ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13.09.2016 Справа № 904/1914/16

Дніпропетровський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді: Паруснікова Ю.Б. (доповідач);

суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.

секретар судового засідання: Однорог О.В.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1, довіреність № 1 від 20.01.2016;

відповідач - 1 ОСОБА_2, довіреність № 1606-03/1 від 03.06.2016;

відповідач-2: не зявився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» на рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2016 по справі № 904/1914/16 (суддя Євстигнеєва Н.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект», м. Дніпропетровськ

до відповідача-1 Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», м. Львів

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-промислове підприємство ТД», м. Дніпропетровськ

про стягнення 164896,41 грн., -

ВСТАНОВИВ:

06 червня 2016 року рішенням господарського суду Дніпропетровської області по даній справі в задоволенні позовних вимог відмовлено, а судові витрати віднесено на позивача.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване обґрунтованістю позовних вимог в частині невиконання відповідачем-1 своїх зобовязань за договором по оплаті поставленого позивачем товару на суму 85228,99 грн. При цьому судом в порядку ст. 267 ЦК України відмовлено позивачу в задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності.

Крім того, місцевим господарським судом визнано вимогу позивача до відповідача-2, як поручителя, такою, що не підлягає задоволенню, оскільки договором поруки не встановлено строку припинення поруки, а термін дії договору поруки не є строком припинення поруки, тобто в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України зобовязання відповідача-2, як поручителя, є припиненим.

При цьому судом встановлено часткове виконання відповідачем-2 договору поруки сплатою на рахунок позивача 1000,00 грн.

Також судом відхилено доводи відповідача-1 про те, що недотримання позивачем досудового порядку врегулювання спору, зокрема вимог п.4 договору, є підставою для відмови в задоволенні позовних вимог.

Доводи відповідача-1 про укладення між позивачем та відповідачем-2 удаваного правочину суд визнав безпідставними, оскільки договір поруки не було визнано недійсним, а в силу ст. 204 ЦК України правомірність правочину презюмується.

Непогоджуючись з рішенням господарського суду позивач звернувся до Дніпропетровського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, згідно якої просив рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги позивача в повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на незаконність та необґрунтованість рішення суду, яке на його думку прийняте з порушенням місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права.

За своїм змістом апеляційна скарга фактично зводиться до неправомірності прийнятого місцевим господарським судом рішення, яким позивачу відмовлено в задоволенні позову у звязку зі спливом позовної давності.

Ухвалою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 апеляційну скаргу призначено до розгляду в судовому засіданні на 21.07.2016.

21.07.2016 розгляд справи відкладався на 04.08.2016.

04.08.2016 строк розгляду справи продовжено до 13.09.2016 та відкладено на 01.09.2016.

31.08.2016 згідно з розпорядженням керівника апарату суду № 1132/16 здійснено автоматичну заміну складу колегії на ОСОБА_3 головуючого суддю, суддів: Верхогляд Т.А., Чередка А.Є.

01.09.2016 розгляд справи було відкладено на 13.09.2016.

07.09.2016 на адресу апеляційного господарського суду від відповідача-1 надійшов відзив на апеляційну скаргу, у відповідності до якого останній просив залишити оскаржуване рішення без змін, а скаргу ТОВ ВТП «Будкомплект» без задоволення.

13.09.2016 у судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Судова колегія в межах вимог, передбачених ст. 101 ГПК України, розглянувши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставинам справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення скасуванню, з огляду на наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом 01.06.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» (постачальник) та філією «Стрийська дорожньо - експлуатаційна дільниця» Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (покупець) укладено договір поставки № 23, відповідно до п. 1.1. якого постачальник зобовязується передати у погоджені строки, а покупець прийняти і оплатити на умовах, викладених в договорі, щебінь гранітний фракція 0-30 мм (далі - товар), найменування, кількість, ціна в накладних документах на товар, які оформлюються на кожну окрему партію товару.

Товар поставляється погодженими партіями, у відповідності з заявками покупця на постачання тієї чи іншої партії товару. Заявка вважається оформленою покупцем належним чином, якщо вона була надіслана письмово (факсом або електронною поштою). Постачання товару підтверджується накладними документами на товар (видатковими накладними та/або актами приймання-передачі, товарно-транспортними накладними), які підписані представниками обох сторін ( п.2.1. договору).

Ціна товару на щебінь фр. 0-30 мм складає 92,00 грн. за 1 куб м., в тому числі ПДВ, залізничний тариф, послуги залізниці, експедирування та страхування вагонів сплачується додатково (п. 3.1. договору).

