донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

13.09.2016 справа №908/285/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: суддів: за участю представників: від позивача: від відповідача: від третьої особи:ОСОБА_1 ОСОБА_2, ОСОБА_3 ОСОБА_4, довіреність №14-94 від 18.04.2014р. ОСОБА_5, довіреність №19/3135 від 29.03.2016р. ОСОБА_6, довіреність №53 від 13.01.2016р.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ
на рішення господарського суду Запорізької області
від06.07.2016р. (повний текст підписано 11.07.2016р.)
у справі№908/285/16 (головуючий Топчій О.А., судді ОСОБА_7, ОСОБА_8А.)
за позовомПублічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м.Київ
до за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивачаПублічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз, м.Запоріжжя Публічного акціонерного товариства Укртрансгаз, м.Київ
простягнення 1596495,47грн.
ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ, позивач, звернулося до господарського суду Запорізької області з позовом до відповідача, Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз, м.Запоріжжя про cтягнення 1596495,47грн. за договором №13-217-Б на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013р., які складаються з 1175819,16грн. пені, 94977,76грн. 3 % річних, 325698,55грн. інфляційних.

На підставі ст.27 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) ухвалою господарського суду від 13.04.2016р. залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача Публічне акціонерне товариство Укртрансгаз, м.Київ.

Рішенням господарського суду Запорізької області від 06.07.2016р. (повний текст підписано 11.07.2016р.) у справі №908/285/16 у задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що у зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку, передбаченого п.3.4 договору, щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу у нього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Не погодившись з зазначеним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» звернулося до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог скаржник посилається на те, що суд першої інстанції прийняв рішення за наслідками неповного зясування обставин, які мають значення для справи, з порушенням норм процесуального та матеріального права.

За твердженнями апелянта, юридичне значення для прав і обовязків сторін має саме факт приймання-передачі природного газу, а не його документальне оформлення. Позивач зазначає, що несвоєчасне направлення (оформлення, отримання тощо) актів приймання-передачі природного газу не є простроченням кредитора в розумінні ст.212, 613 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) та не є відкладальною умовою відповідача в частині виконання обовязку щодо оплати до 20 числа місяця наступного за місяцем поставки газу за договором. Разом з тим, в матеріалах справи містяться відповідні акти, підписані з обох сторін.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 29.07.2016р. у справі №908/285/16 було прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено розгляд справи на 06.09.2016р.

На поштову адресу Донецького апеляційного господарського суду надійшли додаткові пояснення Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз, які судовою колегією розглянуті та долучені до матеріалів справи.

Через канцелярію суду від Публічного акціонерного товариства Укртрансгаз надійшли пояснення по справі.

Представник позивача в судовому засіданні 06.09.2016р. підтримав вимоги апеляційної скарги з мотивів, що були в ній викладені. Представник відповідача просив рішення господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення. Представник третьої особи зазначив, що повністю підтримує позицію позивача, просив скасувати рішення господарського суду та задовольнити апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України.

З метою повного та всебічного дослідження обставин справи в їх сукупності, судова колегія Донецького апеляційного господарського суду дійшла висновку про необхідність відкладення судового засідання апеляційної інстанції в межах строків, встановлених статтею 69 ГПК України, на 13.09.2016р.

Представник позивача, з позицією якого погодився представник третьої особи, в судовому засіданні 13.09.2016р. просив рішення господарського суду скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги. Крім того, заявив клопотання про продовження строку розгляду справи та відкладення судового засідання.

Статтею 77 ГПК України передбачено, що господарський суд відкладає розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду. З огляду на достатність матеріалів справи для вирішення спору, судова колегія дійшла висновку про відмову у задоволенні зазначеного клопотання.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до ст.101 ГПК України, на підставі встановлених фактичних обставин, переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм матеріального та процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст.81-1 ГПК України здійснено запис судового засідання за допомогою засобів технічної фіксації та складено протокол.

Розглянувши матеріали господарської справи, апеляційну скаргу, додаткові пояснення відповідача, пояснення третьої особи, заслухавши представників сторін та третьої особи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційної інстанції встановила.

04.01.2013р. між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» (далі - продавець) та Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз (далі - покупець) було укладено договір №13-217-Б на купівлю-продаж природного газу (далі договір), за умовами якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2013-2015р. природний газ, а покупець зобовязується прийняти та оплатити газ на умовах цього договору (п.1.1 договору в редакції додаткової угоди №8 від 22.12.2014р.).

