РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2016Справа №922/1790/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс"

до 1) Первомайського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області

2) Державної казначейської служби України

про стягнення 84 473 грн. 92 коп.

суддя Пукшин Л.Г.

Представники:

від позивача Грищенко О.М. - представник за довіреністю від 02.06.14;
від відповідача-1 не з'явились;
від відповідача-2 не з'явились

В судовому засіданні 07.09.16, в порядку ст. 85 ГПК України, було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариства з обмеженою відповідальністю "Компанія "Ніко-Тайс" звернулось до Господарського суду Харківської області з позовом до Первомайського міськрайонного відділу Державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Харківській області про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування збитків у зв'язку з неналежним та несвоєчасним виконанням рішення суду в розмірі 84 473 грн. 92 коп.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 08.06.2016 було залучено до участі у справі в якості іншого відповідача Державну казначейську службу, справу № 922/1790/16 передано за виключною підсудністю до Господарського суду міста Києва.

Відповідно до автоматичного розподілу справ господарського суду міста Києва, справу № 922/1790/16 передано для розгляду судді Пукшин Л.Г.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.06.2016 суд прийняв справу № 922/1790/16 до свого провадження та призначив до розгляду в судовому засіданні 03.08.2016.

25.07.2016 через загальний відділ діловодства суду від позивача надійшли додаткові пояснення, що були залучені судом до матеріалів справи.

02.08.2016 через загальний відділ діловодства господарського суду надійшов письмовий відзив відповідача-1 на позовну заяву та письмове клопотання про залучення до участі у справі Головне територіальне управління юстиції у Харківській області.

У відзиві на позовну заяву відповідач-1 повідомляє, що ним вживаються усі заходи щодо примусового визнання зведеного виконавчого провадження по стягненню боргу з ТОВ "Квадро" на користь стягувачів за даним виконавчим провадженням, в тому числі й на користь ТОВ "Компанія "Ніко-Тайс", що спростовує доводи позивача про тривале невиконання рішення суду, прийнятих на його користь. За доводами відповідача-1, факт тривалого невиконання рішення суду не може бути підставою для безпірного стягнення збитків у вигляді нестягнутої за рішення суду суми. За твердженням відповідача-1 ним вживаються усі заходи примусового виконання зведеного виконавчого провадження по стягненню боргу з ТОВ «Квадро» на користь стягувачів, в тому числі й на користь позивача. Останнє виконавче провадження, приєднане до зведеного, було відкрито 11.04.2016. Отже, передбачений шестимісячний строк виконання сплине лише 19.10.16, що свідчить про дотримання строків виконання, передбачених ст.. 30 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідач-1 зазначає, що ухвала господарського суду від 25.04.2016 у справі № 911/977/14, якою визнано факт бездіяльності ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області, не може свідчити про доведеність завдання шкоди позивачеві з боку відповідача-1. Завдання матеріальної шкоди невиконанням чи тривалим невиконанням рішення суду може мати місце лише у випадку, якщо внаслідок бездіяльності державного виконавця не було здійснено арешту й опису майна і останнє було відчужене боржником, через що виконати судове рішення стало неможливим взагалі.

У судове засідання, призначене на 03.08.2016, з'явився представник позивача, який на виконання вимог ухвали суду надав через канцелярію документи для долучення до матеріалів справи та заявив усне клопотання про відкладення розгляду справи у зв'язку з можливим мирним врегулюванням спору.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 03.08.2016 суд в порядку ст. 77 ГПК України відклав розгляд справи на 17.08.2016.

У судове засідання, призначене на 17.08.2016, з'явився представник позивача, який через канцелярію суду надав письмові пояснення, що були долучені до матеріалів справи.

Розглянувши клопотання відповідача про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору Головного територіального управління юстиції у Харківській області суд відмовив в його задоволенні у зв'язку з необґрунтованістю.

Відповідачі явку уповноважених представників в судове засідання 17.08.2016 повторно не забезпечили, про поважні причини неявки суд не повідомили, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляли, хоча про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

У судовому засіданні представник позивача подав письмове клопотання про продовження строку розгляду спору.

Ухвалою суду від 17.08.2016 суд задовольнив клопотання представника позивача та продовжив строк вирішення спору, розгляд справи відклав на 07.09.2016.

02.09.2016 через загальний відділ діловодства суду позивач подав додаткові пояснення, що були залучені судом до матеріалів справи.

В судове засідання 07.09.2016 з'явився представник позивача, який надав пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав. Відповідачі явку представників в судове засідання не повторно забезпечили, про поважні причини неявки суд не повідомили, обґрунтованих клопотань щодо своєї неявки не направляли, хоча про дату, час і місце судового засідання були повідомлені належним чином.

Судом враховано, що відповідно до п. 3.9. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представників відповідачів не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив.

Рішенням Господарського суду Київської області від 28.04.2014 у справі № 911/977/14 позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «ПК Трейдсервісгруп», Товариства з обмеженою відповідальністю «Квадро» про солідарне стягнення заборгованості задоволено частково, вирішено стягнути солідарно з ТОВ "ПК ТРЕЙДСЕРВІСГРУП" та ТОВ «КВАДРО» на користь ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" заборгованість за договором купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 11 грудня 2007 року №11/12-Х2-07 та на підставі договору поруки від 11 березня 2013 року №11-03-2013-78 у вигляді пені у сумі 30 000,00 грн. та судовий збір у сумі 3 079,17 грн., стягнути з ТОВ "-КВАДРО-" на користь ТОВ "Компанія "НІКО-ТАЙС" заборгованість за договором купівлі-продажу товару на умовах відстрочення платежу від 11 грудня 2007 року №11/12-Х2-07 згідно угоди про заміну кредитора у зобов'язані (відступлення права вимоги в порядку ст. ст. 512-519 ЦК України) від 25 січня 2013 року №25/01-19 у вигляді пені у сумі 85 132,64 грн., трьох процентів річних у сумі 23 486,04 грн. та інфляційних втрат у сумі 15 307,86 грн.

20.05.2014 на виконання рішення Господарського суду Київської області від 28.04.2014 у справі №911/97714, яке набрало законної сили 16.05.2014, було видано накази.

23.07.2014 та 20.10.2014 Товариством з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» накази про примусове виконання рішення подано до відділу Державної виконавчої служби Первомайського міськрайоного управління юстиції Харківської області (відповідач-1).

Постановою ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області від 24.07.2014 року відкрито виконавче провадження №44155675 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області у справі № 911/977/14 від 20.05.2014 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «-КВАДРО-» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» заборгованості в загальній сумі 33 079,17 грн. та запропоновано боржнику самостійно виконати рішення суду до 31.07.2014.

Постановою ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області від 22.10.2014 року відкрито виконавче провадження №45149684 щодо примусового виконання наказу Господарського суду Київської області у справі №911/977/14 від 20.05.2014 року про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «-КВАДРО-» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» заборгованості на загальну суму - 123 926,54 грн.

За твердженнями позивача, державним виконавцем передбачених Законом України «Про виконавче провадження» дій щодо примусового виконання рішення суду здійснено не було, тому він звернувся до Господарського суду Київської області зі скаргою на бездіяльність відділу ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області.

Ухвалою Господарського суду Київської області від 25.04.2016 у справі №911/977/14 скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Компанія «НІКО-ТАЙС» на бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Первомайського міськрайоного управління юстиції Харківської області задоволено та визнано незаконною бездіяльність відділу Державної виконавчої служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області під час примусового виконання рішення Господарського суду Київської області у справі № 911/977/14 незаконною та протиправною.

Під час розгляду скарги судом було встановлено, що оскільки, рішення суду у справі № 911/977/14 не виконано у встановлений ст. 30 Закону України «Про виконавче провадження» шестимісячний строк (чи винесення відповідного процесуального документу), при цьому, виконавчі дії по виконанню рішення у справі № 911/977/14 не відкладались та не зупинялись, має місце протиправна бездіяльність Відділу державної виконавчої служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області.

У зв'язку з неналежним та несвоєчасним виконанням відділом Державної виконавчої служби Первомайського міськрайонного управління юстиції Харківської області рішення Господарського суду Київської області від 28.04.2014 по справі № 911/977/14, позивач звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом про стягнення грошових коштів в рахунок відшкодування збитків (втрат) у розмірі 7721,37 грн. - 3% річних за період з 01.08.2014 по 02.06.2016 та 76752,55 грн інфляційних втрат за період з серпня 2014 по квітень 2016.

При цьому, позивач зазначає, що в порядку ст.. 35 ГПК України встановлено, що виконавчі дії не були проведені ВДВС Первомайського МРУЮ Харківської області в строк, належним, повним та об'єктивним чином. Згідно позиції позивача несвоєчасне виконання відповідачем-1 зобов'язань за законом та невиконання рішення суду слугують підставою звернення ТОВ «Компанія «Ніко-Тайс» до суду для захисту свого порушеного права на вільне володіння своїм майном (в тому числі власними грошовими коштами) та примусового стягнення нарахованих сум за порушення грошового зобов'язання. Позивач вважає, що є всі необхідні умови відповідальності відповідача-1 щодо відшкодування шкоди (збитків), зокрема:

- дії відповідача-1 суперечать приписам Закону України «Про виконавче провадження»;

- є наявними понесені збитки (втрати від знецінення грошових коштів), які полягають у неотриманні в строки при виконанні вказівок закону на вчинення рядку виконавчих дій позивачем грошових коштів у виконавчому провадженні № 44155675 та № 45149684 при примусовому виконанні наказів господарського суду Київської області у справі № 911/977/14 від 20.05.14, у зв'язку з підтвердженою бездіяльністю відповідача-1.;

- безпосередній причинно-наслідковий зв'язок між протиправними діями відповідача під час виконання судового рішення та заподіянні зазначених збитків у вигляді неотримання позивачем грошових коштів у визначеному в рішенні розмірі - порушення норм та положень Закону України «Про виконавче провадження», зокрема, та не обмежуючись, ст..ст. 11, 27, 30, 32, 52 Закону України «Про виконавче провадження»;

- не спростована вина відповідача у порушенні приписів Закону України «Про виконавче провадження» при примусовому виконанні наказу господарського суду Київської області по справі № 911/977/14 від 20.05.14.

Позивач зазначає, що у зв'язку з бездіяльністю саме відповідача-1 заборгованість згідно наказів Господарського суду Київської області від 20.05.2014 по справі № 911/977/14 не погашена, при майновій можливості у боржника виконати рішення за рахунок наявного у останнього майна, а тому позивач є кредитором відповідача щодо нарахування та отримання сум 3% річних та інфляційних втрат, в якості понесених втрат (збитків) та існування шкоди за рахунок неправомірних та протиправних дій відповідача-1; після завершення добровільного строку наданого боржнику для виконання рішення, відповідач-1 є боржником та зобов'язаною стороною в силу прямої дії норми законодавства, котрий зобов'язаний в строк (не більше шести місяців) вчинити дії направлені на таке виконання на користь позивача.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу статей 15, 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Так, відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Частиною 3 статті 11 Закону України "Про державну виконавчу службу" передбачено, що шкода, заподіяна державним виконавцем фізичним чи юридичним особам під час виконання рішення, підлягає відшкодуванню у порядку, передбаченому законом, за рахунок держави.

За приписами частини 2 статті 87 Закону України "Про виконавче провадження" збитки, завдані державним виконавцем юридичним особам під час проведення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, встановленому законом.

Відшкодування майнової шкоди за своєю правовою природою є відшкодування позадоговірної шкоди, тобто деліктною відповідальністю.

Загальні положення про цивільно-правову відповідальність за завдання позадоговірної майнової шкоди втілено у статті 1166 Цивільного кодексу України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам юридичної особи, а також шкода, завдана її майну, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.

Відповідно до ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи.

На відміну від загальної норми статті 1166 Цивільного кодексу України, яка вимагає встановлення усіх чотирьох елементів цивільного правопорушення (протиправна поведінка, наявність шкоди, причинний зв'язок між протиправною поведінкою та завданою шкодою, вина заподіювача шкоди), спеціальні норми статті 1174 Цивільного кодексу України допускають можливість відшкодування шкоди незалежно від вини органу державної влади та його посадової або службової особи.

За таких обставин, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є:

- факти неправомірних дій цього органу чи його посадових або службових осіб;

- наявність шкоди;

- причинний зв'язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

При цьому неправомірність рішення, дій або бездіяльності органу державної влади має підтверджуватись відповідним рішенням суду, яке буде мати преюдиційне значення для справи про відшкодування шкоди.

Відсутність хоча б одного з цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін, яка, зокрема, проявляється в тому, що, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Також, згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

В силу вимог ст. 34 цього Кодексу докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Під доказуванням в судочинстві слід розуміти діяльність осіб, які беруть участь у справі, і суду, що здійснюється у передбаченій процесуальним законодавством формі, по встановленню юридично значущих фактів.

У пункті 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" роз'яснено: якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

У спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов'язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки органу державної влади та причинний зв'язок такої поведінки із заподіяною шкодою.

За змістом ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню (далі - рішення).

