ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

30.08.2016 Справа № 905/1290/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Кадрове агентство "ОСОБА_1 Сервіс", м. Маріуполь, Донецька область

до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради, м.Маріуполь, Донецька область

про стягнення 7964971грн.

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача- Маріупольська міська рада, м. Маріуполь, Донецька область

Суддя Говорун О.В.

Представники сторін:

від позивача ОСОБА_2, довіреність б/н., від 27.02.2015;

від відповідача ОСОБА_3, довіреність № 03-4/1383 від 14.04.2016;

від третьої особи ОСОБА_4, довіреність №031-263 від 27.04.2016.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю Кадрове агентство "ОСОБА_1 Сервіс" (далі - позивач) звернулось до господарського суду Донецької області з позовом до Департаменту міського майна Маріупольської міської ради (далі відповідач) про стягнення 5968740 грн. 65 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що між сторонами був укладений договір купівлі-продажу №1357 від 31.08.2010, відповідно до якого відповідач передав у власність позивачу окремо стоячу трьох поверхову нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м.Маріуполь, вул.Харлампіївська, 17/25, а позивач прийняв у власність та сплатив визначену договором ціну в розмірі 3868780грн80коп. Рішенням господарського суду Донецької області від 03.06.2014, зокрема, зазначений договір був розірваний та було зобовязано повернути до комунальної власності майно, що було предметом договору купівлі-продажу. При прийнятті рішення господарським судом не було вирішено питання про повернення позивачу грошових коштів, що були ним сплачені за нерухоме майно, та коштів, які були витрачені для поліпшення предмету договору купівлі-продажу. На момент укладання договору купівлі-продажу, законодавством було передбачене повернення покупцю грошових коштів у разі розірвання в судовому порядку договору купівлі-продажу обєкта приватизації. Отже, позивач звернувся до суду з зазначеними вище вимогами.

09.08.2016 позивачем надана до суду заява про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача 7964971грн.

Відповідач надав відзив на позов, в якому заперечував щодо задоволення позовних вимог, зазначивши, що порядок повернення грошових коштів, сплачених за обєкт приватизації та коштів витрачених на ремонт обєкту, у разі розірвання або визнання недійсним договорів купівлі продажу, діючим законодавством не передбачено.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 25.07.2016 до участі у справі було залучено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача Маріупольську міську раду (далі третя особа).

Представник третьої особи письмові пояснення відносно заявлених позовних вимог не надав, в судовому засіданні щодо задоволення позову заперечував, виходячи з того, що законодавство, яке б дозволяло повернути сплачені позивачем грошові кошти за обєкт приватизації, відсутнє.

Ухвалою господарського суду Донецької області від 11.05.2016 провадження у справі №905/1290/16 було зупинено до вирішення питань судової будівельно-технічної експертизи, за результатами проведення якої судовим експертом ОСОБА_5 був складений висновок №14/с від 14.07.2016.

Ухвалою господарського суду від 25.07.2016 провадження у справі було поновлено.

08.08.2016 відповідачем було заявлено клопотання про залучення до участі у справі інших відповідачів, а саме - Маріупольську обєднану державну податкову інспекцію Головного управління ДФС у Донецькій області та Управління Державної казначейської служби України у м. Маріуполі Донецької області.

Суд, заслухавши представників сторін та третьої особи, дослідивши письмові докази у судовому засіданні, встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини.

31.08.2010 між позивачем та відповідачем був укладений договір №1357 купівлі-продажу нежитлової будівлі (далі договір), відповідно до умов якого відповідач зобовязується передати у власність позивачу окремо стоячу трьохповерхову нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: м. Маріуполь, вулиця Харлампіївська, будинок №17/25, а саме: з Літ. А-3:

I поверх приміщення №3 (три) торговий зал 5, склад 6, 8, 10, 12, бухгалтерія 7, коридори: 9, 11, 13, 15, 16, 18, 20, кабінет 14, умивальник 17, туалет 19, приміщення №4 (чотири) коридор 1, 2, 3, кабінет 4,5, приміщення №11 (одинадцять) тамбур 1, торговий зал 2, кабінет 3, 10, 11, 12, склад 4, 5, 6, туалет 7, умивальник 8, коридор 9, ліфт I, приміщення №6 (шість) роздягальня 1, кабінет 2;

