ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14.09.16р. Справа № 904/5867/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", м. Дніпро

до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська, м. Дніпро

про стягнення 521 850,22 грн

Суддя Воронько В.Д.

Представники:

від позивача: головний юрисконсульт ОСОБА_1, довіреність від 01.09.2016;

від відповідача: представник ОСОБА_2, довіреність №3140 від 31.08.2016.

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут", (далі - позивач) звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська (далі - відповідач) з вимогами про стягнення основного боргу у сумі 444504,74 грн, пені у сумі 58559,87 грн, 3% річних у сумі 4415,86 грн та інфляційні нарахування у сумі 14369,75 грн, нарахованих ним з посиланням на неналежне виконання відповідачем умов договору на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ та організацій, які повністю або частково фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів № 2015/ТП-БО-04105, укладеного між сторонами 07.09.2015.

04.08.2016 відповідач подав відзив на позовну заву, у якому проти позову заперечив, посилаючись на те, що квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська є бюджетною установою, яка утримується за кошти Державного бюджету України, і згідно бюджетного законодавства він має право здійснювати видатки (витрачання) коштів лише згідно затвердженого кошторису. Згідно ст. 51 Бюджетного кодексу України взяття зобов'язань та сплата коштів на видатки, які не мають кошторисних призначень, містять склад бюджетного правопорушення; кошторисом КЕВ м. Дніпропетровська не передбачена оплата за перевищення договірної величини споживання електричної енергії. Крім того, відповідач не погодився з нарахованими штрафними санкціями та зазначив, що, на його думку, останні мають нараховуватися на об'єм, що перевищує 9668,00 куб.м., а не на весь об'єм споживання.

Також відповідач подав клопотання про зменшення розміру пені до 00,00 грн.

В судовому засіданні 04.08.2016 відповідно до ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 08.09.2016.

В засіданні суду 08.09.2016 оголошено перерву до 14.09.2016.

У судовому засіданні 14.09.2016 позивач та відповідач надали суду докази погашення відповідачем суми основної заборгованості.

Суд, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті,

ВСТАНОВИВ:

07.09.2015 між Товариством з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (далі постачальник, позивач), Публічним акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації "Дніпропетровськгаз" (далі - газорозподільне підприємство) та Квартирно-експлуатаційним відділом м. Дніпропетровська (далі споживач, відповідач) було укладено договір №2015/ТП-БО-04105 на постачання природного газу за регульованим тарифом для потреб установ та організацій, які повністю або частково фінансуються з державного та/або місцевих бюджетів (далі - договір), за умовами п.1.1. якого постачальник постачає природній газ споживачеві в обсягах і порядку, передбачених договором для забезпечення потреб споживача, а споживач оплачує постачальнику вартість газу і наданих послуг у розмірах, строках, порядку та на умовах, передбачених договором.

Договірні обсяги постачання природного газу, які є додатком № 3 до договору, сторони додатковою угодою № 5 від 29.01.2016 доповнили п.1.1, за яким постачальник здійснює з 01.01.2016 по 31.03.2016 постачання природного газу споживачу для власного споживання в обсязі 9,668 тис. куб м. у тому числі по місяцях: в січні - 9,668 тис. куб. м, на лютий та березень об'єми на планувались.

Пункт 4.2. договору в редакції додаткової угоди №5 від 29.01.2016 встановлює ціну за 1000 м куб. природнього газу , яка з урахуванням тарифу на його транспортування становить 6 542,80 грн, крім того ПДВ -20% - 1308,56 грн, разом за 1000 м куб. 7851,36 грн.

Пунктом 10.1 договору передбачено, що він набуває чинності з дати його підписання та діє до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення. Додатковою угодою № 4 до договору сторони пролонгували дію договору до 31.03.2016, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Сторони додатковою угодою від № 5 від 29.01.2016 дійшли згоди продовжити строк дії договору до 31.03.2016 в обсязі, що не перевищує 20 відсотків суми цього договору, а саме 75 906,95 грн, у т.ч. ПДВ-20%.

Розрахунки за реалізований споживачеві газ здійснюються за цінами та тарифами, що встановлюються Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (п.4.1 договору).

Оплата вартості послуг з газопостачання здійснюється споживачем на умовах щомісячної 100% попередньої оплати договірного обсягу постачання газу, визначеного додатком 3 до договору, не пізніше ніж за три робочих дні до початку розрахункового періоду (п. 4.6 договору).