Загальна вартість договору складає 92 000,00 грн. (п. 3.2. договору).

Відповідно до п. 3.3. договору поставки розрахунки за кожну партію товару, в тому числі відшкодування вартості транспортних витрат постачальника (у разі поставки товару транспортом постачальника) здійснюється покупцем протягом 5 (пяти) календарних днів з моменту отримання товару.

Право власності на товар переходить до покупця з дати поставки товару, що вказана в накладних на товар (видаткових накладних та/або акти приймання-передачі) (п. 3.4. договору).

Датою оплати вважається дата зарахування грошових коштів банківською установою на банківський рахунок постачальника (п. 3.5. договору).

За приписами п. 6.1. договір вступає в силу з дня його підписання сторонами і діє до 31.12.2012, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами своїх зобовязань за цим договором.

Згідно матеріалів справи договір укладено філією відповідача-1 без вказівки від імені якої юридичної особи укладено договір.

Згідно розяснення Пленуму ВГСУ № 11 від 29.05.2013, якщо керівник відособленого підрозділу юридичної особи мав відповідні повноваження, але у правочині помилково відсутні вказівки на те, що її укладено від імені юридичної особи, то ця обставина не може бути підставою для визнання правочину недійсним. У таких випадках правочин слід вважати вчиненим від імені юридичної особи.

Матеріали справи не містять обмежень щодо укладання договорів керівником філії від імені відповідача-1.

Згідно п. 3.3. положення філії «Стрийська ДЕД» філія може від імені і за дорученням директора підприємства укладати договори відповідно до предмета діяльності підприємства.

На вимогу апеляційного суду відповідачем-1 не надано довіреність на керівника філії на момент укладення договору. При цьому відповідачем-1 в суді першої інстанції не заперечувались повноваження керівника філії на укладення даного договору.

Таким чином договір слід вважати укладеним керівником філії від імені відповідача-1 в межах наданих йому повноважень.

Крім того надана на вимогу колегії суддів податкова декларація відповідача-1 в графі 165 (додаток № 5) містить відомості щодо відображення господарської операції за даним договором з позивачем (а. с. 187-194), що свідчить про наступне схвалення даної угоди відповідачем-1 відповідно до ч. 2 ст. 241 ЦК України.

Одночасно з укладанням договору поставки 01 червня 2012 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» в особі директора ОСОБА_4 (кредитор) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Торгово-промислове підприємство ТД» в особі ОСОБА_5 (поручитель, або відповідач-2) укладено договір поруки (а. с. 21-22).

Згідно п. 1.1. договору поруки, поручитель зобовязується солідарно відповідати перед кредитором на суму не більше 2000,00 грн. за виконання Стрийською дорожньо - експлуатаційною дільницею дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» стосовно оплати вартості товару поставленого кредитором боржнику в рамках виконання договору поставки № 23 від 01.06.2012.

Отже, основним договором в договорі поруки є договір поставки № 23 від 01.06.2012, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» (кредитор) та філією «Стрийська дорожньо - експлуатаційна дільниця» Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (боржник).

Відповідно до п. 3.1. договору поручитель і боржник несуть солідарну відповідальність перед кредитором за виконання зобовязань в частині оплати вартості товару за основним договором.

Сторони несуть відповідальність за збитки, спричинені один одному у випадку невиконання або неналежного виконання зобовязань за цим договором (п. 3.2. договору поруки).

Відповідно до п. 4.1. договору поруки цей договір вступає в силу з моменту його підписання і діє до 31.12.2016.

На виконання умов договору поставки постачальник поставив покупцю товар на суму 85228,99 грн., що підтверджується видатковими накладними: № 636 від 05.06.2012 на суму 16978,69 грн.; № 641 від 05.06.2012 на суму 25593,71 грн.; № 642 від 05.06.2012 на суму 25593,71 грн.; № 643 від 05.06.2012 на суму 17062,88 грн. підписаними сторонами та скріпленими печатками без будь-яких претензій та зауважень (а. с. 18-19 том 1), що не заперечується сторонами.

Вказані документи містять посилання на договір та залізничні накладні, які надані відповідачем-1 та містяться в матеріалах справи (а. с. 105-106).

Крім того факт поставки підтверджується актом звірки взаєморозрахунків сторін від 31.12.2013, а також податковою декларацією відповідача-1 за 2012 рік (додаток № 5 графа 165), згідно якої відображено господарську операцію за даним договором з відповідачем.

