ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12.09.16р. Справа № 904/5983/16

За позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Запоріжжя

до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЬЮ.ЕФ.ЕМ КЕЙТЕРІНГ", м. Дніпро

про стягнення 59 470,41 грн.

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: не з'явився

від відповідача: не з'явився

СУТЬ СПОРУ:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "КЬЮ.ЕФ.ЕМ КЕЙТЕРІНГ" про стягнення заборгованості у розмірі 59 470,41 грн. за договором купівлі-продажу №1 від 29.03.2016, з якого 54 583,88 грн. основна заборгованість, 1 584,96 грн. пеня, 136,60 грн. 3 % річних, 3 164,97 грн. інфляційні втрати.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем умов договору купівлі-продажу товару №1 від 29.03.2016, в частині повного та своєчасного розрахунку за поставлений товар.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 21.07.2016 порушено провадження у справі та призначено до розгляду у судовому засіданні на 01.08.2016.

У межах строків передбачених ст. 69 ГПК України розгляд справи відкладався з 01.08.2016 на 29.08.2016 та з 29.08.2016 на 12.09.2016.

12.09.2016 Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив. Подав через канцелярію суду клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Про причини неявки суду не повідомив.

Відповідно до статті 75 Господарського процесуального кодексу України, якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору (пункт 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 12.09.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

29.03.2016 між Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (продавець - позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "КЬЮ.ЕФ.ЕМ КЕЙТЕРІНГ" (покупець - відповідач) укладено договір купівлі-продажу товару №1, відповідно до умов якого продавець передає у власність покупця товар, а покупець приймає та своєчасно оплачує товар на умовах та в порядку, визначеному даним договором, в асортименті та кількості, узгодженому у заявці на поставку.

Відповідно до п. 1.3. договору, до покупця переходить право власності на товар з моменту підписання уповноваженими представниками сторін (товарно-транспортної) накладної, яка підтверджує момент передачі товару.

Під товаром у даному договорі приймається продукти харчування у асортименті (п. 1.4. договору).

Згідно п. 2.1. договору, сума даного договору визначається загальною вартістю видаткових (товарно-транспортних) накладних, згідно яким здійснювалась поставка товару за цим договором.

Відповідно до п. 3.1. договору, оплата за поставлений товар здійснюється шляхом безготівкового перерахунку грошових коштів на розрахунковий рахунок продавця на протязі 7-ми календарних днів з моменту фактичного отримання товару.

На виконання умов укладеного договору, позивач в період з квітня по червень 2016 передав, а відповідач прийняв товар на загальну суму 108 014,41 грн., про що свідчать наявні в матеріалах справи накладні (а.с.14-55), роздруківки реєстрів виданих та отриманих податкових накладних та квитанції про електронну реєстрацію податкових накладних за період з квітня по червень 2016.

Відповідач за отриманий товар розрахувався частково, сплативши позивачу 53 160,53 грн., про що свідчить наявні в матеріалах справи звіти про дебетові та кредитові операції по рахунку ОСОБА_1 (а.с.56-58). Внаслідок неналежного виконання відповідачем зобов'язань з оплати товару, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість у розмірі 54 583,88 грн., що і є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

Частиною 1 статті 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 1 статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 265 Господарського кодексу України передбачено, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Частиною 1 статті 712 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до частини 1 статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України зазначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Господарське зобов'язання виникає, зокрема із господарського договору (стаття 174 Господарського кодексу України).

Статтями 525 та 526 Цивільного кодексу України передбачено, що одностороння відмова вiд зобов'язання або одностороння змiна його умов не допускається, якщо iнше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, iнших актiв цивiльного законодавства.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (стаття 530 Цивільного кодексу України).

Факт отримання відповідачем товару підтверджується матеріалами справи.

З огляду на умови п.3.1. договір, строк оплати товару є таким, що настав.

Доказів повної оплати поставленого позивачем товару, матеріали справи не містять.

