ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
УХВАЛА

"07" вересня 2016 р.Справа № 916/3778/15

Господарський суд Одеської області

У складі судді Желєзної С.П.

Секретаря судових засідань ОСОБА_1

Від позивача: ОСОБА_2 за довіреністю №689 від 10.09.2015р.

Від відповідача (скаржника): ОСОБА_3 за довіреністю №01-1/752а від 20.08.2015р.;

Від відділу ДВС: не зявився.

Розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення (вх. № 2-3455/16 від 29.06.2016р.) на дії Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси в порядку, передбаченому ст. 121-2 ГПК України, по справі за позовом публічного акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго до Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення про стягнення 218 446,67 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Одеської області від 11.03.2016 р. по даній справі позовні вимоги публічного акціонерного товариства „Енергопостачальна компанія Одесаобленерго було задоволено, присуджено до стягнення із Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення заборгованість за активну електричну енергію в сумі 158 836 грн. 21 коп., три відсотки річних в сумі 1272 грн. 20 коп., пеню в сумі 25 322 грн. 12 коп., збитки від інфляції в сумі 33 016 грн. 14 коп., судовий збір в сумі 3 276 грн. 70 коп.

29.03.2016р. на виконання даного судового рішення в порядку ст. 116 ГПК України судом було видано відповідний наказ.

29.06.2016р. до господарського суду Одеської області надійшла скарга Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення на дії Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси вчинені в процесі виконання даного судового рішення, в порядку, передбаченому ст. 121-2 ГПК України, у відповідності до якої скаржник просить суд визнати дії старшого державного виконавця Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси ОСОБА_4 незаконними, визнати недійсною постанову від 31.05.2016р. ВП № 51283350 про відкриття виконавчого провадження з примусового виконання наказу господарського суду Одеської області від 29.03.2016 р. по справі № 916/3778/15.

Ухвалою від 04.07.2016р. господарським судом Одеської області було відкладено вирішення питання про прийняття до розгляду скарги на дії органу державної виконавчої служби до повернення матеріалів справи до господарського суду Одеської області.

Після повернення матеріалів справи до господарського суду Одеської області, ухвалою від 22.08.2016р. в порядку, передбаченому ст. 121-2 ГПК України, було призначено розгляд скарги.

В судових засіданнях по даній справі представники позивача та органу державної виконавчої служби просили суд відмовити у задоволенні скарги Селекційно-генетичному інституту Національному центру насіннєзнавства та сортовивчення та надали відповідні письмові пояснення, на підтвердження своїх позицій з даного питання.

31.05.2016р. головним державним виконавцем Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Головного територіального управління юстиції в Одеській області було відкрито виконавче провадження ВП № 51283350 із примусового виконання наказу господарського суду Одеської області від 29.03.2016р. по справі №916/3778/15 про стягнення із Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення грошової суми у розмірі 158 836,21 грн. на користь позивача, про що було винесено відповідну постанову про відкриття виконавчого провадження.

З матеріалів справи вбачається, що боржник отримав постанову про відкриття виконавчого провадження 13.06.2016р. Скаржник вказує, що зазначена постанова про відкриття виконавчого провадження від 31.05.2016р. не підлягає виконанню органом державної виконавчої служби, оскільки в даному випадку виконання наказу господарського суду повинна здійснювати Державна казначейська служба України, та просить суд визнати дії старшого державного виконавця органу державної виконавчої служби незаконними та визнати постанову від 31.05.2016р. про відкриття виконавчого провадження недійсною.

Вирішуючи питання про правомірність та обґрунтованість заявлених в межах даної скарги вимог, суд виходить із наступного.

Так, ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Положеннями ст. 121-2 ГПК України визначено, що скарги на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби щодо виконання рішень, ухвал, постанов господарських судів можуть бути подані стягувачем, боржником або прокурором протягом десяти днів з дня вчинення оскаржуваної дії, або з дня, коли зазначеним особам стало про неї відомо, або з дня, коли дія мала бути вчинена.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року N 606-XIV (з наступними змінами та доповненнями; далі по тексту Закон України «Про виконавче провадження») виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

В силу положень ч.1, 4 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Інші органи, установи, організації і посадові особи провадять окремі виконавчі дії у випадках, передбачених законом, у тому числі відповідно до статті 5 цього Закону, на вимогу чи за дорученням державного виконавця.

Згідно зі ч. 2 ст. 3 Закону України «Про виконавче провадження» рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Відповідно до ст. 3 статуту Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення в редакції від 20.07.2012р. Селекційно-генетичний інститут Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення є державною бюджетною науковою установою.

Згідно відомостей листа Управління державної казначейської служби України в м. Одесі Одеської області від 21.06.2016р., Селекційно-генетичний інститут Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення є розпорядником бюджетних коштів, фінансується за рахунок коштів загального та спеціального фондів Державного бюджету, включаючи власні надходження.

Скаржник, посилаючись на приписи постанови Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 р. N 845 „Про затвердження Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі Порядок), яким визначено механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників (далі - рішення про стягнення коштів), прийнятих судами, а також іншими державними органами (посадовими особами), які відповідно до закону мають право приймати такі рішення, стверджує про необхідність застосування при виконанні рішення господарського суду Одеської області від 11.03.2016р. саме положень цього Порядку та, відповідно, і правомірність виконання судового рішення безпосередньо органами казначейства. При цьому, скаржник вважає, що наявність хоча б одного рахунку, який відкритий в органах казначейства, незважаючи на відкриті рахунки в банківських установах, є підставою для відмови органом ДВС у відкритті виконавчого провадження та направлення виконавчого документу на виконання безпосередньо органам казначейства.

