КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"29" серпня 2016 р. Справа№ 910/30009/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Ільєнок Т.В.

суддів: Федорчука Р.В.

Рудченка С.Г.

при секретарі

судового засідання: Колеснік М.П.

за участі представників сторін:

позивач Цеберяба І.О. дов. від 01.10.2015 б/н;

відповідач Никоненко А.Г. дов.в ід 19.01.2016 б/н.

розглянувши матеріали

апеляційної скарги позивача ТОВ науково-виробниче підприємство

"Укрспецмонтаж"

на Рішення Господарського суду міста Києва

від 19.01.2016

у справі № 910/30009/15 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом ТОВ НВП "Укрспецмонтаж"

до відповідача ТОВ "Катерпіллар Фійненшл Україна"

про визнання недійсними Договору фінансового лізингу

від 12.04.13.

ВСТАНОВИВ:

Позивач ТОВ НВП "Укрспецмонтаж" звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до відповідача ТОВ "Катерпіллар Фійненшл Україна" про визнання недійсним Договору фінансового лізингу від 12.04.2013 № UA 77 L-13-03 з моменту його укладення.

Рішенням господарського суду міста Києва від 19.01.2016 № 910/30009/15 у задоволенні позову відмовлено, як заявленого необґрунтовано.

Не погоджуючись з прийнятим Рішенням, позивач ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж" звернувся до Київського апеляційного господарського суду зі скаргою, в якій просить Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 № 910/30009/15 скасувати та прийняти нове судове рішення, за яким задовольнити позовні вимоги, посилаючись на те, що місцевим господарським судом неповно досліджено фактичні обставини спору, а тому неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

За Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.03.2016 № 910/30009/15, для розгляду даної апеляційної скарги було сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Мартюк А.І., суддів: Шевченка Е.О., Зубець Л.П.

Відповідач у Відзиві, поданому через канцелярію КАГС 31.03.2016, просить колегію суддів залишити апеляційну скаргу позивача без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 № 910/30009/15 залишити без змін, як таке, що прийнято у повній відповідності до вимог діючого законодавства України.

За Розпорядженням керівника апарату КАГС від 13.05.2016 №09-52/1398/16, у зв'язку із звільненням з посади судді Київського апеляційного господарського суду судді Шевченка Е.О. у відставку, який не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), данну справу було передано на повторний автоматизований розподіл.

За Протоколом автоматичної заміни складу колегії суддів від 13.05.2016, для розгляду даної апеляційної скарги було сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Мартюк А.І., суддів: Зубець Л.П., Алданова С.О.

За Розпорядженням керівника апарату КАГС від 23.05.2016 №09-52/1653/16, у зв'язку з перебуванням судді (судді-доповідача) Мартюк А.І. на лікарняному, данну справу було передано на повторний автоматизований розподіл.

За Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23.05.2016 №910/30009/15, для розгляду даної апеляційної скарги сформовано колегію суддів у складі: головуючого судді Ільєнок Т.В., суддів: Лобаня О.І., Яковлєва М.Л..

За Ухвалою КАГС від 23.05.2016 №910/30009/15 прийнято апеляційну скаргу до провадження вищеназваним складом колегії суддів та призначено судове засідання.

Під час апеляційного перегляду даної справи, у зв'язку зі зміною складу колегії суддів розгляд даної справи неодноразово відкладався. До судового засідання від 18.08.2016 за Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів, у зв'язку з перебуванням судді Лобаня О.І. на лікарняному та судді Отрюха Б.В. у черговій відпустці, які входять до складу колегії суддів і не є суддями-доповідачами, було здійснено автоматичну зміну складу колегії суддів, за наслідком якої сформовано склад колегії: головуючий суддя Ільєнок Т.В., судді: Рудченко С.Г., Федорчук Р.В..

За Ухвалою КАГС від 18.08.2016 прийнято апеляційну скаргу позивача до апеляційного провадження вищеназваним складом колегії суддів та призначено судове засідання на 29.08.2016.

До судового засідання від 18.08.2016 з'явились усі учасники апеляційного провадження.

У зв'язку зі зміною складу колегії суддів, розгляд даної справи було розпочато заново. Сторонам було роз'яснено право відводу відповідно до ст. 20 ГПК України, їх права та обов'язки згідно ст. 22 ГПК України.

Відповідачем під час апеляційного перегляду даної справи неодноразово заявлялось клопотання про призначення судово-економічної експертизи. (а/с 205) В обґрунтування заявленого клопотання позивач посилався на те, що «…при вирішенні даного спору існує необхідність дослідження обґрунтованості визначення кожної із складових лізингових платежів спірного періоду, що заявлені до стягнення, із врахуванням в тому числі збільшення процентів у складі лізингового платежу за формулою, передбаченою п. 4.4 Договору фінансового лізингу від 12.04.2013 № UA 77 L-13-03. Встановлення даного питання потребує необхідності застосування спеціальних знань у галузі економіки для співставлення наявності у справі доказової інформації для забезпечення можливості її належної правової оцінки», тощо.

