ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

"19" вересня 2016 р. Справа № 918/1393/15

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Фаєвській Л.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали скарги Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 11 липня 2016 року №7-3/1139 на дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 918/1393/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс"

до Приватного підприємства фірми "Алрі",

Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" та

Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Вівад"

про стягнення заборгованості в сумі 9 904 070 грн. 24 коп.,

за участі представників:

від позивача - ОСОБА_1, довіреність № 2 від 12 листопада 2015 року;

від відповідача-1 - не з'явився;

від відповідача-2 (скаржника) - ОСОБА_2, довіреність № 04-04/02 від 4 квітня 2016 року;

від відповідача-3 - не з'явився;

від Департаменту ДВС Міністерства юстиції України ОСОБА_3, довіреність № 20-22/132/20.3-03 від 28 березня 2016 року.

ВСТАНОВИВ:

11 грудня 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" (далі Товариство) звернулося до Господарського суду Рівненської області з позовом до Приватного підприємства фірми "Алрі" та Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" (далі Підприємство) про стягнення заборгованості в сумі 9 904 070 грн. 24 коп. У вказаному позові Товариство просило суд стягнути з Приватного підприємства фірми "Алрі" 1 000 грн. 00 коп. заборгованості за договором поруки від 11 вересня 2012 року № 01/12 та стягнути з Підприємства 5 959 120 грн. основного боргу, 741 516 грн. 40 коп. пені, 2 938 791 грн. 68 коп. інфляційних втрат та 264 162 грн. 16 коп. 3% річних.

Ухвалою суду від 11 грудня 2015 року порушено провадження у справі № 918/1393/15 та призначено її до розгляду.

Ухвалою суду від 25 лютого 2016 року до участі у справі № 918/1393/15 залучено Товариство з обмеженою відповідальністю Фірму "Вівад" як іншого відповідача.

Рішенням Господарського суду Рівненської області суду у цій справі від 28 березня 2016 року позов задоволено частково. Стягнуто з Підприємства на користь Товариства основну заборгованість, що виникла у період з 6 червня 2014 року по 24 липня 2014 року в сумі 8 378 860 грн., 5 138 189 грн. 16 коп. інфляційних втрат, 414 651 грн. 10 коп. 3% річних та 205 802 грн. 12 коп. витрат по оплаті судового збору. Крім того, зазначеним рішенням солідарно стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Вівад" та Підприємства на користь Товариства 100 000 грн. 00 коп. заборгованості за договором поруки від 11 вересня 2012 року № 2 та стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Вівад" на користь позивача 735 грн. 97 коп. витрат по оплаті судового збору. Водночас у задоволенні решти позовних вимог Товариства було відмовлено.

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 24 травня 2016 року рішення господарського суду Рівненської області від 28 березня 2016 року у вказаній справі залишено без змін.

1 червня 2016 року на виконання вищенаведеного рішення місцевого господарського суду видано відповідні накази.

15 липня 2016 року Підприємство звернулось до Господарського суду Рівненської області зі скаргою на дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України (далі Відділ) від 11 липня 2016 року №7-3/1139, в якій просило:

- визнати незаконною та скасувати постанову Відділу від 10 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт майна Підприємства;

- визнати незаконною та скасувати постанову Відділу від 21 червня 2016 року про стягнення зі скаржника 1 413 750 грн. 24 коп. виконавчого збору;

- визнати незаконною та скасувати постанову Відділу від 21 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт коштів Підприємства;

- визнати незаконною бездіяльність Відділу з неприйняття постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

В обґрунтування даної скарги Підприємство посилалося на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 51371698 з примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2016 року № 918/1393/15 була винесена Відділом 10 червня 2016 року та направлена скаржнику 15 червня 2016 року. Вказаною постановою строк для добровільного виконання рішення суду від 28 березня 2015 року було встановлено до 17 червня 2016 року. Водночас зазначений документ був отриманий Підприємством лише 22 червня 2016 року, тобто після встановленого виконавцем строку для добровільного виконання судового рішення, що позбавило скаржника можливості виконати це рішення у добровільному порядку та фактично призвело до неправомірного стягнення з нього виконавчого збору в сумі 1 413 750 грн. 24 коп. за постановою Відділу від 21 червня 2016 року. Крім того, 10 червня 2016 року державним виконавцем, на думку Підприємства, неправомірно було винесено постанову про арешт коштів боржника, оскільки Законом України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" встановлено пряму заборону на звернення стягнення на майно Підприємства. Також державний виконавець Відділу, на думку скаржника, незаконно відмовив Підприємству в задоволенні його заяви про відкладення провадження виконавчих дій з огляду на несвоєчасне отримання боржником постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 червня 2016 року ВП № 51371698.

Ухвалою суду від 15 липня 2016 року причину пропуску Підприємством встановленого законом процесуального строку для подачі скарги було визнано поважною, відновлено скаржнику зазначений пропущений строк, а вищевказану скаргу призначено до слухання в судовому засіданні на 1 серпня 2016 року.

Ухвалою суду від 1 серпня 2016 року розгляд скарги відкладено на 5 вересня 2016 року.

Ухвалою суду від 5 вересня 2016 року строк вирішення скарги було продовжено на 15 днів до 30 вересня 2016 року, а її розгляд відкладено на 19 вересня 2016 року.

До початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява Підприємства від 8 вересня 2016 року № 7/3/1539 (т. 4, а.с. 148-150), в якій скаржник уточнив свої вимоги та просив суд визнати незаконними та скасувати постанови Відділу від 10 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт майна Підприємства, від 21 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт коштів Підприємства та від 21 червня 2016 року про стягнення зі скаржника 1 413 750 грн. 24 коп. виконавчого збору, а також визнати незаконною бездіяльність Відділу з неприйняття постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Також до початку призначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшов відзив Відділу на вказану скаргу Підприємства від 16 вересня 2016 року (т. 4, а.с. 152-154), в якому зазначений орган виконання рішень заперечив проти задоволення скарги Підприємства з огляду на її безпідставність.

Крім того, до початку зазначеного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла аналогічна попередній заява Підприємства від 19 вересня 2016 року (т. 4, а.с. 157-159), в якій скаржник просив суд визнати незаконними та скасувати постанови Відділу від 10 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт майна Підприємства, від 21 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт коштів Підприємства та від 21 червня 2016 року про стягнення зі скаржника 1 413 750 грн. 24 коп. виконавчого збору, а також визнати незаконною бездіяльність Відділу з неприйняття постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Крім того, до початку вказаного судового засідання через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшли письмові пояснення Товариства від 19 вересня 2016 року (т. 4, а.с. 161-164), в яких позивач також зазначив про необґрунтованість вищенаведеної скарги Підприємства.

У судовому засіданні 19 вересня 2016 року представник Підприємства підтримав вимоги, викладені у скарзі від 11 липня 2016 року №7-3/1139, з урахуванням поданих заяв про уточнення вимог від 8 вересня 2016 року № 7/3/1539 та від 19 вересня 2016 року, та наполягав на їх задоволенні.

Представник Відділу в даному засіданні проти задоволення цієї скарги заперечив з підстав, зазначених у відзиві на скаргу від 16 вересня 2016 року.

Представник Товариства також заперечив проти задоволення наведеної скарги з підстав, зазначених у письмових поясненнях позивача від 19 вересня 2016 року.

Приватне підприємство Фірма "Алрі" та Товариство з обмеженою відповідальністю Фірма "Вівад" про дату, час і місце розгляду скарги були повідомлені належним чином, проте явку своїх уповноважених представників у призначене судове засідання не забезпечили.

Частиною 2 статті 121-2 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) передбачено, що неявка боржника, стягувача, прокурора чи представника органу Державної виконавчої служби в судове засідання не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення представників Підприємства, Товариства та Відділу, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищенаведеної скарги з огляду на наступне.

Відповідно до статті 124 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов'язковими до виконання на всій території України.