Кількість газу узгоджена сторонами в п.2.1 договору.

Пунктом 3.3 договору передбачено, що приймання передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання передачі газу.

Відповідно до п. 3.4 договору не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печаткою покупця два примірника акта приймання передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу зобовязується повернути покупцеві один примірник оригіналу акту, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами.

Згідно з п.4.1 договору, кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу споживачів покупця.

Ціна газу узгоджена сторонами в розділі 5 договору.

Відповідно до п.6.1 договору (в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014р.) оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національної валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки.

У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі газу за розрахунковий місяць.

Пунктом 7.2 договору (в редакції додаткової угоди №2 від 31.12.2013р.) передбачено, що у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п.6.1 договору).

Договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склались між сторонами з 01.01.2013р., і діє в частині реалізації газу до 30.06.2015р. (включно), а в частині проведення розрахунків за газ до їх повного здійснення (ст.11 договору в редакції додаткової угоди №16 від 19.06.2015р.).

Договір підписаний з обох сторін та скріплений печатками підприємств.

Додатковою угодою №16 від 19.06.2015р. сторони узгодили вважати договір №13-217-Б від 04.01.2013р. таким, що припинив дію в частині поставки природного газу з 01.07.2015р.

На виконання умов договору в період січень 2013р. червень 2015р. продавець передав, а покупець прийняв природний газ на загальну суму 162980363,00грн. за відповідними актами приймання-передачі природного газу.

За твердженнями позивача, оплата за отриманий природний газ була здійснена відповідачем в повному обсязі, однак з порушенням строків, встановлених договором, що стало причиною звернення Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» з позовом до суду.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно у власність другій стороні (покупцю), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму.

За період січень 2013р. червень 2015р. на виконання умов договору №13-217-Б від 04.01.2013р. позивач передав, а відповідач прийняв природний газ на загальну суму 162980363,00грн. за актами приймання-передачі природного газу, копії яких наявні в матеріалах справи.

Акти підписані уповноваженими представниками сторін без зауважень і заперечень, скріплені печатками підприємств, а тому є підставою для оплати, відповідно до п.6.1 договору. У зазначених актах приймання передачі природного газу відповідачем були вказані дати їх складання, обсяг отриманого від позивача газу, ціна газу та його загальна вартість.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України (далі - ГК України), ст.ст.525, 526 ЦК України, субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Не допускається одностороння відмова від виконання зобовязань, крім випадків, передбачених законом. За приписами ст.599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно ст.629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Як вбачається з матеріалів справи та підтверджується сторонами, станом на дату розгляду справи в суді першої інстанції, поставлений за зазначеними актами, природний газ оплачений в повному обсязі.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог про стягнення 1175819,16грн. пені, 94977,76грн. 3% річних, 325698,55грн. інфляційних, суд першої інстанції дійшов висновку, що у зв'язку з невиконанням позивачем обов'язку, передбаченого п.3.4 договору, щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у останнього не виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Однак, зазначений висновок колегія суддів апеляційної інстанції вважає таким, що не відповідає чинному цивільному законодавству та умовам укладеного між сторонами договору.

Так, ч.1 ст.530 ЦК України передбачено, що у разі якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Пунктом 6.1 договору, в редакції додаткової угоди №3 від 28.04.2014р. передбачено, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами у національної валюті шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. У разі неповної оплати, остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється покупцем до 20-го числа місяця, наступного за місяцем реалізації газу на підставі підписаного сторонами акту приймання передачі газу за розрахунковий місяць.

Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч.1 ст.692 ЦК, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином, пунктом 6.1 договору встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказана умова договору, яка відповідає приписам ч.1 ст.530 ЦК України, не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу після повернення одного примірника оригінала акта покупцю.

Разом з тим, згідно з п.3.4 договору акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, але, з урахуванням змісту п.6.1 договору, неповернення продавцем підписаних актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу. Тобто, настання обов'язку з оплати спожитого газу не прив'язується до моменту підписання та повернення вказаних актів, чим спростовуються протилежний висновок суду першої інстанції.