Відповідач заперечував проти задоволення зазначеного клопотання, з огляду на відсутність необхідності призначення судово-економічної експертизи, тим більше, у даному випадку, розглядається спір про визнання недійсним договору, а не встановлення правильності обрахування заборгованості по процентам.

Колегія суддів, розглянувши назване Клопотання позивача, дійшла висновку залишити його без задоволення, з огляду на його необґрунтованість. При цьому, колегія суддів вважає за необхідне відзначити таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань.

Призначаючи експертизу у справі, суду необхідно виходити з того, що висновок експертизи має слугувати аргументом у процесі встановлення об'єктивної істини і не може бути замінений іншими засобами доказування.

Згідно із п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" визначено, що відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК України експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Із сукупності наведених норм матеріального і процесуального права вбачається, що неприпустимо ставити перед судовими експертами правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін, тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

У даній справі предметом спору є визнання недійсним договору фінансового лізингу. Отже, суть спору у даній справі не полягає у перевірці порядку розрахунків за договором та не потребує спеціальних знань.

Таким чином, з огляду на вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку залишити зазначене клопотання позивача без задоволення, як завлене необґрунтовано.

Відповідно до ч. 2 ст. 101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку апеляційну скаргу позивача ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж" залишити без задоволення, Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 по даній справі залишити без змін, приймаючи до уваги наступне.

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.04.2013 між сторонами укладено Договір фінансового лізингу № UA 77 L-13-03 предметом якого є зобов'язання лізингодавця придбати у власність предмет лізингу і надати його лізингоодержувачу в тимчасове володіння на умовах, визначених договором, а саме бульдозер Caterpilar модель D3K XL вартістю 122 600 дол. США, що в еквіваленті складало на момент укладення Договору 997 718,8 грн.

30.05.2013 сторонами укладена Додаткова угода № 2, яка містить уточнений графік платежів. (а/с 24-25)

Звертаючись до господарського суду з позовом про визнання недійсним Договору від 12.04.2013 № UA 77 L-13-03, позивач стверджував, що Договір лізингу суперечить п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" (далі - Закон), оскільки договір про надання фінансових послуг повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків, Договір фінансового лізингу не може містити порядок розрахунку лізингових платежів, а повинен встановлювати "конкретний грошовий вираз".

Статтею 6 вищеназваного Закону встановлені істотні умови договору про надання фінансових послуг, але ці вимоги застосовується тільки у тому випадку, "якщо інше не передбачено законом". Щодо договорів фінансового лізингу, то вони регулюються спеціальним законом - Законом України "Про фінансовий лізинг" (далі - Закон про лізинг), статтею 6 якого встановлені істотні умови договору фінансового лізингу, до яких належать: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Судом першої інстанції встановлено, що Договір фінансового лізингу, який є предметом розгляду у даній справі, містить всі зазначені істотні умови.

Позивачем при обґрунтуванні позову також зазначено, що пункт 4 статті 12 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" вимагає, що фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов'язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів. Однак, вимоги Закону "Про захист право споживачів" регулюють відносини зі споживачами, до яких, згідно статті 1 цього Закону, належать фізичні особи, що придбавають, замовляють, використовують товари і послуги для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Позивач в розумінні даного Закону не є споживачем, права якого захищаються законодавством про захист прав споживачів. Крім того, позивач в своїй позовній заяві посилається на статтю 189 ГК України, яка встановлює, що ціна є істотною умовою господарського договору, та обґрунтовує, що, нібито, Договір фінансового лізингу не містить ціни договору.

Судом першої інстанції, з огляду на наведені зауваження позивача, встановлено, що оспорюваний Договір фінансового лізингу містить, як ціну договору, так і умови про її зміну, що повністю відповідає вимогам статті 632 ЦК України.

Позивач, серед іншого, в позовній заяві також стверджував, що "…зміна розміру відшкодування вартості майна можлива виключно за умови зміни вартості (ціни) майна. Договором визначено, що сума відшкодування вартості майна незмінна. Крім того, п.п. 4.4. Договору зазначено, що збільшення процентів, передбачене цим пунктом, не призводить до збільшення лізингових платежів в частині відшкодування вартості предмета лізингу у гривнях, але фактично, сума збільшення надана у розрахунках ТОВ "Катерпіллар файненшл Україна" містить індексацію сум відшкодування вартості об'єкту лізингу.

Оплата лізнгоодержувачем (можливим покупцем) платежів, які відшкодовують частину вартості предмету лізингу у розмірі більшому, аніж обумовлена сторонами ціпа предмету лізингу, суперечить природі правовідносин купівлі-продажу.

