КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 925/470/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участю представників:

від позивача: Драч Д.С. - за дов.

від відповідача: ОСОБА_3 - особисто

розглянувши апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016

у справі №925/470/16 (суддя Спаських Н.М.)

за позовом Відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про стягнення 25 743,16 грн.

ВСТАНОВИВ:

Відділ житлово-комунального господарства Уманської міської ради (далі, позивач) звернувся до Господарського суду Черкаської області з позовом (із урахуванням заяви про зменшення позовних вимог від 01.06.2016) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (далі, відповідач або ФОП ОСОБА_3) про стягнення 17 878,00 грн. основного боргу, 1 180,37 грн. пені, 5 429,17 інфляційних втрат та 542,22 грн. 3% річних.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем порушено умови Договору №97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 01.09.2012.

Рішенням Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016 у справі №925/470/16 позов задоволено частково.

Присуджено до стягнення з Фізичної особи - суб'єкта підприємницької діяльності ОСОБА_3 на користь Відділу житлово-комунального господарства Уманської міської ради - 17 878,00 грн. основного боргу, 542,22 грн. 3% річних, 5 429,17 грн. інфляційних втрат та 1 378,00 грн. на відшкодування сплаченого судового збору.

В решті вимог (стягнення пені) у позові відмовлено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Фізична особа-підприємець ОСОБА_3 звернулась до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016 у справі №925/470/16 та постановити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що між ОСОБА_3, як суб'єктом підприємницької діяльності, та позивачем жодних договорів за період 2012-2016 роки не укладалось. Спеціальна конструкція - рекламний щит типу «біл-борд», як зазначає скаржник, був придбаний ОСОБА_3 виключно як громадянином у ТОВ «Бізнес комунікації» відповідно до Договору купівлі-продажу №230812 від 23.08.2012 для свого приватного використання.

Апелянт зазначає, що оскільки відпала необхідність у використанні «біл-борду», вона прийняла рішення про дострокове розірвання договору, про що повідомила позивача листом від 01.09.2013 (особисте вручення).

Також, апелянт наголосила на тому, що 31.12.2015 нею було отримано лист позивача за №1952/09 про розірвання договору №97-р; в угоді про розірвання договору зазначається, що «з моменту вступу в дію цієї угоди сторони не вважають себе пов'язаними будь-якими правами та обов'язками, що виникли з Договору (№97-р)».

Жодних претензій, листів про наявний борг, як стверджує відповідач, вона не отримувала.

З огляду на зазначене, скаржник, посилаючись на вищезгадану угоду про розірвання договору та досягнуту між сторонами домовленість, зазначає про відсутність будь-яких зобов'язань, які виникли з Договору №97-р.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справ між суддями апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 23.06.2016 апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 28.07.2016.

Представник позивача 21.06.2016 подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив суд апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016 у справі №925/470/16 - без змін.

У судовому засіданні, призначеному на 28.07.2016, судом було оголошено перерву до 09.08.2016.

Представник позивача у судовому засіданні, призначеному на 09.08.2016, подав клопотання про продовження строку вирішення спору.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016 продовжено строк вирішення спору; у судовому засіданні оголошено перерву до 13.09.2016.

09.08.2016 відповідач подала через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду копії рахунків на оплату №127 та №162, копії квитанцій від 01.10.2012 №5041.31.1, від 11.02.2013 №2741.286.1, від 14.03.2013 №2741.450.4, а також копії платіжних доручень №1 від 04.07.2012, №2 від 18.09.2013 та №4 від 11.12.2013 на підтвердження погашення нею основної заборгованості за Договором. Вказані документи були долучені судом до матеріалів справи.

Також, скаржником 09.08.2016 було подано через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду клопотання про витребування в Уманської ОДПІ ГУДФС у Черкаській області річних звітів позивача за період з 20.08.2014 по 09.08.2016, так як в них містяться баланси підприємства за вказані періоди. Зазначені документи відповідач просила витребувати для підтвердження наявності чи відсутності дебіторської заборгованості.

13.09.2016 апелянт подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду заяву про долучення до матеріалів справи документів (додані позивачем до заяви документи вже містяться у матеріалах справи) на підтвердження того, що спір у справі виник між ОСОБА_3 як громадянином, не містить ознак господарського спору та не пов'язаний із здійсненням ОСОБА_3 підприємницької діяльності, а тому підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.