Отже, пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обовязок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 20 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати повернення відповідного акта приймання-передачі природного газу. Тобто, прострочення грошового зобовязання відповідача за договором не повязане з моментом реального підписання сторонами відповідного акта та його повернення продавцем, а відтак неповернення позивачем відповідного акта ніяк не впливає на момент виникнення прострочення за грошовим зобовязанням відповідача.

Слід зауважити, що умови договору не містять жодних застережень щодо можливості відліку строку оплати з дня підписання акту приймання-передачі газу чи з дня одержання підписаного акту покупцем.

Колегія суддів вважає передчасним посилання господарського суду Запорізької області на норми ч.4 ст.612 та ч.2 ст.613 ЦК України в обґрунтування висновку про ненастання прострочення боржника внаслідок прострочення кредитора, з огляду на наступне.

Дійсно, відповідно до ч.4 ст.612 ЦК України прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно з ч.ч.1,2 ст.613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Проте, згідно з п.4.1 договору сторони погодили, що кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показами комерційних вузлів обліку газу покупця.

З матеріалів справи вбачається відсутність спору між сторонами щодо фактичних обсягів та строків щомісячної поставки газу протягом січня 2013р. - червня 2015р., тому не повернення позивачем актів приймання-передачі газу не може змінювати конкретний строк оплати, визначений пунктом 6.1 договору.

У зв'язку з цим, судова колегія враховує те, що акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, тому виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником, незважаючи на неповернення відповідних актів приймання-передачі природного газу.

Таким чином, зі змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, та з урахуванням приписів ч.1 ст.530 і ч.1 ст.692 ЦК України, колегія суддів не вбачає підстав, які б певним чином заважали або впливали на виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості газу у строк, встановлений п.6.1 договору, а неповернення позивачем підписаних актів не може свідчити про відсутність у нього права вимоги щодо виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ.

Разом з тим, неповернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 ЦК України, тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обовязку сплатити вартість фактично поставленого природного газу.

Судова колегія приймає до уваги, що зазначене питання вже було предметом розгляду у Вищому господарському суді України, а саме в постанові від 21.07.2015р. по справі №902/1598/14, в постанові від 02.06.2015р. по справі №904/8409/14, в постанові від 14.06.2016р. по справі №914/4191/15 тощо.

З огляду на вищевикладене, апеляційна інстанція дійшла висновку, що матеріалами справи доведене несвоєчасне виконання відповідачем своїх зобовязань за договором в частині розрахунків за отриманий природний газ.

Згідно зі статтею 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У пункті 30.1 статті 30 Закону України Про платіжні системи та переказ коштів в Україні визначено, що переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі.

За змістом п.1.9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Позивачем заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 94977,76грн. за загальний період 20.02.2013р. 23.07.2015р. Судовою колегією перевірено розрахунки позивача із урахуванням розяснень пленуму, приписів законодавства та встановлено, що у них допущено помилки. Зокрема, при розрахунку 3% річних позивачем не враховано приписи ч.5 ст.254 ЦК України, а також безпідставно включено в період часу, за який здійснюється стягнення, день фактичної оплати.

Зробивши власний розрахунок, Донецький апеляційний господарський дійшов висновку, що окремо за кожним актом приймання-передачі природного газу, виходячи з дати початку порушення грошового зобовязання, суми боргу, що існувала у спірний період, дат здійснених відповідачем оплат, належний до стягнення розмір 3% річних за загальний період 20.02.2013р. 22.07.2015р. становить суму 86162,59грн., тому в решті позовних вимог про стягнення 3% річних слід відмовити, як нарахованих та заявлених до стягнення необґрунтовано.

Звертаючись з позовною заявою, Публічне акціонерне товариство Національна акціонерна компанія Нафтогаз України просило стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз 325698,55грн. інфляційних: за зобовязаннями березня 2013р. - за травень 2013р.; за зобовязаннями січня 2015р. - за березень 2015р.; за зобовязаннями лютого 2015р. - за квітень 2015р.; за зобовязаннями березня 2015р. - за травень 2015р.; за зобовязаннями квітня 2015р. - за червень 2015р.

Відповідно до п.3.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань №14 від 17.12.2013р., індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та ст.ст. 17, 18 Закону України "Про інформацію" використовується та є офіційним індекс, розрахований Державною службою статистики України, який наводиться з одним десятковим знаком після коми.