Плата за Договором між ТОВ НВП "Укрспецмонтаж" та ТОВ "Катерпіллар файненш Україна" не визначена, сам відповідач не може надати інформацію, яка вартість послуги, оскільки вона розраховується за формулою, вартість можна скласти лише за період, який пройшов. "

З огляду на наведені зауваження позивача, місцевим господарським судом відзначено, що як слідує з тексту п. 4.4. Договору фінансового лізингу і п.14.4 Загальних умов договорів фінансового лізингу, сума відшкодування вартості предмету лізингу, виражена в гривнях, є незмінною. Сума відшкодування вартості предмета лізингу, за виключенням авансового лізингового платежу, зазначена в Додатку №3 до Договору в розмірі 698 403,16 грн. (т. 1 а/с 20), така ж сума вказана в Додаткових угодах №1 і №2 до Договору фінансового лізингу (т. 1 а/с 22-23; 24-25), і відповідні суми зазначалися в рахунках, що оплачувалися позивачем.

Збільшення лізингових платежів відповідно до зміни курсу долара США допускається згідно з діючим законодавством і його законність неодноразово підтверджена судовою практикою, зокрема, Постановою Верховного Суду України від 7 жовтня 2014 року у справі № 910/763/13.

Суми лізингових платежів при виставленні рахунків розраховувались відповідачем відповідно до вимог Договору фінансового лізингу.

До того ж, стаття 6 ЦК України передбачає, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, а також, що сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 Цивільного кодексу України.

В силу приписів частин 1 та 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

За змістом ст. ст. 626, 627, 628 Цивільного кодексу України, зміст правочину становить визначену на розсуд сторін правочину і погоджену ними домовленість, спрямовану на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків; сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента, визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В статтях 1 та 2 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено, що фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають з договору фінансового лізингу, за яким лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізиногоодержувачем специфікацій та умов та передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Господарська діяльність, що регулюється договором лізингу, здійснюється для досягнення економічних і соціальних результатів та з метою одержання прибутку.

Договір лізингу має бути укладеним у письмовій формі з зазначенням у ньому предмета лізингу, строку лізингу, розміру лізингових платежів, інших умов, щодо яких за заявою хоча б однієї сторони має бути досягнуто згоди.

Відповідно до частини 1 ст. 16 Закону України "Про фінансовий лізинг", сплата лізингових платежів здійснюється в порядку, встановленому договором. Названа норма надає пріоритет договірного регулювання відносин лізингу над нормативним. При цьому, частиною 2 названої статті передбачено, що лізингові платежі можуть включати суму, яка відшкодовує вартість предмета лізингу, платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом, інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу.

Але, серед іншого, як на підставу для визнання договору недійсним позивач посилався на невідповідність Договору лізингу вимогам пп.14.1.97 Податкового кодексу (ПК) України.

Суд першої інстанції надав правову оцінку наведеному зауваженню позивача з посиланням на таке.

Стаття 203 ЦК України встановлює, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно статті 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України. Отже, Податковий Кодекс України не є актом цивільного законодавства, і правочин не може бути визнаний недійсним у разі його невідповідності нормам ПК України, оскільки ЦК України не застосовується до податкових відносин.

Згідно п.5.1. ПК України, поняття, правила та положення, установлені цим Кодексом та законами з питань митної справи, застосовуються виключно для регулювання відносин, передбачених статтею 1 цього Кодексу, тобто для відносин, що виникають у сфері справляння податків і зборів.

Одночасно з цим, суд першої інстанції звернув увагу, що оспорюваний Договір є договором фінансового лізингу і згідно вимог ПК України. Так, згідно п.14.1.97 ПК України "лізинг (оренда) вважається фінансовим, якщо лізинговий (орендний) договір містить одну з таких умов: сума лізингових (орендних) платежів з початку строку оренди дорівнює первісній вартості об'єкта лізингу або перевищує її."

Вартість предмету лізингу згідно п.3.2.1 Договору становить 997 718 грн. 80 коп., вартість же предмету лізингу, зазначена в Договорі фінансового лізингу в доларах США, не застосовувалась при визначенні лізингових платежів. Сума авансового лізингового платежу, який сплачується в рахунок відшкодування вартості предмета лізингу, становить 299 315, 64 грн. (п. 4.2. Договору), а загальна сума відшкодування вартості предмету лізингу у щомісячних лізингових платежах - 698 403,16 грн. (Додаток №3 до Договору фінансового лізингу), що становить разом 997 718,80 грн., тобто дорівнює вартості предмету лізингу, до складу лізингових платежів включаються відсотки у розмірі 143 926,47 грн. (Додаток №3 до Договору) до Договору, що сумарно значно перевищує первісну вартість предмета лізингу.