Вказані обставини спростовують заперечення відповідача-1 щодо отримання товару за договором.

Станом на 31.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю Виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» в особі ОСОБА_4, та Дочірнім підприємством «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України», в особі ОСОБА_6 підписано акт звірки взаєморозрахунків за договором поставки № 23 від 01.06.2012 за період з 01.06.2012 по 31.12.2014 на суму 85228,99 грн. (а. с. 20).

Станом на час розгляду справи відповідач-1 свої зобовязання по оплаті поставленого позивачем товару не виконав, доказів сплати заборгованості у сумі 85228,99 грн. не надав.

Позивач посилається на невиконання відповідачем-1 передбачених договором зобовязань по оплаті поставленого йому товару за вищенаведеними видатковими накладними, наявність боргу відповідача-1 у розмірі 85228,99 грн. та невиконання відповідачем-2 взятого на себе зобовязання солідарно відповідати перед кредитором на суму не більше 2000,00 грн. за спірним договором поставки.

Відповідач-1 проти задоволення позовних вимог заперечував та зазначав про те, що позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами здійснених позивачем поставок за договором видаткові накладні не містять всіх обовязкових реквізитів передбачених ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність».

Відповідач-2 проти вимог позовної заяви не заперечував та надав суду докази часткової оплати суми основного боргу за договором поставки у розмірі 1000,00 грн.

Отже предметом виникнення даного спору є невиконання відповідачем-1 умов договору поставки в частині оплати загальної вартості поставленого позивачем товару та часткове невиконання відповідачем-2 взятої на себе солідарної відповідальності за оплату вартості товару на залишок суми боргу у розмірі 1000,00 грн.

Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст.174 Господарського кодексу України (далі ГК України) договір є підставою для виникнення цивільних прав і обовязків (господарських зобовязань).

Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послуги, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Відповідно до ст. 526 ЦК України та ст. 193 ГК України зобовязання повинні виконуватися належним чином згідно умов договору та актів цивільного законодавства, а при відсутності таких вказівок - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно ст. 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобовязання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобовязана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управлена сторона має право вимагати від зобовязаної сторони виконання її обовязку. Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із статтею 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 ст. 691 ЦК України передбачає, що покупець зобовязаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

За змістом ст. 692 ЦК України, покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як зазначалося вище, у відповідності до умов договору (п. 3.3.) покупець зобовязався сплачувати суму за товар протягом 5 (пяти) календарних днів з моменту отримання товару.

Враховуючи умови договору щодо строку оплати за товар (п. 3.3.), положення ч. 1 ст. 692 ЦК України строк оплати товару поставленого позивачем відповідачу-1, поставка якого підтверджується зазначеними вище видатковими накладними є таким, що настав 11 червня 2012 року (оскільки 10 червня 2012 року є вихідним днем).

Таким чином, колегія суддів вважає, що встановивши наявність заборгованості за договором у сумі 85228,99 грн. з посиланням на акт звірки взаємних розрахунків підписаний 31.12.2014 між позивачем та відповідачем-1, місцевий господарський суд дійшов до правильного висновку про обґрунтованість позовних вимог.

Між тим, колегія суддів вважає неправильним рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог, з посиланням на пропуск позивачем строку позовної давності (ст. 267 ЦК України) з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Згідно з п.п. 1, 3 ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

При цьому, до дій, що свідчать про визнання особою свого боргу належить, зокрема, підписання в межах строку позовної давності уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір. (п. 4.4.1. Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.2013 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів»).

Як встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 31.12.2014, тобто в межах строку позовної давності, між сторонами складено та підписано акт звірки взаєморозрахунків за період: 01 червень 2012 31 грудень 2014 років, згідно з яким сторони підтвердили наявність у відповідача-1 перед позивачем заборгованості за договором № 23 від 01.06.2012 на загальну суму 85228,99 грн.

Між тим, відмовляючи в задоволенні позовних вимог місцевий господарський суд виходив з того, що відповідно до посадової інструкції бухгалтера та положення про філію «Стрийська ДЕД» підписання провідним бухгалтером акту звірки взаєморозрахунків не може вважатися таким, що перериває перебіг позовної давності, про застосування якого заявлено відповідачем-1, оскільки ОСОБА_6 не є уповноваженим представником, яка представляє боржника у відносинах з кредитором ані в силу закону, а ні на підставі установчих документів або довіреності.

Колегія суддів не може погодитися з висновками місцевого господарського суду про відмову в задоволенні позову та застосуванням строків позовної давності з підстав, які наведено в рішенні, з огляду на наступне.