Проаналізувавши доводи скаржника, суд доходить висновку про правомірність застосування при виконанні рішення суду по даній справі приписів Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень від 5 червня 2012 року N 4901-VI (з наступними змінами і доповненнями), відповідно до ст. 2 якого держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов'язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа). Примусова реалізація майна юридичних осіб - відчуження об'єктів нерухомого майна та інших основних засобів виробництва, з використанням яких юридичні особи провадять виробничу діяльність, а також акцій (часток, паїв), що належать державі та передані до їх статутного фонду. Дія цього Закону не поширюється на рішення суду, стягувачем за якими є державний орган, державне підприємство, орган місцевого самоврядування, підприємство, установа, організація, що належать до комунальної власності.

Так, ч. ч. 1,2 ст. 4 Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом. У разі якщо рішення суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи не виконано протягом шести місяців з дня винесення постанови про відкриття виконавчого провадження, його виконання здійснюється за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Відповідно до ч. 3 ст. 4 Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2 - 4, 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

Наведені приписи знайшли своє відображення і в п. 7 Порядку, яким також передбачено, що у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження.

Системний аналіз наведених законодавчих норм дозволяє суду дійти висновку про правомірність винесення постанови про відкриття виконавчого провадження з виконання наказу господарського суду від 29.03.2016р. по даній справі, оскільки в даному випадку ст. 4 Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень поширює свою дію на боржника за наказом від 29.03.2016р., який в розумінні вказаного закону є державним підприємством.

З урахуванням вищевикладеного, господарський суд зазначає, що примусове виконання рішення, боржником за яким є державне підприємство, здійснюється органом державної виконавчої служби шляхом проведення відповідних виконавчих дій. При цьому, рішення про стягнення коштів, розміщених на рахунках, які відкриті в органах казначейства, приймається виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, після направлення державним виконавцем документів, які підтверджують встановлення обставин, передбачених пунктами 2 - 4, 9 частини першої статті 47 Закону України "Про виконавче провадження".

При цьому, суд звертає увагу скаржника, що його посилання в судових засіданнях на приписи ст.3 Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень якими встановлено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду, не мають правових підстав з огляду на необхідність застосування в даному випадку приписів ст.4 цього Закону, так як Селекційно-генетичний інститут Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення не є державним органом, а підпадає під категорію державних підприємств.

В тому числі судом критично оцінюється посилання скаржника на оглядовий лист Вищого господарського суду України від 28.01.2016 р. N 01-06/131/16 „Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних із застосуванням господарськими судами Закону України "Про виконавче провадження" (за матеріалами справ, розглянутих у касаційному порядку ВГСУ), яким здійснено огляд вирішених господарськими судами України справ, судові рішення в яких переглянуто в касаційному порядку Вищим господарським судом України, оскільки у вказаному листі Вищим господарським судом України також проведено аналіз необхідності відмежовувати застосування ст. 3 або ст. 4 Закону України „Про гарантії держави щодо виконання судових рішень з урахуванням ст. 2, яка встановлює випадки, на які не поширюється дія зазначеного закону з огляду на правовий статус скаржників.

Підсумовуючи вищевикладене, суд доходить висновку, що скарга Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення необґрунтована, безпідставна з правової точки зору та не підлягає задоволенню у повному обсязі.

При цьому, господарський суд вважає за необхідне звернути увагу скаржника на наступне.

У відповідності до ст.ст. 1 3 Закону України „Про судовий збір від 08.07.2011р. № 3674-VI (з наступними змінами та доповненнями) судовим збором є збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Платниками судового збору є громадяни України, іноземці, особи без громадянства, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні) та фізичні особи - підприємці, які звертаються до суду. Судовий збір справляється зокрема за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством.

Положеннями п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України встановлено, що перелік заяв, за які відповідно до ч. 2 ст. 3 Закону України „Про судовий збір не справляється судовий збір, не є вичерпним. Зокрема, Законом не передбачено справляння судового збору за подання скарг на дії чи бездіяльність органів Державної виконавчої служби (стаття 121 2 ГПК); втім, з апеляційних та касаційних скарг на ухвали, винесені за результатами розгляду таких скарг, судовий збір справляється на загальних підставах.

Так, п. 5.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 21 лютого 2013 року N 7 „Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі наявності підстав для повернення судового збору, відмінних від тих, які передбачені статтею 7 Закону України „Про судовий збір, це питання вирішується у позасудовому порядку, визначеному наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 N 787 "Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів".

З огляду на викладене, господарський суд зазначає, що повернення суми сплаченого судового збору може бути здійснено скаржником в порядку, встановленому наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 N 787 "Про затвердження Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів".

Підсумовуючи вищевикладене, скарга Селекційно-генетичного інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення на дії Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси подана в передбаченому ст. 121-2 ГПК України задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 86, 121-2 ГПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

1. В задоволенні скарги на дії Малиновського відділу державної виконавчої служби м. Одеси Селекційно-генетичному інституту Національного центру насіннєзнавства та сортовивчення, відмовити.

Відповідно до ст. 106, 121-2 ГПК України ухвали про розгляд скарг на дії (бездіяльність) органів Державної виконавчої служби можуть бути оскаржені в апеляційному та касаційному порядку.

Суддя С.П. Желєзна