КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа№ 910/6960/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Чорногуза М.Г.

Рудченка С.Г.

Секретар судового засідання: Степанець О.В.

від позивача - не з`явились;

від відповідача - не з`явились.

розглянувши апеляційну скаргу

приватного акціонерного товариства "Українська страхова група"

на рішення господарського суду міста Києва від 10.06.2016 року

у справі №910/6960/16 (суддя Пукшин Л.Г.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Українська страхова група", м. Київ,

до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал-страхування", м. Київ

про стягнення 14 028,68 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У квітні 2016 року приватне акціонерне товариства "Українська страхова група" подало до господарського суду міста Києва позов до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал-страхування" про стягнення 14 028,68 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було заподіяно пошкодження транспортному засобу, який є предметом договору добровільного страхування, укладеного між позивачем і страхувальником. Позивачем на підставі вказаного договору було виплачено страхувальникові страхове відшкодування в сумі 33 953, 78 грн.

Позивач на підставі правил, встановлених ст. 27 Закону України "Про страхування" та ст. 993 Цивільного кодексу України звернувся до відповідача, як до особи, у якої застраховано цивільно-правову відповідальність винної у скоєнні ДТП особи, із вимогою про виплату страхового відшкодування. Проте, вказана вимога виконана відповідачем частково, що й призвело до звернення позивача до господарського суду за захистом свого порушеного права та охоронюваного законом інтересу шляхом стягнення з відповідача суми страхового відшкодування в сумі 14 028, 68 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 10.06.2016 року у справі №910/6960/16 відмовлено у задоволені позовних вимог.

Не погодившись з прийнятим рішенням, приватне акціонерне товариство "Українська страхова група" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду міста Києва від 10.06.2016 року у справі №910/6960/16 повністю та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції прийняв рішення з порушенням норм матеріального права, в неповному обсязі з'ясував обставини справи, зокрема, не звернув увагу на те, що стягнення страхового відшкодування мало здійснюватись без урахуванням коефіцієнту фізичного зносу, як того вимагають приписи законодавства.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 04.08.2016 року апеляційну скаргу позивача було прийнято до провадження та призначено до розгляду на 07.09.2016.

19.08.2016 року через загальний відділ канцелярії Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшло клопотання про розгляд справи без участі представника.

В судове засідання призначене на 07.09.2016 року представники позивача та відповідача не з'явились, були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомили.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що позивач та відповідач були належним чином повідомлені про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах справи, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представників позивача та відповідача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, оскаржуване рішення місцевого господарського суду підлягає скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 18.03.2015 року між приватним акціонерним товариством "Українська страхова група" (як страховиком) та товариством з обмеженою відповідальністю «Натурпродукт-Вега» (як - страхувальником) укладено договір добровільного страхування наземного транспорту № 28-2001-00019 (надалі - договір добровільного страхування). (том 1, а.с. 10-11).

Відповідно до предмету договору добровільного страхування, позивач застрахував майнові інтереси страхувальника, які пов'язані з володінням, користуванням і розпорядженням транспортного засобу, що належить страхувальникові, а саме автомобіль "Форд" із державним знаком НОМЕР_2 (надалі - застрахований ТЗ).

Матеріалами справи підтверджується та сторонами не заперечується, що 15.12.2015 року відбулася дорожньо-транспортна пригода (надалі - ДТП) за участю застрахованого ТЗ "Форд", із державним знаком НОМЕР_2 під керуванням гр. ОСОБА_2 та транспортного засобу "Мерседес" із державним знаком НОМЕР_1 під керуванням гр. ОСОБА_3 цивільно-правова відповідальність якого застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "Арсенал страхування" (далі - Відповідач) за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/3986729. (том 1, а.с. 35).

Внаслідок зазначеного ДТП застрахований автомобіль отримав механічні пошкодження.

Місцевим господарським судом правомірно встановлено, що постановою Ленінського районного суду м. Миколаїва від 04.01.2016 року у справі № 3/489/39/2016 встановлено, що ДТП трапилось внаслідок порушень Правил подорожнього руху України водієм ОСОБА_3, у зв'язку з чим вказану фізичну особу притягнуто до адміністративної відповідальності. (том 1, а.с. 19-20).

