КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 910/7459/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: Хілько А.С. - представник за довіреністю від 20.09.2016 року; відповідача: Никипорець І.Ф. - представник за довіреністю від 11.01.2016 року,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»

на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року

у справі № 910/7459/16 (суддя Лиськов М.О.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Запорізький механоремонтний комплекс»

до Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця»

про стягнення 31 788, 60 грн.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Запорізький механоремонтний комплекс" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного територіально-галузевого об'єднання "Південно-Західна залізниця" про стягнення 3% річних у сумі 3 814, 63 грн. та пені у розмірі 27 973, 97 грн. у зв'язку із несвоєчасною оплатою відповідачем послуг ремонту згідно умов договору на надання послуг з капітального ремонту вузлів та агрегатів локомотивів № ПЗ/Т-151698/НЮ від 05.11.2015 року.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 18.05.2015 у справі № 910/7459/16 позов задоволено частково.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позову повністю.

Апеляційна скарга мотивована тим, що не можливо встановити дату початку виконання відповідачем зобов'язань щодо оплати послуг. Крім того, суд першої інстанції не врахував вимоги ч. 3 ст. 83 ГПК України щодо зменшення розміру штрафних санкцій.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» по справі № 910/7459/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року справу № 910/7459/16 прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Кропивна Л.В. та призначено до розгляду на 27.07.2016 року.

У судове засідання 27.07.2016 року представник позивача нез'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні 27.07.2016 року підтримав доводи апеляційної скарги, просив суд її задовольнити.

Крім того, представник відповідача подав клопотання про продовження строку розгляду спору.

Відповідно до ч. 3 ст. 69 ГПК України, у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

У зв'язку із зазначеним, колегія суддів задовольнила клопотання відповідача про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 27.07.2016 року відкладено розгляд справи до 13.09.2016 року.

Розпорядженням Київського апеляційного господарського суду від 12.09.2016 року у зв'язку із перебуванням судді Кропивної Л.В., яка не є головуючою суддею, у відпустці, справу № 910/7459/16 передано на повторний автоматизований розподіл.

Згідно із протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2016 року, справу № 910/7459/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 року, справу № 910/7459/16 прийнято до провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є. Ю., Руденко М.А.

Представник позивача у судовому засіданні 13.09.2016 року заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив суд рішення суду першої інстанції залишити без змін.

Представник відповідача у судовоум засіданні 13.09.2016 року підтримав доводи апеляційної скарги та просив суд зменшити розмір штрафних санкцій.

Розглянувши доводи апеляційних скарг, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 05.11.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Запорізький механоремонтний комплекс" (виконавець) та Державним територіально-галузевим об'єднанням "Південно-Західна залізниця" (замовник) було укладено договір на проведення проектно-вишукувальних робіт № ПЗ/Т-151698/НЮ (надалі - договір).

Відповідно до п. 1.1 договору виконавець приймає на себе зобов'язання щодо надання послуг з капітального ремонту вузлів та агрегатів локомотивів, переданих замовником виконавцю, згідно правил ремонту.

За своєю правовою природою укладений між сторонами договір є договором підряду.

Відповідно до ч. 1 ст. 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу.

На виконання умов договору позивач виконав роботи на суму 1 329 672 грн., що підтверджується актами здачі-приймання робіт (надання послуг) № 13, 14 та 15 від 30.12.2015 року, які наявні в матеріалах справи.

Згідно із п. 4.1 договору розрахунки за надання послуг з капітального ремонту вузлів і агрегатів локомотивів проводиться замовником протягом 30 банківських днів з моменту підписання акту приймання наданих послуг в депо, що оформляється протягом 5 календарних днів від дати надходження вузлів та агрегатів в депо та надання рахунків на оплату, шляхом перерахування грошових коштів на рахуноку виконавця.

Беручи до уваги зазначене, зважаючи на те, що акти здачі-приймання робіт (надання послуг) підписанні 30.12.2015 року, колегія суддів приходить до висновку, що відповідач повинен був розрахуватися за виконанні роботи у строк до 12.02.2016 року.

Як вбачається із наявних в матеріалах справи банківських виписок, відповідач здійснив оплати виконаних робіт 17.03.2016 року, отже із простроченням встановленого в п. 4.1 договору строку.

Беручи до уваги зазначене, позивач звернувся до суду із вимогою про стягнення із відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язання щодо оплати вартості виконаних робіт у сумі 27 973, 97 грн.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 3 ст. 549 Цивільного кодексу України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Розмір штрафних санкцій передбачений ст. 231 Господарського кодексу України. Згідно ч. 4 ст. 231 ГК України, у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Частиною 6 ст. 231 Господарського кодексу України, штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Згідно ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що за несвоєчасне здійснення замовником оплати послуг з ремонту згідно з умовами цього договору, замовник сплачує пеню в розмірі облікової ставки НБУ, що діяла в період нарахувння пені, від суми прострочення платежу за кожний день прострочення розрахунків.

Перевіривши розрахунок пені наданий позивачем, колегія суддів приходить до висновку, що він є арифметично вірним, а тому суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив позовні вимоги в зазначеній частині повністю.

Щодо твердження апелянта про те, що судом першої інстанції першої інстанції приймаючи рішення по справі безпідставно не врахував положення ч. 3 ст. 83 ГПК України та не зменшив розмір штрафних санкцій, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що даний випадок прострочення виконання зобов'язання є винятковим, а тому не вбачає підстав для зменшення розміру пені.

Крім того, позивач на підставі п. 2 ст. 625 Цивільного Кодексу України просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних у сумі 3 814,63 грн.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Перевіривши розрахунок 3% річних, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обґрунтовано задовольнив позовні вимоги в частині стягнення 3% річних частково у сумі 3 606, 51 грн.

Що до клопотання відповідача про зменшення заявлених до стягнення 3% річних в порядку ст. 83 ГПК України, то колегія суддів зазначає, що, проценти річних, є самостійними формами цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов'язань, які не відносяться до штрафних санкцій.

З огляду наведеного, а також враховуючи той факт, що ст. 83 ГПК України унормовано право суду зменшувати у виняткових випадках лише розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, у той час як 3% річних за своєю правовою природою не є неустойкою, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для зменшення заявлених до стягнення 3% річних у даній справі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року у справі № 910/7459/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційних скарг покладаються на заявників.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційна скарга Державного територіально-галузевого об'єднання «Південно-Західна залізниця» на рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 18.05.2016 року у справі № 910/7459/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/7459/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко