ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2016 р. Справа № 909/121/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

головуючого - судді Зварич О.В.

суддів Кравчук Н.М.

ОСОБА_1,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Фізичної особи підприємця ОСОБА_2 (надалі ФОП ОСОБА_2Я.) б/н від 25.04.2016р. (вх. № 01-05/2156/16 від 04.05.2016р.)

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 08.04.2016р.

у справі № 909/121/16

за позовом: Приватного підприємства «Аквілія» (надалі ПП «Аквілія»)

до відповідача: ФОП ОСОБА_2

про стягнення коштів в сумі 144000,00 грн.,

за участю:

від позивача: ОСОБА_3 керівник; ОСОБА_4 представник (довіреність б/н від 30.05.2016р.);

від відповідача: ОСОБА_5 представник (довіреність № 669 від 08.04.2016р.),

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 08.04.2016р. у справі №909/121/16 (суддя Шіляк М.А.) позов задоволено. Стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ПП «Аквілія» кошти в сумі 144000,00 грн. та 2160,00 грн. судового збору.

В ході розгляду справи суд першої інстанції встановив, що протягом червня-жовтня 2011р. позивач перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 144000,00 грн. з призначенням платежу "згідно договору № 01 від 25.06.2011р." Однак, відповідач жодних послуг позивачу не надав, жодних господарських операцій між сторонами здійснено не було, тому позовні вимоги про стягнення з ФОП ОСОБА_2 коштів в розмірі 144000,00грн. є обгрунтованими. Суд врахував наведений в постанові Львівського апеляційного господарського суду у справі №909/581/13 висновок про те, що грошові кошти в сумі 144000,00 грн. позивач перерахував відповідачу на підставі договору оренди транспортного засобу №01 від 25.06.2011р. Заяву відповідача про застосування строків позовної давності до спірних правовідносин залишено без задоволення на тій підставі, що позивач, користуючись правом, передбаченим ст. 766 ЦК України, на свій вибір звернувся в кінці 2015р. до відповідача з вимогою про повернення сплачених по договору коштів у зв'язку із відмовою від договору, отже загальний трирічний термін позовної давності ним не пропущено.

Відповідач подав апеляційну скаргу, в якій вважає рішення суду першої інстанції незаконним та необгрунтованим. Стверджує, що 25.06.2011р. між сторонами укладено договір оренди транспортного засобу № 01, після підписання якого відповідач вчинив всі необхідні заходи для виконання договору та передачі транспортного засобу позивачу, однак останній не реалізував свого права та обовязку на отримання предмета договору оренди, при цьому продовжував здійснювати перерахування коштів на рахунок відповідача. Неодноразове здійснення позивачем платежів по договору № 01 від 25.06.2011р. після настання, на його думку, моменту порушення свідчить про відсутність у позивача претензій до відповідача щодо виконання договору. Звертає увагу на те, що за тведженням позивача, відповідач не вчинив жодних дій щодо виконання договору оренди (не передав обумовлений транспортний засіб), відтак прострочення боржника в спірному зобовязанні наступило 29.06.2011р., враховуючи п. 3.2 договору, що свідчить про те, що позивач пропустив трирічний строк позовної давності при зверненні до суду з даним позовом. Просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 08.04.2016р. у справі №909/121/16, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Позивач у відзиві на апеляційну скаргу не погоджується з аргументами скаржника. Звертає увагу на те, що протягом червня-жовтня 2011 року він перерахував на рахунок відповідача 144000,00 грн. з призначення платежу "згідно договору № 01 від 25.06.2011р.", однак відповідач жодних послуг не надав і між сторонами не було здійснено жодних господарських операцій. При розгляді даної справи, як і при розгляді справи №909/581/13, заперечує факт укладення з відповідачем договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011р. Проте, Львівський апеляційний господарський суд в постанові від 17.03.2015р. у справі № 909/581/13, залишеній без змін Вищим господарським судом України, встановив, що договір оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011р. існував, що слугувало підставою звернення в кінці 2015 року до відповідача з претензією про повернення коштів, в якій також Підприємство відмовилось від вказаного договору. Стверджує, що про факт існування договірних відносин з відповідачем він дізнався 17.03.2015р. з постанови ЛАГС, тому вважає, що не пропустив строку позовної давності. Просить залишити без змін оскаржуване рішення місцевого господарського суду, а апеляційну скаргу без задоволення.