Статтею 115 ГПК України встановлено, що рішення, ухвали, постанови господарського суду, які набрали законної сили є обов'язковими на всій території України і виконуються у порядку, встановленому Законом.

Відповідно до частини 1 статті 121-2 ГПК України скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Законом України "Про виконавче провадження" (далі Закон).

Статтею 1 Закону встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до Закону підлягають примусовому виконанню.

Згідно статті 19 Закону підставою відкриття виконавчого провадження є виконавчий документ (у тому числі відповідно до статті 17 Закону наказ на примусове виконання).

Відповідно до частини 3 даної статті у заяві про відкриття виконавчого провадження щодо виконання рішення про майнове стягнення стягувач має право просити державного виконавця накласти арешт на майно та кошти боржника та оголосити заборону на його відчуження.

Судом встановлено, що у червні 2016 року Генеральний директор Товариства звернувся до Відділу із заявою (т. 4, а.с. 98-99), в якій просив прийняти наказ Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2016 року № 918/1393/15, виданий Господарським судом Рівненської області 1 червня 2016 року на виконання рішення даного суду у вказаній справі від 28 березня 2016 року, до примусового виконання. Крім того, у вказаній заяві зазначена особа також просила Відділ при відкритті виконавчого провадження накласти арешт на рухоме та нерухоме майно Підприємства та на кошти, що перебувають на рахунках у банках та інших фінансових установах в межах суми стягнення за виконавчим документом у розмірі 14 137 502 грн. 38 коп.

10 червня 2016 року старшим державним виконавцем Відділу Пироговською-Харітоновою Я.О. була винесена постанова про відкриття виконавчого провадження № 51371698 з виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2016 року, виданого у справі № 918/1393/15 (т. 4, а.с. 166). Вказаною постановою боржнику Підприємству був встановлений строк для добровільного виконання вищевказаного виконавчого документа до 17 червня 2016 року включно.

Крім того, 10 червня 2016 року на підставі вищенаведеної заяви Генерального директора Товариства старшим державним виконавцем Відділу Пироговською-Харітоновою Я.О. було винесено постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, якою накладено арешт на все майно Підприємства в межах суми звернення стягнення у розмірі 14 137 502 грн. 38 коп.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону за заявою стягувача державний виконавець одночасно з винесенням постанови про відкриття виконавчого провадження може накласти арешт на майно та кошти боржника, про що виноситься відповідна постанова.

За таких обставин, зважаючи на передбачене законом право державного виконавця на накладення арешту на майно та кошти боржника, враховуючи наявність відповідної заяви Товариства (стягувача), а також беручи до уваги значну суму стягнення, суд дійшов висновку про законність та обґрунтованість винесення старшим державним виконавцем Відділу постанови від 10 червня 2016 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження.

У той же час посилання Підприємства на приписи Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна" як на підставу для визнання недійсною та скасування вищенаведеної постанови не беруться судом до уваги з огляду на наступне.

Статтею 1 цього Закону встановлено мораторій на застосування примусової реалізації майна державних підприємств та господарських товариств, у статутних капіталах яких частка держави становить не менше 25 відсотків (до яких відноситься Підприємство), до вдосконалення визначеного законами України механізму примусової реалізації майна.

За змістом частини 2 вказаного нормативно-правового акту для цілей цього Закону під примусовою реалізацією майна підприємств розуміється відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності цими підприємствами, а також акцій (часток, паїв), що належать державі в майні інших господарських товариств і передані до статутних капіталів цих підприємств.

У той же час у матеріалах справи відсутні жодні докази, які свідчать про відчуження чи примусову реалізацію об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, що забезпечують ведення виробничої діяльності Підприємствами, в рамках спірного виконавчого провадження, що могло б свідчити про порушення вимог Закону України "Про введення мораторію на примусову реалізацію майна".