У судовому засіданні 13.09.2016 позивач заперечував проти задоволення клопотання відповідача про витребування доказів.

Відповідач заявлене клопотання підтримала.

Колегія суддів, розглянувши клопотання відповідача про витребування доказів, ухвалила відмовити у його задоволення з підстав, які будуть викладені у мотивувальній частині постанови.

Представник позивача у судових засіданнях проти задоволення апеляційної скарги заперечував, просив залишити оскаржуване рішення суду першої інстанції без змін.

Відповідач у судових засіданнях підтримувала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у задоволенні позовних вимог відмовити.

За клопотанням відповідача, поданим через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду 13.09.2016, здійснювалась фіксація судового засідання 13.09.2016 за допомогою технічних засобів.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Частина 1 статті 202 Цивільного кодексу України передбачає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як підтверджується матеріалами справи, 01.09.2012 між Відділом комунального господарства Уманської міської ради (далі - «Уповноважений орган»), правонаступником якого є Відділ житлово-комунального господарства Уманської міської ради, в особі начальника відділу Лисогори Миколи Петровича, діючого на підставі «Положення про відділ», з одного боку, та ОСОБА_3 (далі - «Користувач») було укладено Договір № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій (далі, Договір; том 1, а.с. 11-12), у відповідності до якого «Уповноважений орган» надає «Користувачу» для розміщення спеціальних тимчасових конструкцій місця, які є комунальною власністю міста, а саме: Рекламного щита типу «білборд»: вул. Інтернаціональна, 129-Г двосторонній (пункт 1.1. Договору).

«Користувач» розміщує зовнішню рекламу у вигляді: Рекламного щита типу «бігборд» - двостороннього ( пункт 3.1. Договору).

Згідно пункту 3.2. Договору «Користувач» перераховує кошти на розрахунковий рахунок «Уповноваженого органу» за користування місцями, що знаходяться в комунальній власності з дня надання «Уповноваженим органом» дозволу на розміщення зовнішньої реклами за адресою: Рекламного щита типу «білборд»: вул. Інтернаціональна, 129-г- двосторонній. Сума оплати визначається розрахунком згідно рішення Уманської міської ради № 3.7-47/5 від 03.06.2009 «Про затвердження Правил розміщення зовнішньої реклами на території міста Умань» без ПДВ та складає 8 568,00 грн. на рік, в т.ч. : 714,00 грн. на місяць.

У відповідності до пункту 3.4. Договору «Користувач» зобов'язаний щомісячно протягом 5-ти днів з дня одержання рахунку, але не пізніше 30-го числа місяця проводити оплату.

Спір у справі виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов Договору в частині оплати за користування наданими йому місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій за період з жовтня 2013 року по грудень 2015 року у розмірі 17 878,00 грн. (згідно заяви про зменшення розміру позовних вимог від 01.06.2016).

Заперечуючи проти позову, відповідач зазначає, що жодних договорів між позивачем та нею, як суб'єктом підприємницької діяльності, не укладалося.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог, а зазначені твердження апелянта не приймає до уваги з огляду на наступне.

Дійсно, як вбачається зі змісту Договору, стороною «Користувачем» за договором №97-р від 01.09.2012 вказано відповідачку як фізичну особу, без зазначення її статусу як підприємця.

За змістом вказаного Договору, відповідачка отримала від позивача в користування місця для розташування спеціальних конструкцій для розміщення реклами (розділ 1).

Матеріалами справи також підтверджується, що відповідачка як фізична особа уклала договір купівлі-продажу № 230812 від 23.08.2012 (том 1, а.с. 13) та у ТОВ «Бізнес комунікації» придбала рекламний засіб спеціальної конструкції типу «Біг-борд» 3х6 м. на опорі.

У відповідності до статей 50-52 Цивільного кодексу України право на здійснення підприємницької діяльності, яку не заборонено законом, має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Фізична особа здійснює своє право на підприємницьку діяльність за умови її державної реєстрації в порядку, встановленому законом. Інформація про державну реєстрацію фізичних осіб - підприємців є відкритою. До підприємницької діяльності фізичних осіб застосовуються нормативно-правові акти, що регулюють підприємницьку діяльність юридичних осіб, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин. Фізична особа - підприємець відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном, крім майна, на яке згідно із законом не може бути звернено стягнення. Фізична особа - підприємець, яка перебуває у шлюбі, відповідає за зобов'язаннями, пов'язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм особистим майном і часткою у праві спільної сумісної власності подружжя, яка належатиме їй при поділі цього майна.