Таким чином, за оцінкою колегії суддів, суд першої інстанції, враховуючи недоведеність позивачем наявності правових підстав для визнання Договору фінансового лізингу від 12.04.2013 № UA 77 L-13-03 недійсним, дійшов правомірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, як заявлених необґрунтовано.

Позивач ТОВ НВП "Укрспецмонтаж" у доводах апеляційного оскарження, як і під час розгляду даної справи місцевим господарським судом, наголосив на тому, що оспорений Договір фінансового лізингу від 12.04.2013 № UA 77 L-13-03 не містить ціни договору, зокрема не визначено розміру процентної ставки, відповідно до п. 4.4 договору, що є порушенням істотних умов договору. Відтак, предметом позову про визнання недійсним Договору, позивач зазначив саме «…невизначеність ціни, яка зазначена в договорі». При цьому, скаржник посилався на ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг», п. 6 ч. 1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", ст.ст. 189 ГК України, ст.. 203, 215, 632 Цивільного кодексу України.

Колегія суддів, дослідивши матеріали даної справи, зазначає, що доводи апеляційної скарги за своїм змістом зводяться до незгоди з оскаржуваним судовим рішенням, але не спростовують правильності викладених в ньому правових висновків щодо відсутності підстав для визнання договору фінансового лізингу недійсним з вказаних позивачем обґрунтувань, тому такі залишаються поза увагою.

Відповідач ТОВ "Катерпіллар Фійненшл Україна", заперечуючи доводи апеляційного оскарження позивача, стверджував про те, що Господарським судом Дніпропетровської області винесено Рішення від 24.09.2015 по справі №904/6624/15, за яким позов задоволено частково; розірвано Договір фінансового лізингу №UA77L-13-03 від 12.04.2013, укладений між ТОВ "Катерпіллар Файненшл Україна" та ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж"; стягнуто з ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж" на користь ТОВ "Катерпіллар Файненшл Україна" 743 647,73 грн. - заборгованості за лізинговими платежами, 137 848,14 грн. пені, 8089,43 грн. - 3% річних та 20 227,70 грн. судового збору; зобов'язано ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж" передати ТОВ "Катерпіллар Файненшл Україна" бульдозер Caterpillar модель D3K, серійний номер САТ00D3KCFF01101, кількістю 1 шт., в решті позовних вимог відмовлено. За Ухвалою ГСДО від 07.12.2015 було зупинено провадження по справі №904/6624/15 до розгляду даної справи № 910/30009/15. Відтак, відповідач наголошував, що позивачем позов по даній справі подано з метою затягування розгляду спору про стягнення заборгованості за спірним Договором лізингу. Серед іншого, відповідач повністю заперечував вимоги позивача за апеляційною скаргою та підтримував правові висновки суду першої інстанції.

Між тим, як стверджував відповідач та, що зазначено і самим позивачем у апеляційній скарзі, він як лізингоодержувач відповідно до п. 4.2 Договору №UA77L-13-03 від 12.04.2013 сплатив на користь лізингодавця-відповідача 299 315,64 грн. авансового лізингового платежу в рахунок відшкодування вартості предмета лізингу. Крім того, скаржником сплачено на користь відповідача і комісійну винагороду у сумі 6 984,03 грн. відповідно до п. 4.3 Договору. За письмовими Поясненнями відповідача від 08.08.2016 зазначено, що позивач сплатив за Договором №UA77L-13-03 від 12.04.2013 щомісячні лізингові платежі на загальну суму 283 998,60 грн.

Згідно з частиною 1 ст.241 ЦК України правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання.

Як роз'яснено в п.3.4 Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" від 29.05.2013 №11, наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, з перевищенням повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст.241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Відтак, слід зазначити, що у даному випадку, часткова сплата, розцінюється колегією суддів, як схвалення позивачем Договору фінансового лізингу №UA77L-13-03 від 12.04.2013 та вчинення дій, що свідчать про прийняття його до виконання безпосередньо шляхом здійснення цієї часткової оплати.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів встановила, що у даному випадку скаржником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження своєї правової позиції, а також не наведено переконливих аргументів у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції. Таким чином, апеляційні вимоги позивача ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж" є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, підстав для зміни чи скасування оскарженого Рішення у даній справі колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 85, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу позивача ТОВ науково-виробниче підприємство "Укрспецмонтаж" залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 19.01.2016 № 910/30009/15 залишити без змін.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 № 910/30009/15 набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанова Київського апеляційного господарського суду від 29.08.2016 № 910/30009/15 може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України у 20-денний строк.

Матеріали справи № 910/30009/15 повернути до Господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя Т.В. Ільєнок

Судді Р.В. Федорчук

С.Г. Рудченко