 23.09.2014 р. на загальну суму 54 000,00 грн. відображена у наданій відповідачем податковій звітності за звітний (податковий) період жовтень 2014 р. (а.с. 72).

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що видаткова накладна №153 від 23.09.2016 р. є первинним документом та належним доказом отримання відповідачем товару на загальну суму 54 000,00 грн., а тому є всі підстави для покладення на відповідача обов'язку по проведенню розрахунків за отриманий товар.

За таких обставин, суд вважає необґрунтованими доводи відповідача про те, що зазначена видаткова накладна не є належним доказом у справі отримання відповідачем товару на загальну суму 54 000,00 грн.

Аналіз вищевикладених обставин справи надає суду підстави для висновку про те, що спірні правовідносини сторін за своїм змістом та правовою природою є правовідносинами з поставки товару.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 664 ЦК України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Згідно з ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до приписів ст. 691 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Частиною 1 статті 530 ЦК України унормовано, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Разом з тим, слід зазначити, що у п. 1 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 17.07.2012 р. № 01-06/928/2012 "Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права" роз'яснено, що відповідно до частини першої статті 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, і положення частини другої статті 530 названого Кодексу, в якій ідеться про строк (термін) виконання боржником обов'язку, що не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, до відповідних правовідносин не застосовується (див. постанову Вищого господарського суду України від 28.02.2012 № 5002-8/481-2011). При цьому підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 ЦК України (див. постанову Вищого господарського суду України від 21.04.2011 р. № 9/252-10).

Враховуючи те, що видаткова накладна №153 від 23.09.2016 р. є належним доказом отримання відповідачем товару на загальну суму 54 000,00 грн. і те, що суму заборгованості відповідачем не спростовано та не оплачено, суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 54 000,00 грн. за видатковою накладною №153 від 23.09.2016 р. правомірною, обґрунтованою і такою, що підлягає задоволенню.

Розглянувши позовні вимоги про стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 2 920,43 грн. за період з 24.09.2014 р. по 13.07.2016 р. та інфляційних втрат в розмірі 35 964,00 грн. за період з вересня 2014 р. по травень 2016 р. включно, суд дійшов наступних висновків.

За приписами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Частиною 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши правильність нарахування позивачем 3% річних в розмірі 2 920,43 грн., суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги в цій частині є правомірними, обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню.

Разом з тим, суд визнає позовну вимогу про стягнення з відповідача інфляційних втрат такою, що підлягає частковому задоволенню в розмірі 33 465,54 грн. за період з жовтня 2014 р. по травень 2016 р. включно. В частині позовних вимог щодо стягнення інфляційних втрат в розмірі 2 499,00 грн. суд вважає за необхідне відмовити у звязку з безпідставним предявленням до стягнення.

Підсумовуючи вищевикладене, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення основної заборгованості у розмірі 54 000,00 грн., 3 % річних у розмірі 2 920,43 грн. та інфляційних втрат у розмірі 33 465,54 грн. В решті позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 1, 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", пункту 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, ст. ст. 181, 193 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 11, 205, 509, 525, 526, 610-612, 625, 629, 655, 692 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Дослідне господарство "Кутузівка" Інституту сільського господарства Північного Сходу НААНУ (62405, Харківська область, Харківський район, с. Кутузівка, вул. Шкільна, 6, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Інтерсервіс +" (61010, Харківська область, м. Харків, пров. Ващенківський, 2, ) основну заборгованість у розмірі 54 000,00 грн., 3 % річних у розмірі 2 920,43 грн., інфляційні втрати у розмірі 33 465,54 грн. та судовий збір у розмірі 1 355,79 грн.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову відмовити.

Повне рішення складено 12.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_2