Більш того, частиною 1 статті 66 Закону передбачено, що у разі відсутності у боржника - юридичної особи коштів у обсязі, достатньому для покриття заборгованості, стягнення звертається на інше майно, належне такому боржникові або закріплене за ним, у тому числі на майно, що обліковується на окремому балансі філії, представництва та іншого відокремленого підрозділу боржника - юридичної особи (крім майна, вилученого з обороту або обмежуваного в обороті) незалежно від того, хто фактично використовує це майно.

Згідно частини 2 цієї статті у разі якщо на зазначене майно накладається арешт, воно реалізується в такій черговості: у першу чергу - майно, що безпосередньо не використовується у виробництві (цінні папери, легковий автотранспорт, предмети дизайну офісів та інше майно, готова продукція (товари); у другу чергу - об'єкти нерухомого майна, верстати, обладнання, інші основні засоби, а також сировина і матеріали, призначені для використання у виробництві.

У разі накладення арешту на майно другої черги, що належить боржникові - юридичній особі, частка держави у статутному фонді якої становить не менш як 25 відсотків, чи накладення арешту на майно підприємств-боржників, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, державний виконавець протягом трьох робочих днів повідомляє центральному органу виконавчої влади, до сфери управління якого належить майно, або Фонду державного майна України про накладення арешту на майно такого боржника та подає відомості про склад і вартість майна, на яке накладено арешт, а також про розмір вимог стягувача (частина 3 наведеної статті).

Відтак, самим Законом прямо передбачена можливість накладення арешту на майно боржника, частка держави у статутному фонді якого становить не менш як 25 відсотків, що також свідчить про необґрунтованість посилань Підприємства на незаконність винесення постанови про арешт його майна від 10 червня 2016 року.

Крім того, у своїй скарзі боржник також просив суд визнати незаконною та скасувати постанову Відділу від 21 червня 2016 року про стягнення зі скаржника 1 413 750 грн. 24 коп. виконавчого збору. В обґрунтування даної вимоги Підприємство посилалося на те, що постанова про відкриття виконавчого провадження ВП № 51371698 з примусового виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2016 року № 918/1393/15 була винесена Відділом 10 червня 2016 року, направлена скаржнику 15 червня 2016 року та отримана останнім 22 червня 2016 року. Водночас вказаною постановою строк для добровільного виконання рішення суду від 28 березня 2015 року було встановлено до 17 червня 2016 року, тобто боржник отримав цей документ вже після встановленого виконавцем строку для добровільного виконання судового рішення, що, на думку Підприємства, позбавило його можливості виконати це рішення у добровільному порядку та фактично призвело до неправомірного стягнення з нього виконавчого збору в сумі 1 413 750 грн. 24 коп. за постановою Відділу від 21 червня 2016 року.

Проте при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про необґрунтованість вищенаведених вимог з огляду на таке.

Згідно з частиною 2 статті 25 Закону державний виконавець протягом трьох робочих днів з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження.

У постанові державний виконавець вказує про необхідність боржнику самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та зазначає, що у разі ненадання боржником документального підтвердження виконання рішення буде розпочате примусове виконання цього рішення із стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 28 Закону в разі невиконання боржником рішення майнового характеру у строк, встановлений частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного його виконання, постановою державного виконавця з боржника стягується виконавчий збір у розмірі 10 відсотків суми, що підлягає стягненню чи поверненню, або вартості майна боржника, що підлягає передачі стягувачу за виконавчим документом. У разі невиконання боржником у той самий строк рішення, за яким боржник зобов'язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавчий збір стягується в розмірі шістдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - фізичної особи і в розмірі ста двадцяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян з боржника - юридичної особи. У зазначених розмірах виконавчий збір стягується з боржника також у разі повернення виконавчого документа без виконання за письмовою заявою стягувача та у разі виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки та виконання боржником рішення після закінчення строку для самостійного його виконання, зокрема шляхом перерахування коштів безпосередньо на рахунок стягувача.

З матеріалів справи вбачається, що у постанові старшого державного виконавця Відділу Пироговської-Харітонової Я.О. про відкриття виконавчого провадження № 51371698 з виконання наказу Господарського суду Рівненської області від 1 червня 2016 року, виданого у справі № 918/1393/15, Підприємству був встановлений семиденний строк для добровільного виконання вищевказаного виконавчого документа до 17 червня 2016 року включно. Крім того, в даній постанові були зазначені всі передбачені вищенаведеною статтею Закону відомості, зокрема, інформація щодо можливості боржника самостійно виконати рішення у строк до семи днів з моменту винесення постанови та попереджено про стягненням з боржника виконавчого збору і витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, передбачених Законом, в разі ненадання Підприємством документального підтвердження виконання рішення.

У той же час в матеріалах справи відсутні докази добровільного виконання Підприємством своїх грошових зобовязань у встановлений державним виконавцем строк для добровільного виконання.

Посилання боржника на його несвоєчасне повідомлення про наданий строк для добровільного виконання судового рішення, що, на думку скаржника, позбавило його можливості виконати це рішення у добровільному порядку та фактично призвело до неправомірного стягнення з Підприємства виконавчого збору в сумі 1 413 750 грн. 24 коп. за постановою Відділу від 21 червня 2016 року не беруться судом до уваги, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, уповноважений представник скаржника був присутній у судових засіданнях при винесенні Господарським судом Рівненської області рішення від 28 березня 2016 року про стягнення з Підприємства на користь Товариства заборгованості та постанови Рівненського апеляційного господарського суду від 24 травня 2016 року, якою вищенаведене рішення місцевого господарського суду в цій справі було залишено без змін. Відтак, суд дійшов висновку про те, що скаржник був обізнаний про дані рішення та наявність підтвердженого ними обовязку Підприємства сплати Товариству суми грошових коштів, що була предметом спору у справі № 918/1393/15. Отже, боржник не був позбавлений можливості виконати наведене судове рішення у добровільному порядку як до відкриття виконавчого провадження ВП № 51371698, так і до спливу встановленого державним виконавцем строку для його добровільного виконання.

Разом з тим, частиною 1 статті 28 Закону передбачено стягнення виконавчого збору незалежно від вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, передбачених цим Законом.

Слід також зазначити, що Закон не містить положень про покладення на державного виконавця обовязку відслідковувати здійснені ним поштові відправлення та встановлювати дату їх отримання іншими учасниками виконавчого провадження. Водночас даним Законом, зокрема, статтею 25, передбачене право боржника самостійно виконувати рішення в добровільному порядку у строк до семи днів саме з моменту винесення, а не отримання відповідної постанови про відкриття виконавчого провадження.

Також суд зауважує, що у скарзі Підприємства від 11 липня 2016 року № 7-3/1139 відсутні будь які вимоги про визнання протиправними дій (бездіяльності) державного виконавця Відділу щодо несвоєчасного направлення боржнику постанови про відкриття виконавчого провадження від 10 червня 2016 року.

Вимоги скаржника про визнання незаконною та скасування постанови Відділу від 21 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт коштів Підприємства також визнаються судом необгрунтованими з огляду на встановлений судом факт невиконання боржником рішення Господарського суду Рівненської області від 28 березня 2016 року у справі № 918/1393/15 у встановлений державним виконавцем граничний строк для його добровільного виконання.

Як було зазначено вище, за частиною 1 статті 27 Закону в разі ненадання боржником у строки, встановлені частиною другою статті 25 цього Закону для самостійного виконання рішення, документального підтвердження повного виконання рішення державний виконавець на наступний день після закінчення відповідних строків розпочинає примусове виконання рішення.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 32 Закону заходами примусового виконання рішень, зокрема, є звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб.

За таких обставин, враховуючи вищенаведені факти, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання незаконною та скасування постанови Відділу від 21 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт коштів Підприємства.

Крім того, у даній скарзі Підприємство також просило суд визнати незаконною бездіяльність Відділу з неприйняття постанови про відкладення провадження виконавчих дій в порядку статті 35 Закону. Вказаним фактом неприйняття постанови про відкладення провадження виконавчих дій боржник також обґрунтовував і свої вимоги про визнання незаконною та скасування постанови Відділу від 21 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт коштів Підприємства.