Згідно п. 6.2. договору поставки усі зміни і доповнення до договору оформлюються в письмовій формі і вважаються діючими, якщо вони підписані уповноваженими представниками сторін і завірені печатками сторін.

Такі документи як: видаткові накладні, акти приймання-передачі, акти звірки взаєморозрахунків підписуються власноруч уповноваженими на це особами.

Відповідно до ч. 7 ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» головний бухгалтер або особа, на яку покладено ведення бухгалтерського обліку підприємства веде весь бухгалтерський облік на підприємстві та організовує контроль за відображенням на рахунках бухгалтерського обліку всіх господарських операцій.

Місцевим господарським судом встановлено та матеріалами справи підтверджується той факт, що вказаний акт взаєморозрахунків від імені відповідача-1 підписаний ОСОБА_6, яка прийнята на посаду провідного бухгалтера філії «Стрийська ДЕД» ДП «Львівський облавтодор» ДАК «Автомобільні дороги України» у відповідності до наказу про прийом на роботу від 23.09.2005 № 104 (а. с. 104).

Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідно до вимог чинного законодавства провідний бухгалтер ОСОБА_6 підписала акт звірки та скріпила його печаткою підприємства, маючи відповідні на це повноваження, в межах здійснення бухгалтерського обліку та посадових обовязків, що свідчить про фактичне визнання наявності боргу у відповідача-1 перед позивачем з оплати за поставлений останнім товар за договором.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 20.04.2016 по справі № 911/4068/15).

Положення вказаного Закону, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, не враховані судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення, що призвело, на думку колегії суддів, до помилкових висновків по справі щодо підписання від імені відповідача-1 акту звірки взаєморозрахунків не уповноваженою на це особою.

При цьому, посилання відповідача-1 на довідку від 25.04.2016 за вих. № 55, яка підписана начальником філії «Стрийська ДЕД» та свідчить про те, що довіреність на бухгалтера ОСОБА_6 на підписання акту звірки з ТОВ ВТП «Будкомплект» філією не видавалася та не передавалася з актом звірки на ТОВ ВТП «Будкомплект», колегія суддів не приймає до уваги, оскільки відповідачем-1 не надано суду доказів того, що на підприємстві окрім провідного бухгалтера ОСОБА_6, на момент підписання акта взаєморозрахунку, працював інший бухгалтер, який мав відповідні повноваження для підписання такого роду актів та мав доступ до печатки підприємства.

Матеріали справи не містять доказів, які б свідчили про втрату, підробку чи інше незаконне використання третіми особами печатки відповідача всупереч його волі.

Крім того наявні матеріали справи свідчать про те, що провідний бухгалтер ОСОБА_6 підписувала також й інші акти звірки взаєморозрахунків між сторонами за даним договором (а. с. 20, 149-151). Вказані акти також засвідчені печаткою підприємства відповідача-1.

З огляду на вище викладене, колегія суддів вважає, що звертаючись 22.03.2016 з даним позовом до суду, позивач дотримався визначеного Законом строку позовної давності, довів перед судом належними доказами обставини невиконання відповідачем-1 свого обовязку з оплати поставленого позивачем товару за договором у сумі 85228,99 грн., а тому позов в цій частині слід задовольнити у повному обсязі.

Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошових зобовязань на вимогу кредитора, зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За порушення відповідачем виконання грошового зобовязання на загальну суму 85228,99 грн. позивачем нараховано відповідачу-1 до сплати інфляційні збитки за період з вересня 2012 січень 2016 включно на суму 68336,60 грн., а також 3 % річних за порушення грошового зобовязання за період з 21.06.2012 по 03.02.2016 на суму 9330,82 грн.

Колегією суддів перевірено розрахунок втрат від інфляції на загальну суму боргу 85228,99 грн. за період з вересня 2012 - січень 2016, їх розмір відповідає розміру заявленому позивачем та становить 68336,60 грн.

Згідно розрахунку колегією суддів 3% річних за період прострочення грошового зобовязання починаючи з 21.06.2012 по 03.02.2016 на загальну суму боргу 85228,99 грн. За вказаний період, загальна сума 3% річних складає 9267,78 грн. та підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Розрахунок проведено у відповідності до листа Верховного Суду України «Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ» від 03.04.1997 № 62-97р, в системі «Ліга Закон».

Висновок місцевого господарського суду про відсутність підстав для задоволення вимоги позивача до відповідача-2, як поручителя з тих підстав, що договором поруки не встановлено строку припинення поруки, а термін дії договору поруки не є строком припинення поруки, тобто в силу ч. 4 ст. 559 ЦК України зобовязання відповідача-2, як поручителя є припиненим, колегія суддів вважає неправильним з огляду на наступне.

Згідно частини 1 та 2 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку.

Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником.

Порукою може забезпечуватися виконання зобовязання частково або у повному обсязі.

Положеннями частин 1 та 2 ст. 554 ЦК України визначено, що у разі порушення боржником зобовязання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки.

Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності.

За змістом ч. 4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки.

Порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора.

Із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець повязує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України).

Застосоване в цій нормі поняття «строк чинності поруки» це строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобовязання.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України (постанова від 15.10.2015 по справі № 904/75/15).

У справі, яка переглядається, умовами договору поруки (п. 4.1.) встановлено строк його дії з моменту підписання до 31.12.2016.

Даним пунктом договору сторони передбачили строк дії договору, на що суд першої інстанції не звернув уваги та вказав на те, що строк припинення поруки в договорі поруки сторонами не встановлений, а термін дії договору поруки 31.12.2016 не є строком припинення поруки, що на думку колегії суддів не ґрунтується на вимогах Закону.

У звязку з порушенням боржником виконання зобовязань за основним договором позивач листом від 04.11.2015 за вих. № 81-П (в межах дії договору поруки) звернувся до відповідача-2 з вимогою про негайне виконання зобовязання за боржника з урахуванням розміру обмеження відповідальності поручителя встановленого у договорі поруки на суму 2000,00 грн. (а. с. 75).

У відповідь на лист позивача, відповідач-2 листом від 09.11.2015 вих. № 09/11 повідомив про те, що підприємством планується перерахування в якості погашення поручителем заборгованості боржника у сумі 1000,00 грн., а залишок заборгованості через незадовільний фінансовий стан підприємство зобовязалося сплатити позивачеві найближчим часом (а. с. 77).

Платіжним дорученням від 12.05.2016 відповідач-2 здійснив часткову оплату по договору поруки б/н від 01.06.2012 перерахувавши на рахунок позивача 1000,00 грн. (а. с. 78), тобто частково виконав своє зобовязання за основним договором.

Залишок суми за договором поруки складає 1000,00 грн., що підлягає стягненню з відповідача-2. В іншій частині щодо стягнення заборгованості з відповідачів провадження по справі на суму 1000,00 грн. підлягає припиненню у звязку зі сплатою суми боргу після предявлення позову з віднесенням на відповідачів витрат по сплаті судового збору в цій частині, як на винну сторону.

Стягненню з відповідача-1 на користь позивача підлягають: сума основного боргу 84228,99 грн., інфляційні втрати у сумі 68336,60 грн., 3 % річних у сумі 9267,78 грн. В іншій частині позовних вимог до відповідача-1 відмовити.

З огляду на вищезазначене, судова колегія апеляційного господарського суду вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими, рішення господарського суду Дніпропетровської області таким, що прийняте з порушення норм матеріального та процесуального права, а тому його слід скасувати та прийняти нове рішення.

Відповідно до вимог ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору покладаються на відповідачів-1 та 2 пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 49, 101, 103, 105 ГПК України, Дніпропетровський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» задовольнити.

Рішення господарського суду Дніпропетровської області від 06.06.2016 по справі № 904/1914/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким:

Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» задовольнити частково.

Стягнути з Дочірнього підприємства «Львівський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (79053, м. Львів, вул. Володимира Великого, 54, ідентифікаційний код 31978981) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» (49017, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Матлахова, 14, ідентифікаційний код 13452399) 84228,99 грн. заборгованості за договором, 68336,60 грн. втрат від інфляції, 9267,78 грн. 3% річних, 2442,50 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 2686,75 грн. судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Торгівельно-промислове підприємство ТД» (49050, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Володі Дубініна, будинок 3, ідентифікаційний код 32627569) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-транспортне підприємство «Будкомплект» (49017, Дніпропетровська область, м. Дніпропетровськ, вул. Матлахова, 14, ідентифікаційний код 13452399) 1000,00 грн. основного боргу, 30,95 грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 34,05 грн. судового збору за перегляд справи судом апеляційної інстанції.

Провадження по справі в частині стягнення суми основного боргу у сумі 1000,00 грн. відносно відповідача-1 та 2 припинити.

В іншій частині позову відмовити.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови підписано 19.09.2016.

Головуючий Ю.Б. Парусніков

Судді: Т.А. Верхогляд

ОСОБА_7