У зв'язку з укладенням полісу страхування цивільно-правової відповідальності № АЕ/3986729, відповідач прийняв на себе обов'язок відшкодовувати завдану шкоду, заподіяну майну третіх осіб внаслідок експлуатації ОСОБА_3, транспортного засобу "Мерседес", державний реєстраційний номер НОМЕР_1. Судом встановлено, що ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну згідно положень полісу становить 50000, 00 грн.

У матеріалах справи наявний страховий акт № ПСКА-5720, підписаний, зокрема, позивачем. Відповідно до вказаного акту, сума страхового відшкодування становить 33 953, 78 грн. (том 1, а.с. 30), яка була позивачем сума страхового відшкодування в розмірі 33 953, 78 грн. була перерахована на розрахунковий рахунок страхувальника, що підтверджується платіжним дорученням: № 2617 від 12.02.2016 року та не заперечується сторонами. (том 1, а.с. 32).

Позивач направив відповідачу заяву на виплату страхового відшкодування № 11/14014 від 29.02.2016 року про виплату суми страхового відшкодування в розмірі 33 953, 78 грн. (том 1, а.с. 33).

На виконання отриманої від позивача заяви на виплату страхового відшкодування відповідачем на рахунок позивача було частково сплачено страхове відшкодування в розмірі 19 925, 10 грн., що не заперечується сторонами.

Виплату страхового відшкодування саме в такому розмірі відповідач обґрунтовує страховим актом № АЕ/3986729-2-1 від 01.04.2016 року (том 1, а.с. 52), в якому було визначено розмір страхового відшкодування із розрахунку вартості ремонту з урахуванням зносу.

Таким чином, різниця між фактично виплаченим позивачем страховим відшкодуванням страхувальнику (у розмірі 33 953, 78 грн.) та повернутою сумою відповідачем в порядку регресу (19 925, 10 грн.) склала 14 028, 68 грн. Саме стягнення зазначеної суми є предметом даного позову.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позивач повинен був виплатити страхувальнику суму відшкодування саме 19 925, 10 грн., оскільки вказана сума є вартістю матеріального збитку (з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу), завданого власнику застрахованого ТЗ, згідно з Аварійним сертифікатом від 30.03.2016 року (том 1, а.с. 55-57), складеним аварійним комісаром ОСОБА_4, повноваження якого підтверджуються кваліфікаційним свідоцтвом АК-ПК-ТЗ №1962 від 23.10.2014 року. (том 1, а.с. 58).

Суд апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду, враховуючи наступне.

Згідно зі ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, чинній на момент вчинення ДТП) у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

Разом з цим, ані судом першої інстанції, ані відповідачем не було враховано, що умовами договору добровільного страхування транспортного засобу № 28-2001-00019 від 18.03.2015 року (укладеним між позивачем та страхувальником) сторони передбачили, що виплата страхового відшкодування здійснюється без урахування зносу.

Згідно з частиною 1 статті 14 та статтею 204 Цивільного кодексу України, цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Якщо договір не визнано недійсним в судовому порядку, він має такі ж правові наслідки, як і будь-який дійсний договір, зокрема, є обов'язковим для виконання його сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

З матеріалів справи не вбачається доказів визнання недійсним вказаного договору страхування повністю, або окремих його пунктів, зокрема, в частині виплати страхового відшкодування без урахування фізичного зносу.

У зв'язку з викладеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність виплати страхового відшкодування позивачем страхувальнику без урахування фізичного зносу, оскільки така виплата є прямим обов'язком позивача згідно умов договору.

Статтею 3 Цивільного кодексу України передбачено, що основними засадами цивільного законодавства, зокрема, є справедливість, добросовісність та розумність.

Отже, стягнення в порядку регресу страхового відшкодування з врахуванням коефіцієнту фізичного зносу пошкодженого автомобіля в даному випадку є істотним обмеженням права добросовісного страховика (позивача) на відшкодування шкоди в межах фактичних затрат, передбаченого ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України "Про страхування". Про таку правову позицію вказує Вищий господарський суд України у постановах від 15.01.2013 року по справі № 5011-45/7316-2012, від 19.08.2013 року по справі № 910/5734/13 та від 28.10.2013 року по справі № 5011-37/5212-2012.

