РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2016Справа №910/22991/15

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "Азур Ейр Україна" м. Києва

до Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

третя особа Департамент фінансів виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)

про стягнення боргу, ціна позову 85466,48 грн.

Суддя Паламар П.І.

Представники:

від позивача: Награбовий О.О.,

від відповідача: не з'явився,

від третьої особи: не з'явився.

СУТЬ СПОРУ :

у вересні 2015 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "ЮТейр-Україна" звернулося в суд з указаним позовом.

Ухвалою суду від 10 листопада 2015 р. було замінено Товариство з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "ЮТейр-Україна" його правонаступником Товариством з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "Азур Ейр Україна".

Позивач зазначав, що він протягом червня 2013-березня 2014 років здійснював перевезення повітряним транспортом пільгової категорії громадян міста Києва - учасників бойових дій та осіб, прирівняних до учасників бойових дій, за маршрутами: Київ-Львів-Київ, Київ-Харків-Київ, Київ-Донецьк-Київ, Київ-Луганськ-Київ, Київ-Сімферополь-Київ. У зв'язку з цим ним були понесені витрати загальною вартістю 85466,48 грн.

Посилаючись на те, що всупереч вимог ст.ст. 173, 193 ГК України, ст.ст. 525, 526 ЦК України, Законів України "Про Державний бюджет України на 2013 рік", "Про Державний бюджет України на 2014 рік", "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 4 березня 2002 р. (далі-Порядок) відповідач не відшкодував понесені ним витрати, позивач просив задовольнити позов, стягнувши з відповідача на свою користь 85466,48 грн. боргу, а також понесені ним по справі господарські витрати.

У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги.

Відповідач у письмових поясненнях на позовну заяву проти позову заперечував, посилаючись на необґрунтованість заявлених вимог. Його представник у судове засідання повторно не з'явився, про час і місце його проведення повідомлений у встановленому порядку, через канцелярію суду подав заяву про відкладення розгляду справи.

Враховуючи, що відповідачем не надано доказів неможливості призначення для участі у справі іншого представника, суд вважає можливим розглянути справу відповідно до вимог ст. 75 ГПК України у відсутності представника відповідача за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Третя особа пояснень на позовну заяву не надала, у судове засідання її представник повторно не з'явилася, про час і місце їх проведення повідомлена у встановленому порядку, через канцелярію суду подала заяву про відкладення розгляду справи.

Суд вважає можливим розглянути справу відповідно до вимог ст. 75 ГПК України у відсутності представника відповідача, третьої особи за наявними у ній матеріалами, що містять достатньо відомостей про права і взаємовідносини сторін.

Справа розглядається після скасування на підставі постанови Вищого господарського суду України від 6 липня 2016 р. рішення господарського суду міста Києва від 17 листопада 2015 р., постанови Київського апеляційного господарського суду від 10 березня 2016 р.

Заслухавши пояснення представника позивача, розглянувши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 12 Закону України "Про транспорт" підприємства транспорту зобов'язані забезпечувати, зокрема, права на пільги громадян щодо користування транспортом.

Відшкодування збитків транспортним підприємствам від безплатних перевезень пільгових категорій громадян регулюється нормативними актами Кабінету Міністрів України (ч. 2 ст. 7 Закону України "Про транспорт").

Згідно з п. 17 ч. 1 ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено, що учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: безплатний проїзд один раз на два роки (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, незалежно від наявності залізничного сполучення, або проїзд один раз на рік (туди і назад) вказаними видами транспорту з 50-процентною знижкою.

Пунктом 21 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" визначено, що інвалідам війни та прирівняним до них особам (ст. 7) надаються такі пільги: інвалідам I і II груп надається право безплатного проїзду один раз на рік (туди і назад) залізничним, водним, повітряним або міжміським автомобільним транспортом, а особам, які супроводжують інвалідів I групи (не більше одного супроводжуючого), - 50-процентна знижка вартості проїзду один раз на рік (туди і назад) зазначеними видами транспорту.

Документом на підставі якого надається право на пільговий проїзд цій категорії громадян і з 50-відсотковою знижкою їх вартості є листи талони. Указані листи талони видаються, зокрема, органами праці та соціального захисту населення за місцем реєстрації громадянина (п.п. 2, 71 Положення про порядок видачі посвідчень і нагрудних знаків ветеранів війни, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 302 від 12 травня 1994 р.).

Судом встановлено, що позивач протягом червня 2013-березня 2014 років здійснював перевезення повітряним транспортом пільгової категорії громадян міста Києва - учасників бойових дій та осіб, прирівняних до учасників бойових дій, за маршрутами: Київ-Львів-Київ, Київ-Харків-Київ, Київ-Донецьк-Київ, Київ-Луганськ-Київ, Київ-Сімферополь-Київ.

Розмір витрат позивача на перевезення цих громадян становить 85466,48 грн.

Вказані обставини підтверджуються поясненнями позивача, наявними у справі копіями електронних авіаквитків, документами, що підтверджують право на пільги цієї категорії громадян, листами талонів, а також використаними талонами для перевезення за указаний період.

Виходячи з наведеного відповідач набув право на відшкодування понесених ним витрат за перевезення пільгових категорій громадян.

У силу положень вимог чинного протягом 2013-2014 років законодавства України відшкодування за пільговий проїзд окремих громадян у період 2013-2014 років проводилося з місцевого бюджету. Зокрема, Законами України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" та "Про Державний бюджет України на 2014 рік" передбачалася компенсація за пільговий проїзд окремих категорій громадян з місцевого бюджету шляхом субвенції у розмірі 235937,40 тис. грн. на кожен рік.

Відповідно до вимог п. 3 Порядку фінансування видатків місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення за рахунок субвенцій з державного бюджету, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 256 від 4 березня 2002 р. головними розпорядниками коштів місцевих бюджетів на здійснення заходів з виконання державних програм соціального захисту населення є керівники головних управлінь, управлінь, відділів та інших самостійних структурних підрозділів місцевих держадміністрацій, виконавчих органів рад, до компетенції яких належать питання праці та соціального захисту.

Виходячи з наведеного відповідач є зобов'язаним перед позивачем у відносинах відшкодування витрат за перевезення пільгових категорій громадян протягом 2013-2014 років.

Листом № 0377 від 21 квітня 2015 р. надав відповідачу документи, що підтверджують несення ним витрат на перевезення, та вимогу про відшкодування цих витрат.

Листом № 051/5928-002/3 від 18 травня 2015 р. відповідач відмовив позивачу у задоволенні його вимог з підстав відсутності бюджетних асигнувань на відшкодування пільгового проїзду на підставі листів талонів відповідно до Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту".

Доводи відповідача щодо фактичного обсягу фінансових ресурсів для надання заявлених пільг суд вважає безпідставними.

Відповідно до вимог п. 4 прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2013 рік" установлено, що у 2013 році норми і положення ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів Державного бюджету України та бюджету Пенсійного фонду України на 2013 рік. Пунктами 6, 7 прикінцевих положень Закону України "Про Державний бюджет України на 2014 рік" установлено, що норми і положення ст. 12 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України, виходячи з наявних фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування на 2014 рік.

З матеріалів справи вбачається, що органами соціального забезпечення м. Києва протягом 2013-2014 років відповідно до чинного законодавства були видані листи талони громадянам, що мають право на пільгове перевезення.

У силу вимог чинного законодавства позивач не є особою, до компетенції якої належить вирішення питання про наявність фінансових ресурсів бюджетів на покриття пільг, передбачених законодавством, які зумовлювали реалізацію прав громадян на пільговий проїзд.

Визначення меж застосування норм і положень Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту" виходячи з наявних фінансових ресурсів належить до повноважень відповідача та підпорядкованих йому місцевих органів соціального захисту населення м. Києва, які повинні їх здійснювати у т.ч. шляхом видачі листів-талонів в межах наявного фінансування пільгових перевезень.

Позивач в силу цих вказаних вимог Закону не є особою, яка несе ризик за відсутність фінансових ресурсів державного або місцевого бюджетів під час надання громадянам передбачених законодавством пільг.

Викладені відповідачем у відзиві заперечення щодо розміру належних до відшкодування сум є необґрунтованими, оскільки як слідує з матеріалів справи заявлені вимоги стосуються послуг наданих громадянам, які проживають у м. Києві, а підтвердні документи для використання пільг були їм видані органами соціального захисту населення м. Києва. Щодо решти громадян, які не проживають на території м. Києва або підтвердні документи на пільги яких видавалися іншими органами, то, як слідує з пояснень позивача та поданого ним розрахунку, витрати на перевезення цих громадян не включені у ціну позову.

Доказів здійснення відповідачем відшкодування позивачу заявлених витрат суду не надано.

За таких обставин позов відповідно до вимог ст.ст. 173, 193 ГК України, ст.ст. 526, 622 ЦК України підлягає задоволенню.

Оскільки позов задоволено, понесені по справі господарські витрати стосовно до вимог ст. 49 ГПК України слід покласти на відповідача.

Керуючись ст.ст. 33, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В :

позов Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "Азур Ейр Україна" м. Києва задовольнити.

Стягнути з Департаменту соціальної політики Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) (03165, м. Київ, проспект Комарова, 7, код 37441694) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Авіакомпанія "Азур Ейр Україна" (90500, Закарпатська область, Тячівський район, м. Тячів, вул. Незалежності, 90-А, код 36129430) 85466,48 грн. боргу, 1282 грн. витрат по оплаті судового збору.

Рішення набирає законної сили відповідно до вимог ст. 85 ГПК України.

Суддя господарського суду міста Києва П.І.Паламар