Також статтею 128 Господарського Кодексу України передбачено, що громадянин визнається суб'єктом господарювання у разі здійснення ним підприємницької діяльності за умови державної реєстрації його як підприємця без статусу юридичної особи відповідно до статті 58 цього Кодексу. Громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями усім своїм майном, на яке відповідно до закону може бути звернено стягнення.

Згідно відомостей спецвитягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 10.05.2016 (том 1, а.с. 43), відповідачка з 22.06.2012 зареєстрована як фізична особа-підприємець.

Тобто, станом на дату укладення спірного Договору (01.09.2012), відповідачка вже була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності.

Факт укладення Договору відповідачем як суб'єктом підприємницької діяльності підтверджується наявними у матеріалах справи платіжними дорученнями №1 від 04.07.2013, №2 від 18.09.2013, №4 від 11.12.2013 (том 1, а.с. 118-119), з яких вбачається, що оплата за розміщення зовнішньої реклами у період дії Договору здійснювалась ОСОБА_3 саме як фізичною особою-підприємцем. Так, платником у вказаних платіжних дорученнях значиться ФОП ОСОБА_3 Водночас, вказані платіжні доручення засвідчені печаткою ФОП ОСОБА_3

Крім того, позивачем надано копії банківських виписок за період дії договору між сторонами № 97-р від 01.09.2012 (том 1, а.с. 55-57) з яких також вбачається, що за розміщення зовнішньої реклами відповідачка сплачувала кошти як ФОП (фізична особа-підприємець). Доказів існування між сторонами інших договірних відносин матеріали справи не містять.

Зазначені обставини, а також характер відносин сторін і вид майна, яке є предметом договорів № 97-р від 01.09.2012 та №230812 від 23.08.2012 (том 1, а.с. 11,13), а також той факт, що на час їх укладення відповідачка з червня 2012 року вже була зареєстрована приватним підприємцем, свідчать про те, що договір № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій укладався відповідачкою саме як суб'єктом підприємницької діяльності.

Переконливих доказів про те, що конструкцію для розміщення реклами типу «Біг-борд» 3х6 м. на опорі відповідачка придбавала виключно як фізична особа для свого приватного використання у домашньому господарстві і в даний час не використовує її для розміщення реклами, матеріали справи не містять.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

За твердженням позивача та згідно розрахунку заборгованості (том 1, а.с. 29) за користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій для розміщення зовнішньої реклами для ОСОБА_3 за договором № 97-р за період з жовтня 2013 по грудень 2015 року було нараховано плату в сумі 19 278,00 грн.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач у грудні 2013 року здійснила частковий розрахунок в сумі 1 400,00 грн. (платіжне доручення №4 від 11.12.2013), що враховано позивачем при розрахунку суми позову.

Належних та допустимих доказів на підтвердження проведення розрахунку відповідачем у більшій сумі суду не подано.

Надані відповідачем до суду апеляційної інстанції квитанції від 01.10.2012 №5041.31.1, від 11.02.2013 №2741.286.1, від 14.03.2013 №2741.450.4, а також копії платіжних доручень №1 від 04.07.2012, №2 від 18.09.2013 зазначеної обставини не спростовують, оскільки проплати згідно них здійснювались у період, не заявлений позивачем до стягнення.

Доказів існування спору між сторонами з приводу якості послуг, що надавалися позивачем відповідачу за умовами Договору № 97-р від 01.09.2012 матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на ту обставину, що 01.09.2013 вона зверталась до позивача із листом про припинення спірного договору, до якого було долучено угоду від 01.09.2013 про розірвання спірного Договору з 01.12.2013, не приймаються судом до уваги, оскільки у матеріалах справи відсутні будь-які докази на підтвердження направлення вказаного листа позивачу, на зазначених документах відсутні відомості про отримання їх позивачем, а відтак, жодних юридичних наслідків вказана угода не має. Крім того, у відповідності до пункту 5.2. Договору дія договору автоматично продовжується на наступний рік, якщо жодна із сторін не попередить письмово іншу сторону про припинення його дії за один місяць.