Перевіривши розрахунок інфляційних, здійснений позивачем, судова колегія зазначає, що він не відповідає наведеним вище приписам. Так, позивачем помилково нараховано інфляційні за зобовязаннями березня 2013р., за зобовязаннями січня 2015р., за зобовязаннями лютого 2015р. Нараховуючи інфляційні за зобовязаннями березня 2015р. та за зобовязаннями квітня 2015р., позивачем невірно визначено суму боргу, що існувала на останній день місяця.

Зробивши власний розрахунок, Донецький апеляційний господарський суд зазначає, що стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні в розмірі 58300,14грн., в решті позовних вимог про стягнення інфляційних слід відмовити.

Крім 3% річних та інфляційних позивач просить стягнути пеню в розмірі 1175819,16грн. за загальний період 20.02.2015р. - 23.07.2015р.

Відповідно до ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до статті ст.549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом 7.2 договору (в редакції додаткової угоди №2 від 31.12.2013р.) сторони передбачили, що у разі якщо до 20 числа місяця, наступного за місяцем закінчення строку дії договору в частині поставки газу (розділ ХІ договору), покупець не здійснить повну оплату фактично отриманого за договором природного газу, покупець зобовязується (крім суми заборгованості) сплатити продавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу (п.6.1 договору).

Враховуючи, що пеня, як умова відповідальності за порушення строку виконання грошового зобовязання, узгоджена сторонами по договору саме в вищенаведеній редакції, та враховуючи зміст додаткової угоди №16 від 19.06.2015р., згідно якої договір №13-217-Б від 04.01.2013р. вважається таким, що припинив дію в частині поставки природного газу з 01.07.2015р., судова колегія дійшла висновку, що право на нарахування пені виникло у позивача 20.07.2015р. Тому, саме з цієї дати позивач має право на нарахування відповідачу пені за порушення останнім строків виконання грошового зобовязання. Під час здійснення розрахунків, які додані до позовної заяви, позивачем цього враховано не було.

Донецький апеляційний господарський суд дійшов висновку, що вимога про стягнення пені підлягає частковому задоволенню. Так, за період часу 20.07.2015р. - 22.07.2015р. належний до стягнення розмір пені становить суму 1325,26грн.

При цьому, апеляційна інстанції виходила з обставин щодо виникнення спірного боргу, умов договору, суми простроченого боргу, що існувала протягом розрахункового періоду, дати початку нарахування, дат здійснених відповідачем оплат, остаточну дату погашення відповідачем суми заборгованості та враховуючи той факт, що день фактичної сплати суми боргу не включається в період часу, за який здійснюється стягнення.

З огляду на вищевикладене, судова колегія зазначає, що доводи, викладені в апеляційній скарзі, знайшли своє підтвердження при апеляційному перегляді справи. Висновки суду першої інстанції є помилковими, оскільки вони зроблені без урахування наведених вище норм матеріального права. Враховуючи доведеність факту прострочення Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз оплати отриманого в період січень 2013р. червень 2015р. природного газу за договором №13-217-Б на купівлю-продаж природного газу від 04.01.2013р., зробивши власний розрахунок пені, 3% річних та інфляційних, судова колегія дійшла висновку про наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України. Керуючись ст.104 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд зазначає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, оскаржуване рішення підлягає скасуванню.

Відповідно до ст.49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подання позовної заяви та за подання апеляційної скарги покладаються на сторін пропорційному розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст.43, 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України на рішення господарського суду Запорізької області від 06.07.2016р. (повний текст підписано 11.07.2016р.) по справі №908/285/16 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Запорізької області від 06.07.2016р. (повний текст підписано 11.07.2016р.) по справі №908/285/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України - задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз (69035, м.Запоріжжя, вул.Заводська, буд.7, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) 1325,26грн. пені, 58300,14грн. інфляційних, 86162,59грн. 3% річних та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 2186,82грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації Запоріжгаз (69035, м.Запоріжжя, вул.Заводська, буд.7, ) на користь Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України (01001, м.Київ, вул.Б.Хмельницького, буд.6, ) судовий збір за подання апеляційної скарги в розмірі 2405,50грн.

Доручити господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Головуючий суддя Судді:ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Надруковано 6 примірників: 1 позивачу; 1 відповідачу; 1 третій ос.; 1 до справи; 1 ДАГС; 1 ГСЗО