ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.09.16р. Справа № 904/5650/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (м. Сєвєродонецьк, Луганської області)

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор" (м. Дніпро)

про стягнення заборгованості за договором купівлі-продажу № 25-13/16 від 17.12.2013 у загальному розмірі 27 389 грн. 94 коп. (з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог від 06.09.2016)

Суддя Фещенко Ю.В.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області із позовною заявою, в якій, на момент звернення з нею до суду, просило суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор" (далі - відповідач) заборгованість за недопоставлений товар згідно договору купівлі-продажу № 25-13/16 від 17.12.2013 у загальному розмірі 30 420 грн. 65 коп.

Ціна позову на момент звернення з ним до суду складалася з наступних сум:

- 27 389 грн. 94 коп. - основний борг;

- 2 242 грн. 78 коп. - інфляційні втрати;

- 787 грн. 93 коп. - 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані порушенням відповідачем зобов'язань за договором купівлі-продажу № 25-13/16 від 17.12.2013 в частині повної та своєчасної поставки оплаченого позивачем 13.11.2014 та 15.12.2014 товару та, відповідно, наявністю боргу у сумі 27 389 грн. 94 коп. На підставі статті 625 Цивільного кодексу України позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати за період з 22.07.2015 по 05.07.2016 у сумі 2 242 грн. 78 коп. та 3% річних за період прострочення з 22.07.2015 по 05.07.2016 у сумі 787 грн. 93 коп.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.07.2016 порушено провадження у справі та її розгляд призначено в засіданні на 25.07.2016.

Від відповідача надійшли заперечення на позовні вимоги (вх.суду 44649/16 від 18.07.2016), в яких він заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що змістом зобов'язань відповідача є поставка товарів, а не сплата грошових коштів, отже, до них не може бути застосована відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, передбачена статтею 625 Цивільного кодексу України. Також у запереченнях відповідач зазначає, що позивачем не подано доказів в обґрунтування його позовних вимог, а саме: вимогу про сплату № 35ЦОПиТ-389 від 14.06.2015, а також документи щодо поставки товару на суму 22 610 грн. 06 коп.

Також від відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи (вх.суду 44652/16 від 18.07.2016), яке обґрунтоване службовим відрядженням представника відповідача та неможливістю його явки у судове засідання.

У судове засідання 25.07.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 25.07.2016 не з'явився, витребуваних судом документів не надав; про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Розглянувши у судовому засіданні 25.07.2016 клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, судом було відмовлено у його задоволенні, з огляду на те, що відповідач, як юридична особа був повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи та, відповідно до статті 28 Господарського процесуального кодексу України надання повноважень на представництво інтересів сторони у процесі не обмежено будь-яким певним колом осіб.

Так, відповідно до абзацу 5 підпункту 3.6. пункту 3 Роз'яснень Президії Вищого арбітражного суду України від 18.09.1997 № 02-5/289 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами) господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може не брати до уваги доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т.п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1 - 4 статті 28 Господарського процесуального кодексу України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника відповідачем не доведена.

У судовому засіданні 25.07.2015 представник позивача виклав та обґрунтував позовні вимоги, наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Судом було зауважено, що для правильного вирішення спору існує необхідність у витребуванні у сторін додаткових доказів.

Враховуючи викладене, ухвалою суду від 25.07.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 10.08.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

У судове засідання 10.08.2016 з'явився представник позивача.

Представник відповідача у судове засідання 10.08.2016 вдруге не з'явився, причин неявки суду не повідомив, витребуваних судом документів не надав; про день, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином.

Від позивача надійшло клопотання про продовження строку вирішення спору на 15 днів та відкладення розгляду справи (вх.суду 50423/16 від 10.08.2016).

Ухвалою суду від 10.08.2016 клопотання позивача про продовження строку вирішення спору задоволено та продовжено строк розгляду спору по справі на 15 днів, терміном по 23.09.2016 включно.

Ухвалою суду від 10.08.2015 в порядку статті 77 Господарського процесуального кодексу України, в межах строків, встановлених статтею 69 Господарського процесуального кодексу України, розгляд справи було відкладено на 13.09.2015, у зв'язку з необхідністю повторного виклику сторін, витребування документів по справі.

Отже, судом здійснені всі можливі заходи щодо всебічного та повного з'ясування фактичних обставин справи; розгляд справи відкладався, з метою надання сторонам можливості реалізувати принцип змагальності, рівності всіх учасників процесу перед законом та судом, забезпечення участі представників у судовому засіданні та надання додаткових доказів в обґрунтування заявлених вимог та заперечень.