Безпідставними є також посилання скаржника на лист позивача за №1952/09 від 31.12.2015 про розірвання договору №97-р та додану до нього угоду про розірвання договору як на обставину, що підтверджує досягнуту між сторонами домовленість про відсутність будь-яких зобов'язань за спірним Договором, оскільки умови пункту 2 Угоди про розірвання договору стосуються прав та обов'язків, які виникли зі спірного Договору та припиняються на майбутнє - тобто після набуття чинності угодою (з 01.01.2016), наявні станом на 31.12.2015 зобов'язання відповідача щодо оплати згідно Договору вказаною угодою не скасовувались, про прощення боргу відповідно до статті 605 Цивільного кодексу України в угоді не йшлося.

Твердження відповідача з приводу того, що ним не отримувались претензії щодо наявності заборгованості за Договором не звільняють відповідача від обов'язку сплачувати за користування місяцями для розміщення зовнішньої реклами у відповідності до умов Договору.

Враховуючи вищевикладене, факт наявності у відповідача заборгованості за Договором у період з жовтня 2013 року по грудень 2015 року у розмірі 17 878 грн. (19 278,00 - 1 400,00) позивачем належним чином доведений, відповідачем не спростований. Строк виконання даного зобов'язання є таким, що настав. Відтак, позовні вимоги в цій частині є обгрунтованими та правомірно задоволені судом першої інстанції.

З огляду на зазначене, у матеріалах справи наявна достатня кількість належних та допустимих доказів, якими підтверджується факт укладення Договору відповідачем як суб'єктом підприємницької діяльності, та наявності у нього заборгованості згідно Договору у заявленому позивачем розмірі, а відтак відсутня необхідність витребування додаткових доказів на підтвердження вказаних обставин, у зв'язку з чим клопотання відповідача про витребування доказів від 09.08.2016 задоволенню не підлягає.

Також, позивач просив стягнути з відповідача пеню в сумі 1 180,37 грн. за прострочення відповідачем сплати боргу на підставі Договору № 97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 01.09.2012.

Як встановлено судом, правовідносини сторін оформлені Договором №97-р користування місцями, що знаходяться в комунальній власності, для розташування спеціальних конструкцій від 01.09.2012.

У відповідності до статті 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно положень статей 546,547 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Умовами Договору № 97-р від 01.09.2012 не передбачено та між сторонами не існує іншого письмового документу про досягнення домовленості щодо нарахування пені за прострочення оплати наданих послуг з розміщення рекламної конструкції.

У відповідності до роз'яснення пункту 1 інформаційного листа Вищого господарського суду України від 07.04.2008 № 01-8/211 «Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України» - відповідно до частини 2 статті 4 Цивільного кодексу України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Тому в разі, якщо норми Господарського кодексу України не містять особливостей регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання, а встановлюють загальні правила, які не узгоджуються із відповідними правилами ЦК України, слід застосовувати правила, встановлені ЦК України.

З цих підстав суд відхиляє доводи позивача про те, що і без письмового погодження про нарахування пені за порушення зобов'язання, він вправі застосувати норми частини 6 статті 231 Господарського кодексу України щодо нарахування пені в розмірі облікової ставки від суми простроченого боргу.

Крім того, у відповідності до статей 1,3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» визначено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

На підставі викладеного, у задоволенні позову в частині стягнення пені позивачу слід відмовити повністю через безпідставність її нарахування.

Позивач також просив суд стягнути з відповідача 5 429,17 грн. інфляційних та 542,22 грн. 3 % річних.

У частині вимог про стягнення інфляційних та 3% річних на суму простроченої заборгованості позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

У відповідності до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Право на нарахування інфляційних та 3% річних виникає у позивача незалежно від того, чи встановлено такі умови договором, оскільки таку відповідальність для боржника встановлено законом.

Суд погоджується із правильністю розрахунку інфляційних у розмірі 5 429,17 грн. та 3% річних у розмірі 542,22 грн., позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на рішення Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016 у справі №925/470/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Черкаської області від 02.06.2016 у справі №925/470/16 залишити без змін.

Матеріали справи №925/470/16 повернути до Господарського суду Черкаської області.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх