ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2016р. Справа№ 914/43/16

За позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю "Привокзальний» ринок, м. Львів

до відповідача: Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1, м. Львів

про стягнення 25 573, 49 грн. та виселення з нежитлового приміщення.

Колегія суддів у складі:

Судді Манюка П.Т. -головуючого,

Судді Горецької З.В.,

Судді Блавацької-Калінської О.М.

При секретарі Підкостельній О.П.

Представники:

від позивача: Магировський Ю.А., Лапіда О.Б. - представники

від відповідача: ОСОБА_4 - представник

Зміст ст. 22 ГПК України представникам сторін роз'ясненно.

Розглядається справа за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Привокзальний» ринок до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 про стягнення заборгованості та виселення з нежитлового приміщення.

Ухвалою Господарського суду Львівської області від 14.01.2016 року (суддя Долінська О.З.) порушено провадження у справі та призначено до розгляду в судовому засіданні на 28.01.2016 року.

Розгляд справи відкладався з підстав викладених у відповідних ухвалах суду, в судовому засіданні оголошувалася перерва.

Ухвалами суду від 01.03.2016 р. в задоволенні заяв представника відповідача про відвід складу суду у справі № 914/43/16 було відмовлено, оскільки мотиви, наведені у вказаних заявах не можуть бути підставами для відводу та не можуть вважатись обставинами, що викликають сумнів у неупередженості судді.

У зв'язку з тимчасовою непрацездатністю судді Долінської О.З., 09.03.2016 р. автоматизованою системою документообігу суду справу № 914/43/16 передано для розгляду судді Манюку П.Т.

Ухвалою суду від 10.05.2016 р. продовжено строк вирішення спору в межах строків, визначених ч. 3 ст. 69 ГПК України. Крім того, в судовому засіданні, яке відбулося 10.05.2016 р. представниками позивача була подана заява про збільшення (уточнення) позовних вимог, в якій позивач просить суд постановити рішення яким виселити відповідача з нежитлового приміщення НОМЕР_3 в будівлі під літ. "С-1" площею 3,9 кв.м. розташованого за адресою АДРЕСА_1, яке знаходиться на території Привокзального ринку та стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість в розмірі 25 573, 49 грн., з яких: 15 053, 74 грн. основна заборгованість, 3 % річних в розмірі 452, 81 грн., пеня у розмірі 360, 54 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 198, 14 грн., неустойка у розмірі 6 508, 26 грн.

Ухвалою суду від 26.05.2016 р. у справі № 914/43/16 призначено колегіальний розгляд справи у складі трьох суддів, та за результатами автоматизованого розподілу членами колегії визначено суддів - Горецьку З.В. та Фартушка Т.Б.

В судовому засіданні 16.06.2016 р. від представника відповідача - ОСОБА_4 надійшла заява про відвід колегії суддів у складі головуючого судді - Манюка П.Т. та суддів - Горецької З.В., Фартушка Т.Б. у справі № 914/43/16. Ухвалою суду від 16.06.2016 р. в задоволенні заяви про відвід колегії суддів у справі № 914/43/16 було відмовлено, оскільки мотиви, наведені у вказаній заяві не можуть бути підставою для відводу та не можуть вважатись обставинами, що викликають сумнів у неупередженості суддів.

26.07.2016 року, у зв'язку із відпусткою судді Фартушка Т.Б., автоматизованою системою документообігу суду членом колегії визначено суддю Блавацьку-Калінську О.М.

Представники позивача в судових засіданнях позовні вимоги підтримали, просили їх задоволити з підстав викладених в позовній заяві, додаткових письмових та усних поясненнях.

Представник відповідача в судових засіданнях позовні вимоги заперечив, просив відмовити у їх задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву та додаткових письмових та усних поясненнях.

Розглянувши матеріали справи, колегія суддів встановила наступне:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Привокзальний» ринок (надалі - позивач) звернулося в господарський суд з позовом до Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (надалі - відповідач) про стягнення суми в розмірі 25 573, 49 грн. та виселення з нежитлового приміщення НОМЕР_3 в будівлі під літ. "С-1" площею 3,9 кв.м., розташованого за адресою АДРЕСА_1, яке знаходиться на території Привокзального ринку (з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог).

