КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2016 р. Справа№ 914/1771/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Тістечко Ю.Я., довіреність від 22.01.2016 №845/13-70-10/18;

від відповідача - Гончаров Д.О., довіреність від 07.04.2015 № б/н;

від третьої особи - Матвієвський А.О., довіреність від 10.06.2015 № б/н,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" на рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2016 у справі №914/1771/15 (суддя Паламар П.І.) за позовом Львівської митниці Державної фіскальної служби України до товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп", за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Групп" про стягнення 467 785,58 грн.

ВСТАНОВИВ:

Львівська митниця Державної фіскальної служби України звернулася до господарського суду з позовом про стягнення неустойки за неналежне виконання договору відповідального зберігання № 521 від 29 липня 2014 р. в сумі 467 785,58 грн. (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Рішенням господарського суду міста Києва від 24.05.2016 у справі №914/1771/15 позовні вимоги задоволено: вирішено стягнути з відповідача 467 785,58 грн. неустойки.

При ухваленні рішення суд дійшов висновку, що несвоєчасне повернення відповідачем позивачу майна зі зберігання, а також ненадання доступу до майна поклажодавця його представникам є підставою для нарахування неустойки.

Не погодившись із прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2016 у справі №914/1771/15 скасувати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги скаржник, як на підставу для звільнення його від відповідальності у вигляді сплати неустойки, посилається на те, що він є власником вказаного майна, яке при цьому зберігалося на його ж складі.

Представники апелянта та третьої особи в судовому засіданні 05.09.2016 підтримали вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

На підставі укладеного між позивачем (як поклажодавцем) та відповідачем (як зберігачем) договору № 521 відповідального зберігання від 29 липня 2014 р., додаткової угоди № 1 від 30 вересня 2014 р. до нього на митний склад останнього були передані 9 двигунів ЯМЗ-5340.1000175-20 з обладнанням (заводські номери Е0008473, Е0008474, Е0008488, Е0008489, Е0008510, Е0008511, Е0008512, Е0008513, Е0008514), які перебувають під митним контролем.

Наведене підтверджується актом про приймання-передачі товарів (предметів) на відповідальне зберігання № 176 від 29 липня 2014 р.

Згідно п. 3.1.5 договору зберігач зобов'язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Пунктом 3.1.6 договору передбачено, що зберігач зобов'язаний надати доступ до майна поклажодавця його представникам для проведення інвентаризації чи для інших цілей.

Відповідно до умов п. 5.3 договору у випадку неповернення майна поклажодавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажодавцеві неустойку у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожен день затримки.

У випадку ненадання доступу до майна поклажодавця його представникам для проведення інвентаризації чи для інших цілей, зберігач повинен виплатити поклажодавцеві неустойку у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожен такий не допуск (п. 5.4 договору).

Відповідачем 9 жовтня 2014, 19 листопада 2014 та 12 січня 2015 років не було надано позивачу доступ до майна поклажодавця.

Так, наявними у матеріалах справи актами про недопуск на склад для проведення інвентаризації товарів, що знаходяться на відповідальному зберіганні від 9 жовтня 2014, 19 листопада 2014 та 12 січня 2015 років підтверджується факт недопуску представників позивача до переданого на відповідальне зберігання відповідачу майна.

Позивач 30 квітня 2015 р. звернувся до відповідача з вимогою № 5041/13-70-10/15 про повернення йому майна переданого за договором відповідального зберігання у 5-дений строк з моменту одержання цієї вимоги.

Вказана вимога була отримана відповідачем 07.05.2015, проте у встановлений строк майно позивачу повернуто не було.

Лише 28.04.2016 відповідач повернув позивачу передане останнім на зберігання майно загальною вартістю 827 939,06 грн., а саме, 9 двигунів ЯМЗ-5340.1000175-20 з обладнанням (заводські номери Е0008473, Е0008474, Е0008488, Е0008489, Е0008510, Е0008511, Е0008512, Е0008513, Е0008514), що підтверджується актом прийому-передачі товарів (предметів) № 59 від 28 квітня 2016 р.

Крім цього, 28.04.2016 відповідач оплатив позивачу витрати за зберігання вказаного майна на загальну суму 358 537, 81 грн.

Враховуючи те, що відповідачем було допущено прострочення повернення позивачу майна, а також не надано доступ до майна поклажодавця його представникам, Львівська митниця Державної фіскальної служби України звернулась до суду з позовом (з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог) про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" неустойки в сумі 455 366, 48 грн. (згідно п. 5.3 договору) та неустойки в сумі 12 419, 10 грн. (згідно п. 5.4 договору).

Суд першої інстанції, з огляду на прострочення відповідачем зобов'язання з повернення майна та враховуючи не надання останнім доступу до майна поклажодавця, задовольнив вказані вимоги позивача.

Колегія суддів погоджується з наведеним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Статтею 936 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Статтею 938 Цивільного кодексу України визначено наступні строки зберігання.

1. Зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання.

2. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

3. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Згідно п. 3.1.5 договору зберігач зобов'язаний повернути майно поклажодавцеві за першою вимогою останнього.

Позивач 30 квітня 2015 р. звернувся до відповідача з вимогою № 5041/13-70-10/15 про повернення йому майна переданого за договором відповідального зберігання у 5-дений строк з моменту одержання цієї вимоги.

Вказана вимога була отримана відповідачем 07.05.2015, проте у встановлений строк майно позивачу повернуто не було.

При цьому, як вже було зазначено, лише 28.04.2016 відповідач повернув позивачу передане останнім на зберігання майно.

Отже, відповідачем було допущено прострочення виконання зобов'язання з повернення майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Відповідно до умов п. 5.3 договору у випадку неповернення майна поклажодавцеві за першою вимогою, зберігач повинен виплатити поклажодавцеві неустойку у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожен день затримки.

Враховуючи допущене відповідачем прострочення повернення майна позивач обґрунтовано вимагає стягнення зі зберігача неустойки в сумі 455 366, 48 грн.

Пунктом 3.1.6 договору передбачено, що зберігач зобов'язаний надати доступ до майна поклажодавця його представникам для проведення інвентаризації чи для інших цілей.

Наявними у матеріалах справи актами про недопуск на склад для проведення інвентаризації товарів, що знаходяться на відповідальному зберіганні від 9 жовтня 2014, 19 листопада 2014 та 12 січня 2015 років підтверджується факт недопуску представників митниці (позивача) до переданого на відповідальне зберігання відповідачу майна.

У випадку ненадання доступу до майна поклажодавця його представникам для проведення інвентаризації чи для інших цілей, зберігач повинен виплатити поклажодавцеві неустойку у розмірі 0,5 % від вартості майна за кожен такий не допуск (п. 5.4 договору).

За наведених обставин, враховуючи те, що відповідач допуск до майна поклажодавця його представникам для проведення інвентаризації не надав, вимоги позивача про стягнення неустойки в сумі 12 419, 10 грн. є також обґрунтованими.

Посилання апелянта, як на підставу для звільнення його від відповідальності у вигляді сплати неустойки, на те, що він є власником вказаного майна, яке при цьому зберігалося на його ж складі не впливають на результат розгляду даного спору.

Згідно ст. 242 Митного кодексу України товари, що зберігаються на складах органів доходів і зборів під митним контролем, можуть бути видані їх власникам або уповноваженим ними особам, а також особам, до яких протягом строку зберігання перейшло право власності на ці товари або право володіння ними, лише після митного оформлення зазначених товарів, відшкодування витрат органів доходів і зборів на їх зберігання та сплати відповідних митних платежів.

Враховуючи те, що відповідач не відшкодовував витрат органів доходів і зборів на зберігання майна, згідно вказаної статті воно не могло бути повернуто відповідачу, а відповідно до ч. 4 ст. 239 Митного кодексу України таке зберігання на складі відповідача вважається зберіганням на складі органу доходів і зборів.

Крім цього, на підставі укладеного між сторонами договору відповідач взяв на себе зобов'язання, зокрема, надати доступ до майна поклажодавця його представникам для проведення інвентаризації чи для інших цілей, а також повернути майно поклажодавцеві за його першою вимогою.

Вказаного відповідачем належним чином виконано не було, отже відповідно позивач обґрунтовано вимагає стягнення зазначених сум неустойки.

При цьому, в контексті доводів апелянта, суд виходить з презумпції правомірності правочину, закріплену в ст. 204 Цивільного кодексу України.

За даною нормою правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Правочин, на підставі якого заявлені позовні вимоги не визнавався недійсним в судовому порядку.

Тому, позивач обґрунтовано заявив вимоги про стягнення санкцій, передбачених даним договором.

За наведених обставин, доводи апелянта не спростовують висновків викладених в оскаржуваному рішенні, а тому відповідно не можуть бути підставою для його скасування.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Сіті Транспорт Груп" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 24.05.2016 у справі №914/1771/15 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №914/1771/15 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

М.А. Дідиченко