Відповідно до п.4.6.2 договору у випадку недоплати вартості послуг з постачання газу за розрахунковий період споживач проводить остаточний розрахунок не пізніше 7 числа місяця, наступного за розрахунковим.

Згідно з вимогами п.4.5. договору розрахунковий період за договором становить один місяць - з 9 години першого дня місяця до 9 години першого дня наступного місяця включно.

Позивач належним чином виконував взяті на себе зобов'язання за договором щодо постачання природного газу до пунктів призначення споживача, що підтверджується актами прийому - передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками обох сторін, а саме:

у січні 2016 року-27,060 тис. куб. м. природнього газу на суму 212 457,80 грн з ПДВ. (акт № ДОЗ 00005018 від 31.01.2016),

у лютому 2016 року - 15,562 тис. куб. м. природнього газу на суму 122 182,86 грн з ПДВ (акт № ДОЗ 00008157 від 29.02.2016);

у березні 2016 року - 13,993 тис. куб. м. природнього газу на суму 109 864,08 грн (акт № ДОЗ 00015490 від 31.03.2016).

За період виконання договору від відповідача не надійшло жодної скарги про невиконання чи неналежне виконання постачальником умов договору, але за отримані об'єми природного газу у січні, лютому, березні 2016 року відповідач не розрахувався через що в нього виникла заборгованість перед позивачем за надані послуги з постачання газу у сумі 444 504,74 грн.

Наявна заборгованість і стала причиною звернення позивача до суду за захистом свого порушеного права.

Звертаючись до суду з позовною заявою, позивач заявив до стягнення 444504,74 грн основного боргу, 58559,87 грн пені, нарахованої на суму основного боргу, 4415,86 грн 3% річних та 14369,75 грн інфляційних нарахувань.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову з таких підстав.

Відповідно до ст.193 Господарського кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Частиною 1 ст.173 Господарського кодексу України передбачено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно ст.11 Цивільного кодексу України підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) є, зокрема, договір.

Згідно ч.1 ст.638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.

Відповідно до ч.1 ст.639 Цивільного кодексу України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За своєю правовою природою укладений між сторонами по справі договір є договором поставки, до якого слід застосовувати відповідні положення Господарського та Цивільного кодексів України.

Відповідно до ч.1 ст.265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Аналогічні положення передбачені і ч.1 ст.712 Цивільного кодексу України.

Згідно з ч.2 ст.712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ч.1, ч.2 ст.692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Згідно ст.ст.525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства тощо. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається.

Порушенням зобов'язання, у відповідності до ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання, тобто неналежне виконання.

Факт поставки позивачем природного газу відповідачу підтверджений матеріалами справи та відповідачем не оспорений.

Приписами ст.530 Цивільного кодексу України, зокрема, встановлено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідач порушив обумовлені договором строки оплати поставленого йому газу та не оплатив отриманий ним газ, тобто в даному випадку має місце неналежне виконання зобов'язань за вказаним договором відповідачем, в результаті чого у останнього утворилася заборгованість перед позивачем за період січня, лютого та березня 2016 року у загальній сумі 444504,74 грн.

В судовому засіданні 14.09.2016 відповідач надав копії платіжних доручень № 2066, 2067, 2068 від 09.09.2016, згідно з якими позивачу в повному обсязі перерахована заборгованість за газ в сумі 444504,74 грн.

Позивач письмово підтвердив факт перерахування йому в повному обсязі суми основного боргу.

Згідно зі ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Стаття 216 Господарського кодексу України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим кодексом, іншими законами і договором.

Згідно п.1 ст.230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Частиною 1 ст.549 Цивільного кодексу України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною 3 вказаної статті визначено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пунктом п.6.2.2 договору сторони дійшли згоди про те, що у разі порушення споживачем строків оплати, передбачених розділом IV договору, споживач сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми прострочення платежу, за кожен день прострочення платежу.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок пені за зобов'язаннями січня 2016 року за період з 08.02.2016 по 30.06.2016, за зобов'язаннями лютого 2016 року за період з 08.03.2016 по 30.06.2016 та за зобов'язаннями березня 2016 року за період з 08.04.2016 по 30.06.2016 що у загальній сумі склав 58559,87 грн, суд дійшов висновку про обгрунтовність її нарахування.

Проте, слід зазначити, що відповідачем заявлено клопотання про зменшення розміру пені до нуля гривень, розглянувши яке, суд дійшов наступного.