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує на те, що 01.03.2013 р. між ним та відповідачем було укладено угоду № ВЧК-65 про надання в користування торгових місць (надалі - угода). Предметом угоди є надання позивачем відповідачу в тимчасове платне користування торгового місця НОМЕР_3 загальною площею 3,9 метрів, розташованого на території Привокзального ринку за адресою: АДРЕСА_1, для здійснення відповідачем торговельної діяльності продовольчими товарами с/г продукції (п. 1 угоди).

Відповідно до п. 2 угоди, торгове місце (кіоск) належить позивачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення серія НОМЕР_2 від 19.10.2010 року.

На виконання умов угоди, позивач 01.03.2013 р. передав відповідачу вказане торгове місце, що підтверджується актом приймання-передачі.

Пунктом 8.3 угоди передбачено, що відповідач зобов'язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати усі платежі передбачені цією угодою.

Сторони дійшли згоди проте, що за надання в користування торгового місця, визначеного п. 1 даної угоди, відповідач сплачує на користь позивача кошти з розрахунку 148, 46 грн. за кв.м. щомісячно. До даної суми включено витрати позивача на утримання торгового місця за виключенням плати за споживання електроенергії (п. 9 угоди). Згідно з п. 10 угоди, загальна сума платежу по угоді становить 578, 99 грн. в місяць (за виключенням витрат на спожиту електроенергію).

Відповідно до п. 12 угоди, сплата платежів за цією угодою проводиться відповідачем шляхом внесення коштів в касу позивача або шляхом перерахування коштів на рахунок позивача. При цьому відповідач зобов'язується провести оплату платежів передбачених цією угодою, не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

Згідно п. 14 угоди оплата платежів за цією угодою здійснюється відповідачем щомісячно, незалежно від факту здійснення відповідачем торгівельної діяльності на займаному торговому місці та її результатів.

Як зазначає у позовній заяві позивач, з березня 2014 р. відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання зі сплати платежів за надане в користування торгове місце (торговий кіоск НОМЕР_3 площею 3, 9 кв.м.), у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість в розмірі 15 053, 74 грн.

Крім стягнення основної заборгованості, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3 % річних в розмірі 452, 81 грн., інфляційні втрати в розмірі 3 198, 14 грн. та на підставі п. 18 угоди, пеню у розмірі 360, 54 грн.

Як зазначає позивач, у п.п. 25.2.1 п.25 угоди передбачено, що дана угода може бути розірвана в односторонньому порядку з ініціативи позивача із письмовим повідомленням про це відповідача за 10 днів до дати розірвання угоди у випадку несплати (неповної сплати) або несвоєчасної сплати платежів передбачених цією угодою протягом більше 45 календарних днів з кінцевої дати оплати платежів, відповідно до п. 12 даної угоди.

Зважаючи на несплату платежів згідно угоди з березня 2014 року, 03.11.2015 р. позивач звернувся до відповідача з листом № 280 в якому повідомив про одностороннє розірвання угоди, необхідність звільнення відповідачем торгового місця та погашення заборгованості, в якому додатково повідомив, що укладена між сторонами угода є розірваною через 10 календарних днів з дня отримання відповідачем вказаного листа (10.11.2015 р.). Таким чином, відповідач був зобов'язаний звільнити займане нежитлове приміщення 21.11.2015 р. оскільки фактично з цього часу договір є розірваним. Оскільки відповідач спірне нежитлове приміщення не звільнив, позивач просить суд виселити відповідача з цього приміщення.

Зважаючи на те, що відповідачем станом на час розгляду справи майно, передане в найм не було повернуте, на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, з часу розірвання угоди, а саме з 21.11.2015 р. по 09.05.2016 р. позивачем відповідачу було нараховано неустойку у розмірі подвійної плати за фактичне користування нежитловим приміщення у розмірі 6 508, 26 грн., яку позивач просить стягнути з відповідача на свою користь.

У відзиві на позовну заяву представник відповідача позовні вимоги заперечив з підстав, що за умовами угоди, що укладена між сторонами позивач передає відповідачу торгове місце (площу) за НОМЕР_3 для торгівлі продовольчими товарами та с/г продукцією. Отже, з вказаної угоди не вбачається, що позивачем передано відповідачу у користування річ, яка визначена індивідуальними ознаками, а саме нежитлове приміщення НОМЕР_3 як окрему частину будівлі під літ. С-1, яка зареєстрована на праві приватної власності за позивачем. Позовна вимога щодо виселення відповідача з нежитлового приміщення за НОМЕР_3 є безпідставною, оскільки нежитлове приміщення в оренду останньому фактично не надавалось, відтак і стягнення за нього заборгованості з оплати орендної плати є неправомірним.

Крім того, у період часу з 26.02.2014 р. по 27.01.2015 р. позивач призупиняв господарську діяльність на території Привокзального ринку, що встановлено матеріалами об'єднаного кримінального провадження № 0000016, порушеного за заявою самого позивача щодо певних осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 206, ч. 1 ст. 209, ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 345, ч. 4 ст. 358 КК України. У зв'язку з цим позивач в цей час не ніс фактичних витрат, пов'язаних з обслуговуванням торгових місць (площ) та утриманням території ринку в належному санітарно-технічному стані. Відтак відповідач не здійснював торгівельної діяльності, тому у нього не виникло обов'язку щодо сплати плати за користуванням торговим місцем у вказаний вище період.

Передбачена в п. 9 угоди калькуляція витрат по даній угоді, окремим додатком не оформлялася, сторонами не узгоджувалася. Крім цього, вказана калькуляція не відповідає вимогам законодавства щодо складу витрат, які відповідач міг би відшкодовувати позивачу. Зважаючи на відсутність узгодженого сторонами предмета найму та калькуляції витрат, угода, на думку представника відповідача, не є укладеною.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, колегія суддів вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково виходячи із наступних мотивів:

Згідно ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Стаття 193 ГК України та стаття 526 ЦК України встановлюють загальні умови виконання господарських зобов'язань: суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 759 ЦК України, за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк та згідно із ст. 762 ЦК України, за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлено договором найму.

Колегією суддів встановлено, що 01.03.2013 р. між сторонами було укладено угоду № ВЧК-65 про надання в користування торгових місць, предметом якої є надання позивачем відповідачу в тимчасове платне користування торгового місця НОМЕР_3 загальною площею 3,9 метрів розташованого на території Привокзального ринку за адресою: АДРЕСА_1, для здійснення відповідачем торговельної діяльності продовольчими товарами та с/г продукцією (п. 1 угоди).

Пунктом 20 Правил торгівлі на ринках, затверджених наказом Міністерства економіки та з питань європейської інтеграції України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Державного комітету стандартизації, метрології та сертифікації України № 57/188/84/105 від 26.02.2002 року (надалі - Правила торгівлі на ринках), передбачено право адміністрації ринку на укладання письмових угод з продавцями про надання торгівельних місць в оренду з зазначенням у письмовій угоді терміну дії угоди, асортименту товару, що реалізується, розташування торгівельного місця, умов оренди торгівельного місця, розміру та порядку оплати за оренду майна, переліку послуг, які надає ринок, та їх вартості.

Пунктом 13 Правил торгівлі на ринках, торговельне місце визначається як площа, відведена для розміщення необхідного для торгівлі інвентарю (вагів, лотків тощо) та здійснення продажу продукції з прилавків (столів), транспортних засобів, причепів, візків (у тому числі ручних), у контейнерах, кіосках, палатках тощо. Тобто, об'єктом договору оренди у спірних правовідносинах є торговельне місце. Таким чином, безпосередньо Правила торгівлі на ринках передбачають укладення між адміністрацією ринку і підприємцями, що займаються торговельною діяльністю, саме договорів, що за своєю правовою природою є договорами оренди (найму) торгових площ. Відповідна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24.10.2011 року № 11/110 у справі № 07/33-71.

Статтею 761 ЦК України право передання майна у найм передбачено для власника речі або особи, якій належать майнові права, та особи, уповноваженої на укладення договору найму.

Сторонами укладено угоду у відповідності до Правил торгівлі на ринках. Ця угода містить усі істотні для договорів оренди (найму) умови: предмет (торгове місце НОМЕР_3 площею 3,9 кв. м), плата (148, 46 грн за 1 кв. м, 578, 99 грн. загальна сума - у місяць), строк дії договору (до 31. 01. 2016 року) та інші умови.

Відповідно до частини першої статті 760 ЦК України, предметом договору найму може бути річ, яка визначена індивідуальними ознаками і яка зберігає свій первісний вигляд при неодноразовому використанні (неспоживна річ). Нормами статті 184 ЦК України передбачено, що річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її.

Індивідуальні ознаки торгового місця, яке передавалося відповідачу в користування згідно з угодою, визначені в пунктах 1, 2 угоди. Зокрема, відповідно до п. 2 угоди, торгове місце (кіоск) належить позивачу на праві власності на підставі Свідоцтва про право власності на нежитлові приміщення серія НОМЕР_2 від 19.10.2010 року. Вказаним свідоцтвом посвідчено, що позивач дійсно володіє на праві приватної власності нежитловими приміщеннями № № 46, 47, 49, 65, 66, 67, 68, 69 в будівлі під літерою «С-1» загальною площею 33,0 кв.м., які знаходяться в АДРЕСА_1. Право власності позивача на вказані приміщення 22.10.2010 р. зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Характеристика нежитлових приміщень та їх обладнання наведені в технічному паспорті, який є складовою частиною цього свідоцтва, та свідчить що конструктивні елементи приміщення наступні: фундамент - бутобетон, стіни і перегородки - цегла, покрівля - металочерепиця, підлога - плитка, прорізи - ролокасети, облицювальні роботи - штукатурка, приміщення електрифіковане.

Зазначення у представлених сторонами доказах різного найменування одного і того ж предмету найму (торгове місце, кіоск, нежитлове приміщення) не змінює суті правовідносин, пов'язаних із наймом вказаного майна.

Таким чином, колегія суддів вважає необґрунтованими твердження відповідача щодо неукладення угоди зважаючи на відсутність узгодженого сторонами предмета найму та калькуляції витрат, оскільки визначення договору як неукладеного може мати місце на стадії укладення договору в разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх його істотних умов, а не за наслідками виконання договору сторонами.

До матеріалів справи відповідачем не долучено жодних доказів, які б свідчили, що на час розгляду даної справи, питання дійсності/недійсності, нікчемності або неукладеності угоди було б предметом судового розгляду в інших судових справах, що свідчить про те, що питання відповідності угоди вимогам чинного законодавства відповідачем, у вставленому порядку, не оспорюється.

На виконання умов угоди позивач 01.03.2013 р. передав відповідачу торгове місце, що підтверджується актом приймання-передачі, та спростовує твердження відповідача про те, що майно у користування йому не передавалось.

До матеріалів справи долучені докази, які свідчать про те, що спірне майно було предметом попереднього договору найму, які укладався між позивачем та відповідачем у 2010 році.

Доводи представника відповідача про те, що право власності позивача на нежитлове приміщення НОМЕР_3 в будівлі під літерою «С-1» загальною площею 33,0 кв.м., які знаходяться в АДРЕСА_1, що є предметом угоди, оформлене позивачем з порушенням чинного законодавства в частині підготовки та оформлення відповідних документів не можуть бути підставою для відмови у позові, оскільки вказані питання не є предметом спору у даній справі, де розглядається питання неналежного виконання відповідачем умов угоди.