Апеляційний господарський суд, обговоривши доводи апеляційної скарги, відзиву на апеляційну скаргу, заслухавши пояснення представників сторін, здійснивши аналіз наявних у справі письмових доказів, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, дійшов висновку про відсутність підстав для скасування рішення господарського суду Івано-Франківської області від 08.04.2016р. у справі №909/121/16.

У своїй позовній заяві позивач зазначив, що в травні 2011р. між ПП "Аквілія" та ФОП ОСОБА_2 були проведені переговори стосовно можливої співпраці, в ході яких досягнуто згоди про те, що Підприємство перерахує на рахунок ФОП ОСОБА_2 грошові кошти, натомість останній придбає за них вантажний автомобіль, на якому буде здійснювати перевезення продукції для ПП "Аквілія".

Як вбачається з наявних у матеріалах справи копій банківських виписок ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» по рахунку ПП «Аквілія» за період з 01.06.2011р. по 31.10.2011р., позивач протягом червня-жовтня 2011 року перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 144000,00 грн. з призначенням платежу "за надані послуги згідно договору №01 від 25.06.2011р." (а.с.169-178).

Відповідач не заперечує факту отримання від позивача коштів в сумі 144000,00 грн.

Водночас, суду не надані належні та допустимі докази, в розумінні статті 34 Господарського процесуального кодексу, про надання відповідачем позивачу будь-яких послуг чи передання товарів на зазначену суму коштів.

В травні 2013 року ПП «Аквілія» звернулось до господарського суду Івано-Франківської області з позовом про стягнення з ФОП ОСОБА_2 14400000 грн. безпідставно отриманих коштів.

Постановою Львівського апеляційного господарського суду Львівської області від 17.03.2015р. у справі № 909/581/13, яка набрала законної сили, скасовано рішення господарського суду Івано-Франківської області від 24.12.2014р., яким стягнуто з ФОП ОСОБА_2 на користь ПП «Аквілія» 144000,00 грн. заборгованості. Прийнято нове рішення про відмову у позові про стягнення з ФОП ОСОБА_2 на користь ПП «Аквілія» безпідставно набутих коштів у розмірі 144000,00 грн. (а.с.23-26, 52-55).

07.12.2015р. ПП «Аквілія» надіслало відповідачу претензію, в якій вказувало про те, що Львівським апеляційним господарським судом у справі № 909/581/13 було встановлено факт укладення між сторонами договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011р. й те, що кошти в сумі 144000,00 грн. були перераховані ФОП ОСОБА_2 відповідно до вказаного договору. В претензії наголошено, що, незважаючи на перерахування вказаної суми коштів, ФОП ОСОБА_2 не передав в оренду обумовлений договором автомобіль та не вчинив жодних дій на виконання даного договору. Підприємство повідомило про відмову від договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011р. та просило протягом 10 днів з моменту отримання претензії, але не пізніше 28.12.2015р. повернути грошові кошти у сумі 144000,00 грн.; попереджало, що у випадку неповернення зазначених коштів звертатиметься до суду (а.с.14-17).

Відповідач залишив без задоволення вказані претензійні вимоги, що слугувало підставою звернення позивача до місцевого господарського суду з даним позовом. Вимогою ПП Аквілія у даній справі є стягнення з відповідача 144000,00 грн.

Позовні вимоги Підприємство обґрунтовує приюдиційними фактами, встановленими Львівським апеляційним господарським судом в постанові від 17.03.2015р. у справі №909/581/13, щодо укладення між сторонами договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011р. та невиконання ФОП ОСОБА_2 своїх договірних зобовязань. При цьому, позивач наголошує на відсутності в матеріалах справи №909/581/13 оригіналу такого договору.

До відзиву на позовну заяву (вх. № 4493/16 від 30.03.2016р.) відповідач додав копію договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011р. між ФОП ОСОБА_2 та ПП «Аквілія» (а.с.51).

У відзиві на позовну заяву, в апеляційній скарзі та в письмових поясненнях (а.с.45-50, 118-124, 212-214) відповідач підтверджує факт укладення між сторонами договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011р., копія якого приєднана до матеріалів справи.

Водночас, позивач, як в суді першої інстанції, так і в суді апеляційної інстанції заперечує проти укладення сторонами такого договору та покликається на те, що факт укладення даного договору встановлений Львівським апеляційним господарським судом в постанові від 17.03.2015р. у справі № 909/581/13 (а.с.150-152, 166-167187-188).

Враховуючи наявні в поясненнях сторін розбіжності щодо факту укладення між ними договору оренди транспортного засобу № 01 від 25.06.2011р., а також те, що сторони не надали витребуваного оригіналу даного договору, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості надати правову оцінку наявній в матеріалах справи копії договору № 01 від 25.06.2011р. між ФОП ОСОБА_2 та ПП «Аквілія».

При винесенні постанови колегія суддів керувалася наступним.

Згідно частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частинами 1, 3 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобовязання має ґрунтуватись на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

Згідно статті 193 Господарського кодексу України та статті 526 Цивільного кодексу України, яка містить аналогічні положення, зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу приписів статті 202 Господарського кодексу України, статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

В ході розгляду апеляційної скарги ФОП ОСОБА_2 при дослідженні наявних у матеріалах справи копій банківських виписок ПАТ «ОСОБА_6 Аваль» по рахунку ПП «Аквілія» за період з 01.06.2011р. по 31.10.2011р. суд встановив, що позивач в період з червня по жовтень 2011 року перерахував на рахунок відповідача грошові кошти в сумі 144000,00 грн. з призначенням платежу "за надані послуги згідно договору №01 від 25.06.2011р."

Наведеної обставини не заперечують сторони у даній справі.

Проте, в матеріалах справи відсутні докази про вчинення відповідачем після отримання коштів від позивача таких дій як передання майна, виконання робіт, надання послуг, сплати грошей тощо (ч.1 ст.509 ЦК України).

Проаналізувавши вищенаведені норми Цивільного кодексу України та обставини справи, суд апеляційної інстанції вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача 144000,00 грн. основного боргу.

При цьому, суд апеляційної інстанції позбавлений можливості оцінити, чи відповідає приєднана до матеріалів справи копія договору оренди транспортного засобу №01 від 25.06.2011р. його оригіналові, враховуючи ненадання сторонами оригіналу даного договору та наявні в поясненнях сторін розбіжності щодо факту укладення між ними договору № 01 від 25.06.2011р.

10.03.2016р. відповідач подав до суду першої інстанції заяву про застосування позовної давності у справі № 909/121/16 (а.с.36-37).

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд правомірно залишив без задоволення вказану заяву, враховуючи наступне.

Відповідно до положень статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 Цивільного кодексу України).

Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 Цивільного кодексу України).

Частинами 3 та 4 статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

07.12.2015р. позивач надіслав відповідачу вимогу про повернення до 28.12.2015р. спірної суми коштів (а.с.14-17), яку відповідач залишив без задоволення, тому перебіг позовної давності щодо стягнення з відповідача на користь позивача спірних грошових коштів на підставі положень ст.530 Цивільного кодексу України починається з 29.12.2015р. Отже, ПП "Аквілія" звернулось до господарського суду з даним позовом в межах передбаченого ст.257 ЦК України строку позовної давності.

З огляду на вищевказане, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що судом першої інстанції прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального і процесуального права, тому його необхідно залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Судові витрати за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника відповідно до положень ст.49 ГПК України.

Керуючись, ст. ст. 43, 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ :

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 08.04.2016р. у справі №909/121/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Справу повернути в господарський суд Івано-Франківської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-1 ГПК України.

Головуючий суддя Зварич О.В.

судді Кравчук Н.М.

ОСОБА_1