Зобов'язання відповідача, щодо оплати за отриманий товар передбачено умовами договору та нормами законодавства.

Відповідачем оплату поставленого товару у повному обсязі не здійснено, тобто порушено умови договору, який підписаний між сторонами.

З урахуванням викладеного, господарський суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з відповідача суми основного боргу у розмірі 54 583,88 грн. підлягають задоволенню.

Згідно зі статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Стаття 549 Цивільного кодексу України зазначає, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник має передати кредиторові у випадку порушення боржником зобов'язання.

Частиною 6 статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 6.2 договору, за прострочення виконання своїх зобов'язань сторони сплачують фінансові санкції, а саме: при порушенні строків оплати пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діє у період прострочення від неоплаченої у строк суми за кожен день прострочення.

У зв'язку з тим, що відповідач прострочив виконання грошового зобов'язання, позивачем нараховано пеню за період з 18.04.2016 по 11.07.2016 у сумі 1584,96 грн.

Перевіривши розрахунок пені (а.с.63), судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача пені у сумі 1584,96 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 1454,70 грн. в зв'язку з тим, що позивачем було невірно встановлено початок періоду прострочення та включено до періоду прострочення останній день для оплати товару, а також день фактичної сплати суми заборгованості.

У п.1.9. Постанови пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17 грудня 2013 року вказано, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені. (Якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну.

Отже, позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача пені підлягають частковому задоволенню на суму 1454,70 грн.

На підставі ст. 625 ЦК України, за неналежне виконання грошових зобов'язань, позивач нарахував відповідачу 3% річних у розмірі 136,60 грн. та інфляційні втрати в розмірі 3164,97 грн.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція).

У п. 3.2. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013 року вказано, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Суд перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат, встановив, що позивачем було здійснено нарахування інфляційних втрат без врахування положень викладених в п. 3.2. Постанови Пленуму ВГСУ №14 від 17.12.2013 року, оскільки відповідно до наданого розрахунку, позивачем при здійсненні розрахунку інфляційних втрат на заборгованість за товар поставлений у період з 17.05.2016 по 27.06.2016 не були враховані місяці, в яких мала місце дефляція (червень 2016 - 99,8%, липень 2016 - 99,9%).

В той же час, судом встановлено, що нараховані позивачем інфляційні втрати на заборгованість за товар поставлений 11.04.2016, 18.04.2016, 26.04.2016, нараховані без урахування п. 3.2. Постанови Пленуму ВГСУ "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" №14 від 17.12.2013, оскільки заборгованість відповідача на останній день місяця у якому мав бути здійснений платіж, була сплачена відповідачем у повному обсязі, а відтак інфляційні втрати у даному випадку не мають нараховуватись.

Отже, відповідно до перерахованого розрахунку інфляційних втрат, суд вважає що в позовних вимогах позивача про стягнення з відповідача інфляційних втрат слід відмовити.

Перевіривши розрахунок 3% річних (а.с.63), судом встановлено, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача 3% річних у сумі 136,60 грн. підлягають частковому задоволенню на суму 125,65 грн. в зв'язку з тим, що позивачем було невірно встановлено початок періоду прострочення та включено до періоду прострочення останній день для оплати товару, а також день фактичної сплати суми заборгованості.

На підставі викладеного суд вважає, що позовні вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних підлягають частковому задоволенню на суму 125,65 грн.

Згідно зі ст.49 ГПК України судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 1, 4, 12, 33, 34, 43, 49, 75, 82 - 85, 115 - 117 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "КЬЮ.ЕФ.ЕМ КЕЙТЕРІНГ" (49127, м. Дніпро, вул. Базова, буд. 4, оф. 10, код 37620285) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, код НОМЕР_1) 54 583,88 грн. основної заборгованість, 1 454,70 грн. пені, 125,65 грн. 3 % річних, та 1301,39 грн. судового збору, про що видати наказ.

В решті позову відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено 19.09.2016.

Суддя Я.С. Золотарьова