Наведеним спростовується помилкове твердження відповідача про неправомірність здійснення позивачем виплати страхового відшкодування в завищеному розмірі внаслідок неврахування фізичного зносу відповідних деталей, та необхідність обмеження розміру регресної відповідальності відповідача за вказаним страховим випадком лише сумою 19 925, 10 грн. (сума страхового відшкодування з урахуванням фізичного зносу).

Крім того, ст. 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", не поширюється на правовідносини, що виникли за договором добровільного страхування транспортних засобів, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. (Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 15.04.2015 року у справі №3-50гс15).

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів зазначає, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу, оскільки цей звіт є попереднім оціночним документом, що визначає можливу, але не остаточну суму, необхідну для відновлення транспортного засобу.

У зв'язку з викладеним, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про правомірність виплати страхового відшкодування позивачем страхувальнику без урахування фізичного зносу, оскільки така виплата є прямим обов'язком позивача згідно умов договору.

Колегія суддів вважає, що виплативши страхове відшкодування відповідно до умов договору добровільного страхування наземного транспорту №28-2001-00019, позивач набув права зворотної вимоги у сумі страхового відшкодування в розмірі 33 953, 78 грн. у межах фактичних затрат із врахуванням франшизи.

Враховуючи розмір франшизи, яка становить 0 грн., позовні вимоги підлягають задоволенню в частині стягнення суми страхового відшкодування в розмірі 17 940,78 грн. (33 953, 78 грн. - 14 028, 68 грн.).

Окремо слід зазначити, що ліміт майнової відповідальності відповідача згідно полісу складає 50 000, 00 грн., а відтак виконання вимоги на суму 33 953, 78 грн. не порушує прав відповідача в цій частині.

Враховуючи вищенаведене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідністю скасування рішення суду першої інстанції з прийняттям нового про задоволення позовним вимог повністю.

Враховуючи імперативність положень ст. 27 Закону України "Про страхування", ст. 993, ч. 1 ст. 1191 Цивільного кодексу України в частині переходу права регресної вимоги саме в межах фактичних затрат, відповідач був зобов'язаний відшкодувати суму 33 953, 78 грн. повністю.

Враховуючи неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, апеляційна скарга приватного акціонерного товариства "Українська страхова група" на рішення господарського суду міста Києва від 10.06.2016 року у справі № 910/6960/16 підлягає задоволенню, а рішення суду першої інстанції скасуванню з ухваленням нового про задоволенню позову повністю.

Судовий збір за розгляд даної справи у суді першої та апеляційної інстанції покладається на відповідача у порядку ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст. ст. 32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Українська страхова група" на рішення господарського суду міста Києва від 10.06.2016 року у справі № 910/6960/16 задовольнити повністю.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 10.06.2016 року у справі № 910/6960/16 - скасувати.

3. Резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва від 10.06.2016 року у справі №910/6960/16 викласти в наступній редакції:

" 1. Позов приватного акціонерного товариства "Українська страхова група" до приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал-страхування" про стягнення 14 028, 68 грн. - задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал-страхування" (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 154, ) на користь приватного акціонерного товариства "Українська страхова група" (03038, м. Київ, вул. Федорова, 32-А, ) страхове відшкодування в порядку регресу у розмірі 14 028 (чотирнадцять тисяч двадцять вісім) 68 грн.

3. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал-страхування" (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 154, ) на користь приватного акціонерного товариства "Українська страхова група" (03038, м. Київ, вул. Федорова, 32-А, ) судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) 00 грн.".

4. Стягнути з приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "Арсенал-страхування" (03056, м. Київ, вул. Борщагівська, 154, ) на користь приватного акціонерного товариства "Українська страхова група" (03038, м. Київ, вул. Федорова, 32-А, ) судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515 (одна тисяча п`ятсот п`ятнадцять) 80 грн.

5. Видачу наказів доручити господарському суду міста Києва.

6. Справу №910/6960/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді М.Г. Чорногуз

С.Г. Рудченко