Вказане свідчить про достатність часу для підготовки до судового розгляду, подання заперечень та доказів в обґрунтування своєї позиції.

Від позивача надійшла заява про зменшення розміру позовних вимог (вх.суду 54955/16 від 06.09.2016), в якій позивач, керуючись правом, наданим йому статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, просить стягнути з відповідача лише 27 389 грн. 94 коп. попередньої оплати за договором, а також покласти на відповідача витрати по сплаті судового збору.

Відповідно до пункту 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про "доповнення" або "уточнення" позовних вимог, або заявлення "додаткових" позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Отже, фактично, відповідач відмовився від позовних вимог про стягнення інфляційних втрат та 3% річних. При цьому, ціна позову фактично зменшилась.

Згідно з частиною 3 статті 55 Господарського процесуального кодексу України ціну позову вказує позивач.

Враховуючи, що зменшення позовних вимог є правом позивача, передбаченим статтею 22 Господарського процесуального кодексу України, ці дії не суперечать законодавству та не порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси, та враховуючи, що ціна позову фактично зменшилась, суд приймає вказану заяву позивача.

Отже, у разі зменшення позовних вимог, якщо його прийнято господарським судом, має місце нова ціна позову 27 389 грн. 94 коп., виходячи з якої й вирішується спір.

Від позивача також надійшли письмові пояснення (вх.суду 54958/16 від 06.09.2016), в яких він зазначає, що за період з 17.11.2014 по 18.12.2014 відповідачем на виконання спірного договору було поставлено товар на загальну суму 22 610 грн. 06 коп., в той час, як позивачем було здійснено попередню оплату товару на суму 50 000 грн. 00 коп. Також, у поясненнях позивач наголошує на тому, що відповідачем, станом на час подання вказаних пояснень, заборгованість не погашена, часткові оплати також не здійснювалися. На виконання вимог ухвали суду від 10.08.2016 позивачем були також долучені до матеріалі справи витребувані судом документи.

Від позивача також надійшло клопотання (вх.суду 54959/16 від 06.09.2016), в якому він просить суд розглянути справу без участі його представника.

У судове засідання 13.09.2016 представники позивача та відповідача не з'явилися.

Враховуючи, що ухвалою суду від 10.08.2016 у разі виконання вимог вказаної ухвали, явка представника позивача була залишена на розсуд сторони, судом було задоволено клопотання позивача про розгляд справи без участі його представника.

Представник відповідача у судове засідання 013.09.2016 втретє не з'явився, причин нез'явлення суду не повідомив, відзиву на позов та інші витребувані судом документи не надав, з приводу чого суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини 1 статті 64 та статті 87 Господарського процесуального кодексу України.

На підтвердження адреси відповідача судом долучено до матеріалів справи Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 08.07.2016, з якого вбачається, що місцезнаходженням відповідача є: 49038, м. Дніпро, вулиця Ленінградська, будинок 27, на вказану адресу і направлялась кореспонденція господарського суду для відповідача.

В той же час, поштове відправлення, в якому містилася, зокрема, ухвала суду від 10.08.2016, було отримане відповідачем 15.08.2016, що підтверджується поштовим повідомленням № 722 (№ 436)

Суд наголошує на тому, що ухвали суду від 08.07.2016, від 25.07.2016 та від 10.08.2016 були надіслані відповідачу завчасно, з урахуванням Нормативів і нормативних строків пересилання поштових відправлень, затверджених наказом Міністерства інфраструктури України від 28.11.2013 № 958.

Отже, суд приходить до висновку, що відповідач про дату, час та місце розгляду справи були повідомлений належним чином, оскільки ухвали суду від 08.07.2016, від 25.07.2016 та від 10.08.2016 були надіслані на адресу відповідача, яка підтверджена Спеціальним витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 08.07.2016, отримані відповідачем завчасно. Крім того, судом була надана учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, оскільки розгляд справи двічі відкладався: з 25.07.2016 на 10.08.2016 та з 10.08.2016 на 13.09.2016.

При цьому, стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Відповідно до абзацу 1 пункту 3.9.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Оскільки явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Статтею 77 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Суд вважає, що відповідач не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні та вважає можливим розглянути справу за відсутності його представника, оскільки останній повідомлений про час та місце судового засідання належним чином, а матеріали справи містять достатньо документів, необхідних для вирішення спору по суті та прийняття обґрунтованого рішення.

