ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07.09.2016 Справа № 905/2399/16

Господарський суд Донецької області у складі судді Сажневої М.В., розглянувши матеріали справи

за позовомПриватного підприємства Фірми «Юкон Агро»
до Товариства з обмеженою відповідальність «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ»
простягнення 249 076,31 грн

за участю представників:

від позивачаОСОБА_1 - представник за довіреністю
від відповідачане зявились
ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду Донецької області передані позовні вимоги Приватного підприємства Фірми «Юкон Агро» до Товариства з обмеженою відповідальність «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ» про стягнення заборгованості у розмірі 143170,01 грн, пені у розмірі 30322,88 грн, 3% річних у розмірі 13383,64 грн та інфляційних втрат у розмірі 62199,78 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем свої зобовязань за договором поставки №14/16 від 29.01.2014 щодо здійснення повної та своєчасної оплати вартості поставленого товару.

Відповідач повноважних представників в судове засідання не направив, відзив на позов не подав, своїм процесуальним правом не скористався.

Місцезнаходження відповідача за адресою: 83086, Донецька обл., м. Донецьк, вул. Кобозева, 12, що підтверджується наявними в матеріалах справи документами, в тому числі витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Згідно листа Харківської дирекції Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» від 24.06.2016 № 7-14-286 та інформації, що розміщена на офіційному веб-сайті(http://www.ukrposhta.com/www/upost.nsf/(documents)/05B89C5B88C05079C2257 D7E002C3293) пересилання поштових відправлень до/з міста обласного значення Донецьк тимчасово не здійснюється.

Відповідно до пп.3) п.6 Інформаційного листа Вищого господарського суду України від 12.09.2014 № 01-06/1290/14 (з наступними змінами) «Про Закон України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв'язку з проведенням антитерористичної операції», якщо у господарського суду наявні достовірні (тобто документально підтверджені підприємством зв'язку) відомості про неможливість здійснення поштових відправлень до певних населених пунктів чи місцевостей, то суд не вчиняє дій, зазначених у підпунктах 1 і 2 цього пункту. У такому разі, а також у випадках, коли поштові відправлення учасникам судового процесу все ж було надіслано, але їх повернуто підприємством зв'язку через неможливість вручення, суд здійснює відповідне повідомлення шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв'язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. У такому разі на примірнику переданого тексту, що залишається у матеріалах справи, зазначаються дата і година його передачі і прізвища та ініціали осіб, які передали і прийняли текст. У матеріалах справи мають міститися документи, що підтверджують отримання учасником судового процесу повідомлення (завірений судом витяг з журналу реєстрації телефонограм, журналу реєстрації електронних поштових відправлень тощо). Підпунктом 4) п.6 вказаного Інформаційного листа передбачено, що за неможливості здійснити повідомлення учасника судового процесу і в такий спосіб - інформація про час і місце судового засідання розміщується на сторінці відповідного суду (у розділі «Новини та події суду») офіційного веб-порталу «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет (www.court.gov.ua/sudy/). У такому разі на роздрукованій сторінці з мережі Інтернет, на якій розміщено інформацію про час та місце засідання господарського суду, зазначаються дата розміщення інформації, прізвище та ініціали судді, у провадженні якого знаходиться відповідна справа, а також вчиняється його підпис.

Господарським судом було розміщено на офіційному веб-порталі «Судова влада в Україні» в мережі Інтернет інформацію про дату, час і місце розгляду даної справи, що підтверджується відповідною роздруківкою.

Крім того, ухвала суду про порушення провадження у справі була надіслана та розміщена на офіційному веб-порталі «Єдиний державний реєстр судових рішень» в мережі Інтернет.

Телефонограму відповідачу судом не вдалося передати, у звязку з неможливістю встановити зв'язок.

Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідач повідомлений про час та місце судового розгляду належним чином, а матеріали справи містять достатні докази для її розгляду по суті.

Оскільки про час та місце судових засідань відповідач був належним чином повідомлений, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача, господарський суд Донецької області

В С Т А Н О В И В :

29.01.2014 між Приватним підприємством Фірмою «Юкон Агро» (постачальник, позивач) та Товариством з обмеженою відповідальність «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ» (покупець, відповідач) підписано договір поставки №14/16 (далі - Договір).

За умовами вказаного Договору постачальник зобовязався поставити і передати у власність, а покупець прийняти та оплатити - макуху соняшникову та соєву, шрот соняшниковий та соєвий, олію соєву та соняшникову, соя повножирну (виробництво України), іменовані в подалому «товар».

Відповідно до п. 1.2 Договору найменування, асортимент, ціна, сума, кількість, умови постави, строк оплати товару покупцем обумовлюється в Специфікаціях до даного Договору, які є його невідємною частиною.

Відповідно до п. 1.4 Договору ціна даного Договору визначається сумою всіх специфікацій та видаткових накладних за період дії даного договору і орієнтовно складає 2000000 (два мільйони гривень 00 коп) в т.ч. ПДВ 20% - 333333,33 грн.

29.01.2014 сторонами підписано Специфікацію №1 до Договору, якою визначено асортимент, кількість, ціну, суму, порядок оплати, строк поставки, дату поставки, умови поставки товару.

У Специфікації сторони погодили здійснення поставки олії соєвої у кількості 35 тон +/- 10% за ціною товару з урахуванням доставки 7250,00 грн за 1 тону.

На виконання умов Договору позивач здійснив поставку відповідачу товару за накладною №36 від 30.01.2014 та товарно-транспортною накладною №40 від 30.01.2014.

На підтвердження здійснення вказаної поставки позивачем також надано належним чином засвідчену копію податкової накладної за даною операцією.

Отримання відповідачем товару, зазначеного у видатковій та товарно-транспортній накладній, підтверджується підписом його представника на вказаній товарно-транспортній накладній, скріпленим печаткою підприємства, та довіреністю №864/1 від 29.01.2014 відповідача на отримання товару від позивача.

Згідно даних вказаних позивачем у накладній №36 від 30.01.2014 та товарно-транспортній накладній №40 від 30.01.2014 відповідачу поставлено олію соєву у кількості 34,920 тон на суму 253170,01 грн.

Відповідно до п. 2.2 Договору приймання по кількості здійснюється на вагах покупця (в пунктах приймання товару).

Судом встановлено, що кількість товару вказана позивачем у накладних 30.01.2014 не відповідає кількості товару, яка фактично прийнята відповідачем згідно товарно-транспортної накладної №40 від 30.01.2014.

Так, згідно відомостей зазначених у товарно-транспортній накладній №40 від 30.01.2014 представником відповідача було отримано товар 31.01.2014 у кількості: брутто - 53,24 т, тара - 18,64 т, нетто - 34,60 т, що менше ваги, зазначеної у накладній, на 320 кг.

Крім того, позивачем надано до матеріалів справи належним чином засвідчену копію акту від 31.01.2014, складеного та підписаного представниками позивача і відповідача, в якому підтверджено недостачу вантажу за накладною №40 від 30.01.2014 у кількості 320кг.

Таким чином, матеріалами справи підтверджується, що на виконання умов Договору позивачем за товарно-транспортною накладною №40 від 30.01.2014 поставлено відповідачу товар у кількості 34,60 тон на суму 250850,00 грн (34,60 * 7250,00 грн).

У звязку з чим твердження позивача у позовній заяві, що відповідачу поставлено товар у кількості 34920 кг на суму 253170,01 грн судом не приймається, оскільки не підтверджується матеріалами справи.

Частиною другою статті 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Зобовязання сторін виникли в порядку статті 11 Цивільного кодексу України з дій юридичних осіб, які в силу загальних начал і змісту цивільного законодавства породжують зазначені права та обовязки, а укладений між ними правочин за своєю правовою природою є договором поставки та підпадає під правове регулювання норм статей 712, 655-697 Цивільного кодексу України та статей 264-271 Господарського кодексу України.

До виконання господарських договорів застосовується відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, встановлених цим Кодексом, що передбачено приписами другого абзацу пункту першого статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України та ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобовязується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупцю для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не повязаних з його особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобовязується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У статті 692 Цивільного кодексу України зазначено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Статтею 526 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно з п. 3.1 Договору оплата за товар здійснюється покупцем шляхом перерахунку грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника на умовах, обумовлених в Специфікаціях.

У п. 5 Специфікації сторонами погоджений наступний порядок оплати: покупець здійснює оплату за товар, шляхом перерахунку грошових коштів на поточний рахунок постачальника протягом 1-го банківського дня з моменту поставки товару і підтвердження якості висновком лабораторії (покупця) про відповідність якості товару, ветеринарним свідоцтвом Ф-2, якісним посвідченням або сертифікатом якості, протоколом випробування на ГМО.

Таким чином, товар отриманий за товарно-транспортною накладною №40 від 30.01.2014 відповідач зобовязаний був оплатити до 03.02.2014 включно (оскільки товар за даною накладною фактично отримано відповідачем - 31.01.2014 (пятниця) згідно відмітки представника відповідача на товарно-транспортній накладній №40 від 30.01.2014 та 1-й банківський день припадає на 03.02.2014 (понеділок).

Судом встановлено, що позивач свої зобовязання за Договором виконав належним чином, а саме поставив відповідачу товар на суму 250850,00 грн, що підтверджується матеріалами справи.

Проте, в порушення умов Договору, відповідач оплату за товар, поставлений згідно вищезазначеної накладної, здійснив не в повному обсязі та з порушенням строку оплати, сплативши на рахунок позивача кошти в загальній сумі 110000,00 грн, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими виписками.

Таким чином, станом на час розгляду справи у відповідача утворилась непогашена заборгованість за Договором поставки №14/16 від 29.01.2014 у розмірі 140850,00 грн.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідач доказів на спростування обставин, повідомлених позивачем, не надав. Належних доказів погашення заборгованості станом на час вирішення спору відповідачем суду не надано.

Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за поставлений товар підлягають задоволенню у розмірі 140850,00 грн.

В іншій частині позовні вимоги про стягнення основного боргу задоволенню не підлягають, у звязку з їх безпідставністю і необґрунтованістю.

Позивач також просить стягнути з відповідача пеню у розмірі 30322,88 грн, 3% річний у розмірі 13383,64 грн та інфляційні втрати у розмірі 62199,78 грн.

Статтею 546 Цивільного кодексу України передбачено, що виконання зобов'язань може забезпечуватись згідно з договором неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі неналежного виконання зобов'язань.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Згідно з ч. 2 ст. 551 Цивільного кодексу України, якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Пунктом 4.1 Договору встановлено, що у випадку порушення строків оплати, за поставлений товар покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діє у період, за який нараховується пеня, від суми заборгованості за кожен день прострочення оплати. Пеня нараховується і сплачується до моменту фактичної оплати.

Як зазначено у п. 2.5 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» щодо пені за порушення грошових зобов'язань застосовується припис частини шостої статті 232 ГК України. Даним приписом передбачено не позовну давність, а період часу, за який нараховується пеня і який не повинен перевищувати шести місяців від дня, коли відповідне зобов'язання мало бути виконане; законом або укладеним сторонами договором може бути передбачено більшу або меншу тривалість цього періоду. Його перебіг починається з дня, наступного за останнім днем, у який зобов'язання мало бути виконане, і початок такого перебігу не може бути змінений за згодою сторін. Необхідно також мати на увазі, що умова договору про сплату пені за кожний день прострочення виконання зобов'язання не може розцінюватися як установлення цим договором іншого, ніж передбачений частиною шостою статті 232 ГК України, строку, за який нараховуються штрафні санкції.

Згідно з умовами Договору відповідач зобовязаний був здійснити оплату поставленого товару протягом 1-го банківського дня з моменту постачання.

Вище судом встановлено, що товар отриманий за товарно-транспортною накладною №40 від 30.01.2014 відповідач зобовязаний був оплатити до 03.02.2014 включно.

Тобто прострочення відповідача настало з 04.02.2014, і пеня повинна була нараховуватись на суму заборгованості, що виникала, за шість місяців з моменту прострочення, починаючи з 04.02.2014 по 04.08.2014.

З розрахунку пені доданого до позовної заяви, вбачається, що позивачем нараховується пеня з 09.02.2016 по 09.08.2016 за 180 днів, тобто вже через 2 роки після прострочення зобовязання.

Тобто позивачем здійснено нарахування пені за шість місяців, які передували зверненню з позовом до суду, що суперечить нормам чинного законодавства, зокрема ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України.

Враховуючи викладене, вимога позивача про стягнення з відповідача пені у розмірі 30322,88 грн, задоволенню не підлягає.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки факт прострочення відповідачем виконання грошового зобовязання встановлений судом та по суті відповідачем не спростований, вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат є правомірними.

Перевіривши розрахунок 3% річних та інфляційних втрат, здійснений позивачем, суд визнає його невірним, оскільки позивачем невірно визначена сума основної заборгованості, суми заборгованості з урахуванням часткових оплат (оскільки невірно визначена сума основної заборгованості), строк настання платежу за отриманий товар, не враховано, що у 2016 році 366 днів, а також у наявні арифметичні помилки.

За здійсненим судом перерахунком, з урахуванням встановленої судом фактичної кількості товару, який було поставлено відповідачу, встановленого судом розміру заборгованості відповідача, строку настання платежу у відповідача, дат часткової оплати відповідачем отриманого товару, розміри 3% річних та інфляційних втрат є більшими, ніж заявлено позивачем до стягнення.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійним вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Матеріали справи не містять відповідних заяв чи клопотань позивача.

З огляду на вищезазначене, вимоги про стягнення інфляційних втрат у розмірі 62199,78 грн та 3% річних у розмірі 13383,64 грн підлягають задоволенню у розмірах, визначених позивачем.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

У звязку з частковим задоволенням позову, судовий збір відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальність «УКРАГРОЗАКУПІВЛЯ» (83086, Донецька обл., м. Донецьк, вул. Кобозева, 12, ідентифікаційний код 33110033) на користь Приватного підприємства Фірми «Юкон Агро» (63343, Харківська обл., Красноградський р-н, с. Наталине, вул. Свято-Троїцька, 73, ідентифікаційний код 34236955) основний борг у розмірі 140850 (сто сорок тисяч вісімсот пятдесят) грн 00 коп, 3% річних у розмірі 13383 (тринадцять тисяч триста вісімдесят три) грн 64 коп., інфляційні втрати у розмірі 62199 (шістдесят дві тисячі сто девяносто девять) грн 78 коп та судовий збір у розмірі 3246 (три тисячі двісті сорок шість) грн 33 грн.

Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

3. В іншій частині позову відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 12.09.2016

Суддя М.В. Сажнева