Як встановлено судом, правомірність набуття позивачем права власності на нежитлове приміщення НОМЕР_3 в будівлі під літерою «С-1» загальною площею 3,9 кв.м., яке знаходиться в АДРЕСА_1 була предметом судового розгляду у Господарському суді Львівської області, Львівському апеляційному господарському суді та Вищому господарському суді України при розгляді справи № 5015/2767/11 за позовом відповідача - ФОП ОСОБА_1 до позивача - ТзОВ «Привокзальний» ринок, Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради, Відділу приватизації житла Франківського району міста Львова, з участю третіх осіб - ТзОВ «Волекс», ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», за результатами розгляду якого провадження у справі в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності Товариства з обмеженою відповідальністю «Привокзальний ринок» в частині оформлення права власності на нежитлове приміщення (павільйону) НОМЕР_3 літ. «С-1» площею 3.9 кв.м. на АДРЕСА_1 було припинено у зв'язку з непідвідомчістю спору, а у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним наказу Управління комунальної власності Департаменту економічної політики Львівської міської ради від 19.10.2010 р. № 1831-НЖ-Ф «Про оформлення права власності на нежитлові приміщення в будівлях під літ. Р-1, А3-1, Я2-1, Е3-1, К1-1, Я5-1, Я4-1, А-1, Б5-1, Ц3-1, К5-1, Е1-1, К2-1, С-1, Т-1 на вул. Горської, 2» в частині оформлення права власності на нежитлове приміщення (павільйону) НОМЕР_3 літ. «С-1» площею 3.9 кв.м. на АДРЕСА_1, та визнання за Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 права власності на вказане нежитлове приміщення було відмовлено.

Господарськими судами у справі № 5015/2767/11 розглядалося питання щодо набуття права власності на нежитлове приміщення НОМЕР_3 в будинку під літ. «С-1» площею 3.9 кв.м. на АДРЕСА_1, проведення ТзОВ «Привокзальний» ринок реконструкції Привокзального ринку, будівництво спірного нежитлового приміщення та прийняття його в експлуатацію, правомірність передачі в оренду позивачу ЦМК ринку «Привокзальний» та земельної ділянки на АДРЕСА_1 у місті Львові. Аналіз судових рішень у справі № 5015/2767/11 свідчить також що позивач у вказаній справі (ФОП ОСОБА_1) була обізнана зі складом та технічними характеристиками торгового місця НОМЕР_3, оскільки просила визнати право власності на нежитлове приміщення (павільйон) НОМЕР_3 літ. С-1 площею 3.9 кв.м. по АДРЕСА_1.

Щодо доводів представника відповідача про невідповідність торгового місця зазначеного в угоді та калькуляції витрат на утримання торгового місця вимогам Примірного договору оренди торговельного місця, затвердженого постановою КМУ від 05.03.2009 р. № 278 «Про заходи щодо стабілізації цін за надання послуг та оренду торгових приміщень (площ) у торговельних об'єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів в умовах фінансово-економічної кризи» та Порядку розрахунку цін на послуги та оренду торгових приміщень (площ) та їх обслуговування на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів, затвердженого наказом Міністерства економіки України, Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 30.06.2009 р. № 638/109, то колегія суддів зауважує, що позивачем до матеріалів долучені докази, які свідчать що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 07.09.2010 р. у справі № 2а-4429/09/2670 (залишена в силі ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 23.06.2011 р. та ухвалою Вищого адміністративного суду України від 15.05.2012 р.) було визнано незаконною та скасовано постанову КМУ від 05.03.2009 р. № 278. В свою чергу, згідно з п. 3 наказу Міністерства економіки України, Державного комітету України з питань регуляторної політики та підприємництва від 30.06.2009 р. № 638/109, він набирає чинності з дня офіційного опублікування і втрачає чинність одночасно з визнанням такою, що втратила чинність, постанови Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 N 278 "Про заходи щодо стабілізації цін за надання послуг та оренду торгових приміщень (площ) у торговельних об'єктах, на ринках з продажу продовольчих та непродовольчих товарів в умовах фінансово-економічної кризи". Таким чином, вказані акти не можуть застосовуватися судом при винесенні рішення у даній справі.