Позивач у своїх поясненнях стосовно цього клопотання просить суд врахувати той факт, що в провадженні господарського суду Дніпропетровської області знаходиться справа № 904/7401/16 за позовом ПАТ "НАК "Нафтогаз" про стягнення з нього майже 10 млн грн штрафних санкцій та справа № 904/5513/13 за позовом ПАТ "Укртрансгаз" про стягнення понад 46 млн грн штрафних санкцій за несвоєчасні розрахунки за договорами.

Пунктом 3.17.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" передбачено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Відповідач до прийняття рішення у справі здійснив повне погашення суми основного боргу, квартирно-експлуатаційний відділ м. Дніпропетровська є державною установою, фінансується з Державного бюджету України та не має інших джерел доходів, доводи відповідача про те, що кошти на оплату штрафних санкцій та пені не передбачені кошторисом, не заперечені іншою стороною спору, нормальна діяльність відповідача є дуже важливою в умовах здійснення військової агресії проти України на її сході, тому суд вважає можливим та доцільним на підставі п.3 ст. 83 ГПК України зменшити розмір заявленої до стягнення пені на 25%, що складає 14639,97 грн, решта пені в сумі 43919,90 грн підлягає стягненню з відповідача.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Так, на підставі приписів ст. 625 Цивільного кодексу України позивачем нараховано та заявлено до стягнення з відповідача 3% річних за загальний період з 08.02.2016 по 30.06.2016 за кожним актом окремо, що у загальній сумі складає 4415,86 грн, перевіривши які, суд дійшов висновку, що вони заявлені в межах суми можливого їх нарахування, а тому підлягають задоволенню.

Стосовно інфляційних нарахувань за загальний період з 01.03.2016 по 30.06.2016 включно суд зазначає наступне.

Відповідно до приписів п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). У застосуванні індексації можуть враховуватися рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені в листі Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97р.

Враховуючи викладену правову норму, суд не погоджується з нарахуванням інфляційних втрат, здійсненим позивачем, оскільки індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць, через що суд здійснив власний розрахунок, за яким:

за зобов'язаннями січня 2016 року інфляційні втрати за період з березня 2016 року по червень 2016 року включно складають 9412,43 грн;

за зобов'язаннями лютого 2016 року інфляційні втрати за період з квітня 2016 року по червень 2016 року включно складають 4149,67 грн;

за зобов'язаннями березня 2016 року інфляційні втрати за період з травня 2016 року по червень 2016 року включно складають дефляцію, тобто індекс інфляції становив менше одиниці, а отже нарахування інфляційних втрат за цей період є неправомірним.

Таким чином, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення інфляційних втрат у сумі 13562,10 грн, в решті заявленої суми інфляційних втрат слід відмовити.

З урахуванням викладеного та наявних у справі доказів суд вважає, що позивач належним чином довів наявність вини відповідача у неналежному виконанні свого обовязку щодо оплати поставленого природного газу, а тому особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності його вини (умислу чи необережності), якщо інше не встановлено законом або договором (частина 1 ст.614 ЦК України).

Згідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу (далі ГПК України) України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

У відповідності з приписами ст.ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

На підставі ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню в частині вимог про стягнення пені у сумі 43919,90 грн, 3% річних у сумі 4415,86 грн та інфляційних втрат у сумі 13562,10 грн, в частині вимог про стягнення основного боргу у сумі 444504,74 грн провадження по справі підлягає припиненню згідно з п. 11 ч. 1 ст. 80 ГПК України, в решті позовних вимог слід відмовити.

Згідно ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору суд покладає на відповідача пропорційно розміру обгрунтовано заявлених позовних вимог у сумі 7815,64 грн, решту слід покласти на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 43, 22, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 80 ч. 1 п. 11 , 82, 83 п. 3, 84 та 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд Дніпропетровської області

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Квартирно-експлуатаційного відділу м. Дніпропетровська (м. Дніпро, вул. Феодосіївська, буд. 13, ідентифікаційний код 08004581) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Дніпропетровськгаз збут" (м. Дніпро, вул. Шевченка, буд. 2, ідентифікаційний код 39572642) пеню у сумі 43919,90 грн, 3% річних у сумі 4 415,86 грн, інфляційні нарахування у сумі 13 562,10 грн та витрати по сплаті судового збору у сумі 7 815,64 грн, видати наказ позивачу після набрання рішенням законної сили.

3. В частині вимог про стягнення основного боргу у сумі 444504,74 грн провадження по справі припинити.

4. В решті позову відмовити.

В судовому засіданні відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошено вступну та резолютивну частину рішення.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано - 14.09.2016.

Суддя В.Д. Воронько