При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі "Смірнова проти України").

Критерії оцінювання "розумності" строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

Враховуючи те, що норми статті 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а пункт 4 частини 3 статті 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих йому повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень та здійснені всі необхідні дії щодо витребування додаткових доказів, а тому вважає за можливе розглядати справу за наявними в ній і додатково поданими на вимогу суду матеріалами і документами.

У пункті 2.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 Господарського процесуального кодексу України), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Так, справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

Клопотання про здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не заявлялось.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, -

ВСТАНОВИВ:

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1, пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Так, 17.12.2013 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор" (далі продавець, відповідач) та Приватним акціонерним товариством "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (далі покупець, позивач) було укладено договір купівлі-продажу № 25-13/16 (далі - договір, а.с.14-15), відповідно до умов якого продавець зобов'язується продати, а покупець прийняти товари в асортименті, в обсягах та за ціною відповідно до видаткових накладних, що є додатком до договору. Товар вважається одержаним покупцем з моменту підписання накладних (пункт 1.1. договору).

У пункті 8.1. договору сторони погодили, що договір набуває чинності з моменту його підписання обома сторонами і діє до 31.12.2014. У випадку, якщо за 30 днів до закінчення терміну дії договору жодна із сторін не повідомить іншу сторону про намір розірвати договір, то термін дії договору автоматично пролонгується кожного разу на один рік.

Доказів визнання недійсним, зміни або розірвання вказаного договору до матеріалів справи сторонами не надано.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно з частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

За приписами частини 2 статті 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі статтею 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу.

Так, у пункті 2.2. договору сторони визначили, що покупець придбає товар за ціною та у кількості, що є в наявності у торговому центрі продавця у день отримання покупцем товару та у межах суми здійсненої оплати товару.

У пунктах 3.1. та 3.2. договору сторони передбачили, що загальна сума договору складає суму товару, отриманого за всіма видатковими накладними. Ціна на товари, кількість і загальна вартість товарів, що відпускається, встановлюється окремо на кожну партію товару відповідно до видаткових накладних.

Приймання товару по кількості і якості проводиться покупцем при одержанні від продавця. Про всі претензії покупець повинен повідомити продавця під час приймання товару. Після підписання видаткової накладної покупець не вправі заявляти претензії щодо кількості та якості товару (пункт 4.2. договору).

Відповідно до пункту 3.3. договору покупець оплачує товар на умовах 100 % передплати шляхом банківського переказу або внесення готівки в касу продавця.

На виконання вказаного пункту договору позивачем 13.11.2014 та 15.12.2014 було здійснено попередню оплату в загальній сумі 50 000 грн. 00 коп., що підтверджується наступними платіжними дорученнями:

- платіжним дорученням № 13413 від 13.11.2014 на суму 30 000 грн. 00 коп. (а.с.15);

- платіжним дорученням № 14623 від 15.12.2014 на суму 20 000 грн. 00 коп. (а.с.15).

В свою чергу, відповідач здійснив поставку передплаченого товару лише частково, а саме: в період з 17.11.2014 по 18.12.2014 було поставлено товар на загальну суму 22 610 грн. 06 коп., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними за вказаний період.

Враховуючи те, що відповідачем не було у повному обсязі поставлено позивачу оплачений останнім товар, позивач звернувся до відповідача із претензією № 53ЦОПиТ-389 від 14.06.2015, в якій просив відповідача перерахувати заборгованість в сумі 27 389 грн. 94 коп. на рахунки позивача (а.с.17-18).

Вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді та задоволення.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав.

В силу приписів статті 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Так, з урахуванням положень пункту 2.3. договору, у разі здійснення оплати товару шляхом банківського переказу кошів, покупець має право отримати товар не раніше десятої години ранку першого робочого (банківського) дня, наступного за днем здійснення передплати.

З системного аналізу умов розділу 2 договору, суд приходить до висновку, що сторони під час укладення договору дійшли згоди, що товар буде поставлятися в найближчі робочі дні, після його оплати.

При цьому, відповідно до положень статті 693 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу.

Отже, на виконання взятих на себе зобов'язань, позивачем, як було зазначено вище, була здійснена попередня оплата товару, але відповідачем станом на момент вирішення спору обумовлений сторонами товар, зокрема, на суму 27 389 грн. 94 коп. поставлено не було.

В той же час, вимога позивача щодо повернення передоплати задоволена відповідачем не була, грошові кошти в сумі 27 389 грн. 94 коп. позивачу не повернуто.