Пунктом 8.3 угоди передбачено, що відповідач зобов"язаний своєчасно і в повному обсязі сплачувати усі платежі, передбачені цією угодою.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно ст. 286 ГК України орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Як встановлено судом, укладаючи угоду сторони дійшли згоди проте, що за надання в користування торгового місця, визначеного п. 1 даної угоди, відповідач сплачує на користь позивача кошти з розрахунку 148, 46 грн. за кв.м. щомісячно. До даної суми включено витрати позивача на утримання торгового місця за виключенням плати за споживання електроенергії (п. 9 угоди).

Відповідно до п. 12 угоди, сплата платежів за цією угодою проводиться відповідачем шляхом внесення коштів в касу позивача або шляхом перерахування коштів на рахунок позивача. При цьому відповідач зобов'язується провести оплату платежів, передбачених цією угодою не пізніше 5-го числа місяця, наступного за звітним.

Судом встановлено, що на виконання вимог угоди, відповідачем з березня 2013 року по лютий 2014 належним чином сплачувалась позивачу плата за користування торговим місцем.

Як зазначає позивач, та не заперечує представник відповідача, з березня 2014 р. відповідач не виконує взяті на себе зобов'язання зі сплати платежів за надане в користування торгове місце (торговий кіоск НОМЕР_3 площею 3, 9 кв.м.), у зв"язку з чим у відповідача, на думку позивача, виникла заборгованість в розмірі 15 053, 74 грн.

Частиною 6 ст. 762 ЦК України встановлено, що наймач звільняється від плати за весь час, протягом якого майно не могло бути використане ним через обставини, за які він не відповідає.

Заперечуючи позовні вимоги, відповідач посилається на те, що у період часу з 26.02.2014 р. по 27.01.2015 р. позивач призупиняв господарську діяльність на території Привокзального ринку, у зв»язку з цим позивач в цей час не ніс фактичних витрат, пов»язаних з обслуговуванням торгових місць (площ) та утриманням території ринку в належному санітарно-технічному стані, що є порушенням з боку позивача п. 6.4 угоди, відтак у відповідача не виникло обов'язку щодо оплати витрат, пов'язаних з наданням в користування торгового місця.

Як встановлено колегією суддів, факт призупинення господарської діяльності позивача підтверджується матеріалами об'єднаного кримінального провадження № 465/952/15-к, порушеного за заявою самого позивача щодо певних осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 206, ч. 1 ст. 209, ч. 3 ст. 296, ч. 2 ст. 345, ч. 4 ст. 358 КК України.

Крім того, відповідачем до матеріалів справи долучені листи ТОВ «АВЕ Львів» та ПАТ «Львівобленерго» з яких вбачається, що позивач самостійно звертався до вказаних підприємств про припинення надання послуг з вивозу сміття та постачання електричної енергії на території Привокзального ринку, тому вказані послуги у зазначений вище період тимчасово не надавалися, а відповідачем вчинялися дії щодо організації надання вказаних послуг безпосередньо з їх виконавцями.

Долучені представниками позивача докази (платіжні доручення) про оплату виконавцям за надані послуги в основному стосуються інших періодів та вказаних фактів не спростовують. Представлені позивачем докази понесення у вказаний період витрат на оплату праці працівникам, охорону, сплату податків, орендних платежів за користування земельною ділянкою та ЦМК, не свідчать про витрати позивача на утримання торгового місця відповідно до п. 9 угоди.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що у зв'язку з призупиненням господарської діяльності позивача у період з 26.02.2014 р. по 27.01.2015 р., позивач не виконував належним чином своїх зобов'язань згідно з п. 6.4. угоди, а відповідач у вказаний період не мав змоги належним чином користуватися торговим місцем, наданим йому в користування згідно угоди від 01.03.2013 р. № ВЧК-65, відтак він, в силу приписів ч. 6 ст. 762 ЦК України, підлягав звільненню від сплати витрат, пов'язаних з наданням в оренду торгової площі за вказаний вище період.