Щодо вказаних вимог суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до частини 1 статті 6 Закону державний виконавець зобов'язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб.

Частиною 1 статті 11 Закону передбачено, що державний виконавець зобов'язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Державний виконавець, зокрема, розглядає заяви сторін та інших учасників виконавчого провадження і їхні клопотання (частина 2 вищезазначеної статті).

Відповідно до статті 35 Закону за наявності обставин, що перешкоджають провадженню виконавчих дій, або у разі несвоєчасного одержання сторонами документів виконавчого провадження, внаслідок чого вони були позбавлені можливості скористатися правами, наданими їм цим Законом, державний виконавець може відкласти виконавчі дії за заявою стягувача чи боржника або з власної ініціативи на строк до десяти робочих днів. Про відкладання провадження виконавчих дій державний виконавець виносить відповідну постанову, про що повідомляє сторонам.

У той же час зі змісту положень статті 35 Закону вбачається, що винесення постанови про відкладання провадження виконавчих дій є правом, а не обовязком державного виконавця. Відтак, у суду відсутні правові підстави примусити державного виконавця Відділу реалізувати надане йому право, так само як визнати незаконним утримання державного виконавця від реалізації наданих йому прав.

У звязку з наведеними обставини вимоги Підприємства про визнання незаконною бездіяльності Відділу з неприйняття постанови про відкладення провадження виконавчих дій також визнаються судом необгрунтованими.

Зі змісту нормативних приписів чинного законодавства вбачається, що за результатами розгляду скарги виноситься ухвала, в якій господарський суд або визнає доводи заявника правомірними і залежно від їх змісту визнає постанову державного виконавця щодо здійснення заходів виконавчого провадження недійсною, або визнає дії чи бездіяльність органу Державної виконавчої служби незаконними, чи визнає недійсними наслідки виконавчих дій, або зобов'язує орган державної виконавчої служби здійснити певні виконавчі дії, якщо він ухиляється від їх виконання без достатніх підстав, або визнає доводи скаржника неправомірними і скаргу відхиляє.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 9.13 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 жовтня 2012 року № 9 "Про деякі питання практики виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів України".

Враховуючи викладене, а також зважаючи на те, що Підприємством не було доведено належними і допустимими доказами обґрунтованості своїх вимог щодо визнання незаконними та скасувати постанов Відділу від 10 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт майна боржника, від 21 червня 2016 року про стягнення з боржника 1 413 750 грн. 24 коп. виконавчого збору, від 21 червня 2016 року ВП № 51371698 про арешт коштів боржника, а також щодо визнання незаконною бездіяльності Відділу з неприйняття постанови про відкладення провадження виконавчих дій, суд дійшов висновку про необхідність відмови Підприємству в задоволенні його скарги.

На підставі ст. 86, ст. 121-2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні скарги Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" від 11 липня 2016 року № 7-3/1139 на дії Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України у справі № 918/1393/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Група компаній "Техінсервіс" до Приватного підприємства фірми "Алрі", Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості "Укрспирт" та Товариства з обмеженою відповідальністю Фірми "Вівад" про стягнення заборгованості в сумі 9 904 070 грн. 24 коп. відмовити.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 7 примірників:

1 - до справи;

2 - позивачу рекомендованим (04114, м. Київ, пров. Макіївський, 1);

3-4- відповідачу -1 рекомендованим (33028, м. Рівне, вул. Драгоманова, 19; 33027, м. Рівне, вул. Д. Галицького, 19, оф. 530);

5- відповідачу-2 рекомендованим (07400, м. Бровари, вул. Гагаріна, 16);

6 - відповідачу-3 рекомендованим (34663, Рівненська область, Березнівський район, с. Кургани, вул. Шляхова, 1);

7- ДВС рекомендованим (01001, м. Київ, вул. Городецького, 13).