II поверх приміщення №8 (вісім) коридор 1, 12, кабінет 13, 14, сходова клітина I;

III поверх приміщення №9 (девять) коридор 1, 2, 12, 13, 20, 25, 26, 28. Кабінети: 3, 4, 5, 14, 15, 16, 17, 18, 33, 34, зал 6, бібліотека 7, 8, 9, 10, 11, умивальник 19, 27, туалети: 21, 22, 23, 24, 29, 30, 31, 32, кладова 35, сходова клітина;

підвал літ. А/п приміщення №2 (два) коридори 1, 6, приміщення 2, 9, 11, склади: 3, 14, 15, 16, 17, 18, 19, холодильник 4, 5, 7, 8, кладова 10, 12, ліфт I, загальною площею 1 819,90 м.кв. (у тому числі площа підвалу 384,34 м.кв.), що складає 45/100 часток будівель, розташованих за адресою: 87500, м. Маріуполь, вул. Харлампіївська, №17/25, відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.08.2010 за реєстраційним номером 309555827 (т.1 а.с.27-32).

Відповідно до п. 1.4 договору, продаж нежитлової будівлі вчинюється за 3868780грн80коп., у тому числі ПДВ у сумі 644796грн80коп.

Пунктом 2.2 договору передбачено, що розрахунки за придбаний обєкт приватизації здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування всієї суми з свого рахунку на рахунок продавця.

20.09.2010 та 15.10.2010 позивач здійснив перерахування грошових коштів у розмірі 3868780грн80коп., на зазначені у договорі реквізити, що підтверджується відповідними платіжними дорученнями (т.1 а.с. 33). Крім того, відповідач не заперечував щодо повної оплати позивачем грошових коштів в розмірі визначеному договором.

Рішенням господарського суду Донецької області від 03.06.2014 у справі № 905/3512/13 за позовом Прокурора Жовтневого району м. Маріуполя, в інтересах держави в особі Управління міського майна Маріупольської міської ради до Товариства з обмеженою відповідальністю "Клінінг Сіті", Товариства з обмеженою відповідальністю "Наір Сервіс", Товариства з обмеженою відповідальністю Кадрове агентство "ОСОБА_1 персонал сервіс", Виконавчого комітету Маріупольської міської ради, Маріупольського міського управління юстиції Донецької області про розірвання договору купівлі-продажу, повернення обєкту до комунальної власності, визнання недійсними протоколів загальних зборів, визнання незаконними та скасування рішень виконавчого комітету та зобовязання скасувати державну реєстрацію права власності, позовні вимоги були задоволені частково. Зокрема, договір судом було розірвано та зобовязано повернути до комунальної власності предмет договору купівлі-продажу.

Відповідно до ст.35 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Згідно з актом державного виконавця від 14.07.2015, рішення господарського суду від 03.06.2014, в частині повернення предмету договору купівлі-продажу до комунальної власності, виконано (т.1 а.с.148).

Позивачем, за період з моменту придбання предмету договору купівлі-продажу та до розірвання договору в судовому порядку, були здійснені поліпшення обєкту приватизації (т.1 а.с.83-147).

Відповідно до висновку судового експерта ОСОБА_5 №14/с від 14.07.2016, який був складений за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи, призначеної ухвалою господарського суду Донецької області від 11.05.2016, за період з 31.08.2010 по 03.06.2014, були здійснені наступні ремонтні роботи та/або поліпшення предмету договору купівлі-продажу, а саме:

- ремонт зовнішнього оздоблення фасаду будівлі;

- заміна віконних блоків;

- заміна зовнішніх дверних блоків;

- заміна та ремонт системи опалення;

- заміна системи водопостачання.

Зазначені поліпшення є невідємними.

Ринкова вартість предмету договору купівлі-продажу, станом на час прийняття рішення господарським судом про розірвання договору (03.06.2014) становить 7964971грн (т.2 а.с.2-22).

Згідно з ч.2-4 ст.653 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), у разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили. Сторони не мають права вимагати повернення того, що було виконане ними за зобов'язанням до моменту зміни або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч.1-2 ст.1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна (ст.1213 ЦК України).

Згідно з ч.1-3 ст. 22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі.

Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини").

Статтею 1 першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі-Конвенція), ратифікованої Законом України "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції", визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути "існуючим майном" або коштами, включаючи позови для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні "виправданими очікуваннями" щодо отримання можливості ефективного використання права власності (п.21 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Федоренко проти України", заява №25921/02 від 01.06.2006).

Таким чином, розірвання договору купівлі-продажу з ініціативи прокурора, розглядається судом як позбавлення позивача певного майна в розумінні ст.1 першого протоколу Конвенції.

Як зазначається в п.70 рішення ЄСПЛ у справі "Рисовський проти України", заява №29979/04 від 20.10.2011 (остаточне 20.01.2012), суд підкреслює особливу важливість принципу "належного урядування". Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119).

Розірвання договору купівлі-продажу суд розцінює як втручання в право мирно володіти своїм майном, однак, суд вважає, що втручання в зазначене право позивача є виправданим, здійснено з метою захисту інтересів суспільства та направлено на забезпечення правопорядку в сфері приватизації памяток архітектури та подальшого відчуження таких памяток, оскільки договір було розірвано внаслідок невиконання саме позивачем зобовязань визначених договором та законодавством.

В такому разі суд повинен пересвідчитись, чи було дотримано принцип пропорційності при втручанні в право позивача мирно володіти своїм майном.

Першим і найголовнішим правилом статті 1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання державних органів у право на мирне володіння майном має бути законним і повинно переслідувати легітимну мету "в інтересах суспільства". Будь-яке втручання також повинно бути пропорційним по відношенню до переслідуваної мети. Іншими словами, має бути забезпечено "справедливий баланс" між загальними інтересами суспільства та обовязком захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не буде досягнуто, якщо на відповідну особу або осіб буде покладено особистий та надмірний тягар (п. 53 рішення ЄСПЛ "Суханов та Ільченко проти України", заяви №68385/10 та 71378/10, від 26.06.2014, остаточне 26.09.2014; п. 101 рішення ЄСПЛ "Новоселецький проти України", заява №47148/99, від 22.02.2005; п.28 Рішення ЄСПЛ "Федоренко проти України, заява №25921/02, від 01.06.2006; п.55 рішення ЄСПЛ у справі "Україна-Тюмень" проти України", заява №22603/02 від 22.02.2008).

Згідно з рішенням господарського суду Донецької області від 03.06.2014 у справі № 905/3512/15, договір купівлі-продажу був розірваний, предмет договору було зобовязано повернути до комунальної власності, однак питання щодо грошової компенсації позивачу не вирішено.

Отже, позбавлення позивача права власності на майно, шляхом повернення такого майна до комунальної власності, без вирішення питання щодо справедливої компенсації, розцінюється судом як непропорційне втручання в право позивача. В такому випадку справедливий баланс між інтересами територіальної громади та основоположними правами позивача не забезпечений.

Ситуація, при якій обєкт приватизації повертається органу місцевого самоврядування, а позивач не отримує грошової суми сплаченої за обєкт приватизації (з урахуванням здійснених позивачем невідємних поліпшень), призводить до безпідставного збагачення органу місцевого самоврядування за рахунок субєкта господарювання.

Крім того, не виключена можливість повторної приватизації органом місцевого самоврядування обєкту приватизації, вартість якого буде визначатись з урахуванням невідємних поліпшень обєкту приватизації здійснених позивачем.

Доводи відповідача про неможливість повернути грошові кошти позивачу через відсутність законодавства, яким би було врегульоване це питання, судом відхилені, виходячи з наступного.

Згідно з ч.7 ст.4 ГПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів неповноти, неясності, суперечливості чи відсутності законодавства, яке регулює спірні відносини.

Разом з тим, на час укладання договору купівлі-продажу діяв Закон України «Про Державну програму приватизації» від 18.05.2000, №1723-ІІІ, яким затверджена Державна програма приватизації на 2000-2002 роки (яка діє до затвердження чергової Державної програми приватизації), пунктом 133 якої передбачено, що у разі розірвання договору купівлі-продажу державного майна за рішенням суду у зв'язку з невиконанням покупцем договірних зобов'язань об'єкт приватизації підлягає поверненню в державну власність. Порядок повернення в державну власність об'єктів приватизації в разі розірвання або визнання недійсними договорів купівлі-продажу таких об'єктів затверджується Кабінетом Міністрів України. У разі розірвання договорів купівлі-продажу об'єктів приватизації у зв'язку з невиконанням їх умов або визнання їх недійсними в судовому порядку повернення покупцям коштів, сплачених за об'єкт приватизації, провадиться на підставі рішення суду з коштів позабюджетного Державного фонду приватизації або фонду приватизації Автономної Республіки Крим, отриманих від повторного продажу цих об'єктів у порядку, встановленому Фондом.

Законом України «Про Державну програму приватизації» від 13.01.2012, №4335-VI, затверджена Державна програма приватизації на 2012-2014 роки, якою повернення грошових коштів, сплачених за договором купівлі-продажу обєкту приватизації, не передбачено.

Такі дії державних органів не направлені на посилення прозорості і ясності їх дій та не сприятимуть юридичній визначеності цивільних правовідносин, які зачіпають майнові інтереси.

Суд вважає, що відсутність врегулювання на законодавчому рівні питання щодо повернення особі грошових коштів сплачених нею за договором купівлі-продажу обєкту приватизації, не може бути підставою для відмови покупцю за договором у поверненні сплачених коштів, у разі розірвання такого договору та повернення обєкту приватизації до комунальної власності. Крім того, на момент укладання договору купівлі-продажу існував механізм повернення грошових коштів покупцю, у разі розірвання договору купівлі-продажу та повернення обєкта приватизації до комунальної власності.

Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги, що згідно з висновком судового експерта, на час прийняття рішення господарським судом про розірвання договору купівлі-продажу та повернення предмету договору до комунальної власності (03.06.2014), ринкова вартість обєкта приватизації становила 7964971грн, суд приходить до висновку, що саме ця сума повинна бути компенсована позивачу за предмет договору купівлі-продажу, у зв'язку з розірванням договору та повернення об'єкту приватизації до комунальної власності.

Суд відмовляє в задоволенні клопотання відповідача про залучення до участі у справі інших відповідачів, у звязку з тим, що відповідачем не доведено, що грошові кошти сплачені за договором купівлі-продажу отримали інші, крім відповідача, особи.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Водночас, судом зазначається, що, на підставі ст. 38 ГПК України, господарський суд витребовує докази за наявності відповідного клопотання, у разі неможливості самостійно надати докази сторонами.

Згідно з ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню повністю.

Суд, відповідно до ст.49 ГПК України, стягує з відповідача на користь позивача витрати понесені ним за подання до суду позовної заяви в розмірі 89531грн12коп, а також стягує з відповідача на користь Державного бюджету України 29943грн45коп. судового збору, сплата якого була відстрочена.

На підставі викладеного, керуючись, ст. ст. 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Стягнути з Департаменту міського майна Маріупольської міської ради (87500, м.Маріуполь, пр.Металургів, 23, ідентифікаційний код юридичної особи 23599040) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Кадрове агентство "ОСОБА_1 Сервіс" (87503, м.Маріуполь, вул.Київська, 53-49, ідентифікаційний код юридичної особи 35455грн.

Стягнути з Департаменту міського майна Маріупольської міської ради (87500, м.Маріуполь, пр.Металургів, 23, ідентифікаційний код юридичної особи 23599040) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Кадрове агентство "ОСОБА_1 Сервіс" (87503, м.Маріуполь, вул.Київська, 53-49, ідентифікаційний код юридичної особи-35455697) 89531грн12 коп. витрат з оплати судового збору.

Стягнути з Департаменту міського майна Маріупольської міської ради (87500, м.Маріуполь, пр.Металургів, 23, ідентифікаційний код юридичної особи 23599040) на користь Державного бюджету України (Управління державної казначейської служби м.Харкова, , банк отримувача ГУ ДКСУ у Харківській області, МФО 851011, рах. № 3002) 29943грн45коп. судового збору.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не було скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів, через господарський суд, який розглянув справу.

Повне рішення складено 06 вересня 2016 року.

Суддя О.В. Говорун