Таким чином, позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості зі сплати за користування торговим місцем підлягають частковому задоволенню, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає заборгованість по сплаті платежів за користуванням торговим місцем за період з 28 січня 2015 по 20 листопада 2015 р. в загальному розмірі 5 864, 61 грн.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

На підставі вказаної статті позивачем було нараховано відповідачу 3 % річних в розмірі 452, 81 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3 198, 14 грн.

Однак, враховуючи ту обставину, що відповідач за період з 26.02.2014 р. по 27.01.2015 р. не мав змоги належним чином користуватися торговим місцем, відтак і нарахування інфляційних та 3% річних за неналежне виконання зобов'язань зі сплати платежів за користування торговим місцем за вказаний період є безпідставним. Тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягають інфляційні втрати в розмірі 418, 98 грн. та 3% річних в розмірі 82, 14 грн.

На підставі п. 18 угоди позивачем було нараховано відповідачу пеню в розмірі 360, 54 грн.

Відповідно до Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", розмір пені встановлюється за згодою сторін та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. Отже, визначений в договорі розмір пені, не може перевищувати той розмір, який визначений законом як граничний, тобто за прострочення платежу за договором може бути стягнуто лише пеню, сума якої не перевищує ту, що обчислено на підставі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Перевіривши розрахунок пені, колегія суддів приходить до висновку, що нарахування позивачем пені в розмірі 360, 54 грн. проведено з урахуванням вимог ст. 232 Господарського кодексу України, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення.

Пунктом 25.2.1 угоди передбачено, що дана угода може бути розірвана в односторонньому порядку з ініціативи позивача із письмовим повідомленням про це відповідача за 10 днів до дати розірвання угоди у випадку несплати (неповної сплати) або несвоєчасної сплати платежів передбачених цією угодою протягом більше 45 календарних днів з кінця дати оплати платежів, відповідно до п. 12 даної угоди.

Зважаючи на несплату платежів за користування торговим місцем починаючи з березня 2014 року, 03.11.2015 р. позивач звернувся до відповідача з листом № 280 про розірвання угоди та звільнення торгового місця, в якому повідомив, що укладена між сторонами угода є розірваною через 10 календарних днів з дня отримання відповідачем вказаного листа (лист одержаний відповідачем 10.11.2015 р.).

Відповідно до ч. 2 ст. 782 ЦК України у разі відмови наймодавця від договору найму, договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Обовязок відповідача у разі припинення угоди повернути позивачу торгове місце, вказане в пункті 1.1 угоди, встановлено пунктом 8.18 угоди та частиною першою статті 785 ЦК України, яка передбачає що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

Таким чином, позовні вимоги про виселення відповідача є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 2 ст. 785 ЦК України якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Позивачем, на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України, нараховано відповідачу неустойку у розмірі подвійної плати за користування річчю за період з 21.11.2015 р. (з дати розірвання договору) по 11.05.2016 р. в розмірі 6 508, 26 грн. Вказана позовна вимога позивача про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення повернення майна, є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню.

Оскільки спір виник через неправомірні дії відповідача, судовий збір покладається на нього пропорційно до задоволених вимог.

Враховуючи вищезазначене, керуючись, ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

вирішила:

1. Позовні вимоги задоволити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Привокзальний" ринок (АДРЕСА_1, ) суму в розмірі 15 329, 09 грн., з яких:

- 5 864, 61 грн. - заборгованості з орендної плати;

- 418, 98 грн. - інфляційних втрат;

- 82, 14 грн. - 3% річних;

- 360, 54 грн. - пені;

- 6 508, 26 грн. - неустойки,

- 2 094, 56 грн. - судового збору.

3. Виселити Фізичну особу - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2, ідентифікаційний код НОМЕР_1) з нежитлового приміщення НОМЕР_3 в будівлі під літ. «С-1», площею 3, 9 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, яке знаходиться на території Привокзального ринку.

4. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

5. Накази видати у відповідності до ст. 116 ГПК України.

Повне рішення складено 20.09.2016 року.

Головуючий суддя Манюк П.Т.

Судді Горецька З.В.

Блавацька-Калінська О.М.