Станом на момент вирішення спору, відповідач жодного платежу на повернення отриманої попередньої оплати не здійснив, товар також позивачу на вказану залищшкову суму не поставив.

Надаючи правову оцінку спірним відносинам, що виникли між сторонами у справі, суд виходить також із наступного.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно зі статтею 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Враховуючи, що попередня оплата позивачем проведена в сумі 50 000 грн. 00 коп., а товар відповідачем поставлено лише на суму 22 610 грн. 06 коп., товар на залишкову суму 27 389 грн. 94 коп. не поставлений, відповідно до положень частини 1 статті 693 Цивільного кодексу України у покупця виникає право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати від продавця, який одержав суму попередньої оплати товару і не поставив його.

Суд зазначає, що вибір способу захисту своїх прав та порушених інтересів є правом позивача. Відповідно до рішення Конституційного суду України від 09.07.2002 по справі № 1-2/2002, положення частини другої статті 124 Конституції України передбачають захист судом прав і свобод людини і громадянина, а також прав юридичної особи, надаючи можливість кожному захищати права і свободи будь-якими не забороненими законом засобами (частина п'ята статті 55 Конституції України). Тобто кожна особа, має право вільно обирати не заборонений законом засіб захисту прав і свобод, у тому числі - судовий захист.

При цьому, обов'язкове досудове врегулювання спорів, яке виключає можливість прийняття позовної заяви до розгляду і здійснення за нею правосуддя, порушує право особи на судовий захист. Можливість використання суб'єктами правовідносин досудового врегулювання спорів може бути додатковим засобом правового захисту, який держава надає учасникам певних правовідносин, що не суперечить принципу здійснення правосуддя виключно судом. Виходячи з необхідності підвищення рівня правового захисту держава може стимулювати вирішення правових спорів у межах досудових процедур, однак їх використання є правом, а не обов'язком особи, яка потребує такого захисту.

Таким чином, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує.

Так, як зазначено вище, позивач звертався до відповідача з претензією, в якій просив повернути кошти за непоставлений товар.

У свою чергу, у відповідності з положеннями частини 1 статті 222 Господарського кодексу України учасники господарських відносин, що порушили майнові права або законні інтереси інших суб'єктів, зобов'язані поновити їх, не чекаючи пред'явлення їм претензії чи звернення до суду.

Суд звертає увагу, що відповідно до частини 3 статті 612 Цивільного кодексу України якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

Так, звернення позивача щодо повернення грошових коштів, сплачених у якості попередньої оплати за товар, свідчить про те, що поставка обумовленого сторонами товару для нього на теперішній час втратила інтерес.

Оскільки позивач здійснив попередню оплату товару на суму 50 000 грн. 00 коп. (30 000,00 грн. + 20 000,00 грн.), а відповідач здійснив поставку передплаченого товару лише частково, а саме: в період з 17.11.2014 по 18.12.2014 було поставлено товар на загальну суму 22 610 грн. 06 коп., товар на залишкову суму 27 389 грн. 94 коп. відповідачем не поставлено, повернення залишку попередньої оплати не здійснено, господарський суд дійшов висновку про те, що відповідно до частини 2 статті 693 Цивільного кодексу України, яка встановлює, зокрема, право вимагати повернення суми попередньої оплати, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, відповідач зобов'язаний повернути позивачу 27 389 грн. 94 коп. суму неповернутої попередньої оплати.

Отже, перевіряючи дотримання кожною зі сторін своїх зобов'язань, суд приходить до висновку, що відповідач в порушення взятих на себе зобов'язань не поставив обумовлений сторонами товар, за який позивачем було сплачено попередню оплату у розмірі 27 389 грн. 94 коп., вимогу про повернення зазначеної суми у повному обсязі не задовольнив, а отже, позовні вимоги про стягнення з відповідача сплаченої позивачем передоплати в сумі 27 389 грн. 94 коп. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 06.04.2015 у справі № 904/4726/14.

Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Оскільки спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача, судові витрати по справі, з урахуванням положень статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладаються на відповідача.

Керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 49, 55, 75, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

В И Р І Ш И В :

Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Торгівельний будинок "Амстор" (49038, м. Дніпро, вулиця Ленінградська, будинок 27; ідентифікаційний код 32516492) на користь Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" (93403, Луганська область, м. Сєвєродонецьк, вулиця Пивоварова, будинок 5; ідентифікаційний код 33270581) - 27 389 грн. 94 коп. - основного боргу, 1 378 грн. 00 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя ОСОБА_1