При цьому, заходи примусового виконання рішень визначені ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження», яка передбачає такі заходи: 1) звернення стягнення на кошти та інше майно (майнові права) боржника, у тому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб; 2) звернення стягнення на заробітну плату (заробіток), доходи, пенсію, стипендію боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу певних предметів, зазначених у рішенні; 4) інші заходи, передбачені рішенням.

Наведені вище норми закону дають підстави для висновку, що примусове виконання рішень полягає не у здійсненні погашення заборгованості замість боржника, а у вжитті передбачених законом заходів, спрямованих на задоволення вимог стягувача за рахунок коштів чи іншого майна боржника у разі їх наявності.

В той же час, викладені в позові доводи про те, що саме на відповідача-1 покладено обов'язок з примусового виконання грошового зобов'язання на користь позивача вважаються судом необґрунтованими, оскільки, як зазначено вище, органи державної виконавчої служби вчиняють дії, спрямовані на виконання боржником рішення із застосуванням передбачених ст. 32 Закону України «Про виконавче провадження» процесуальних інструментів, натомість фактичне виконання рішення здійснюється за рахунок наявного у боржника у виконавчому провадженні майна, оскільки саме останній є зобов'язаною особою, яка повинна вчинити на користь стягувача певну дію, як-от сплатити кошти, що, відповідно, виключає можливість перекладення обов'язку з особистого виконання рішення зі сторони боржника на орган державної виконавчої служби.

Крім того, суд зазначає, що виконання виконавчого документу, зокрема, про стягнення з боржника грошових коштів, відбувається за рахунок наявних у боржника грошових коштів (як готівкових, так і коштів та інших цінностей боржника, що перебувають на рахунках, вкладах у банках тощо) та у випадку відсутності останніх чи недостатності для задоволення вимог стягувача, - за рахунок іншого належного боржнику майна.

В той же час, суд наголошує на тому, що позивачем не надано суду належних доказів у підтвердження того, що рішення Господарського суду Київської області від 28.04.2014 у справі № 911/977/14 могло бути фактично виконаним, зокрема, не надано доказів наявності у боржника майна, достатнього для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначених у ньому.

У вирішенні спорів про відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок невиконання рішення суду, господарським судам слід враховувати, що для висновку про наявність безпосереднього причинного зв'язку між невиконанням судового рішення, яке набрало законної сили, та заподіяною шкодою недостатньо встановити тільки факт невиконання судового рішення та неотримання кредитором присудженого судом. Під час розгляду справи суду необхідно встановити, чи могло бути таке судове рішення фактично виконане в момент пред'явлення його до виконання, зокрема, чи мав боржник майно, достатнє для виконання судового рішення в порядку та у спосіб, зазначений в ньому, чи не було це майно обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали б виконанню рішення, чи були заявлені в цей час вимоги інших стягувачів на майно боржника тощо.

Аналогічних правових висновків дійшов Вищий арбітражний суд України у п.п. 6, 9 Роз'яснення «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з відшкодуванням шкоди» від 01.04.1994 № 02-5/215 в редакції від 29.12.2007.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.07.2016 наявні відомості про право власності боржника на квартиру, що розташована за адресою: Харківська обл.., м. Первомайський, мікрорайон ?, буд. 9, кв. 55,56, спорткомплекс «Хімік», що розташований за адресою Харківська обл.., м. Первомайський, мікрорайон ?, буд. 79. В той же час, на все нерухоме майно ТОВ «Квадро» було накладено арешт та оголошено заборону на його відчуження 09.06.2009 згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВДВС Первомайського МРУЮ від 05.06.2009. Таким чином, все майно боржника - ТОВ «Квадро» вже було обтяжене іншими зобов'язаннями, які перешкоджали виконанню рішення Господарського суду Київської області від 28.04.2014 у справі № 911/977/14. Зазначене спростовує твердження позивача про достатність у боржника майна для фактичного виконання рішення Господарського суду Київської області від 28.04.2014 у справі №911/977/14.

На момент розгляду господарським судом даного спору, факт неправомірності дій (бездіяльності) відповідача-1 під час виконання наказів Господарського суду Київської області № 911/977/14 від 20.05.2014 встановлений відповідними засобами доказування, зокрема, ухвалою Господарського суду Київської області від 25.04.2016 у справі № 911/977/14.

Посилаючись на наявність шкоди та її розмір, позивач зазначав про те, що понесені ним збитки є втратою від знецінення грошових коштів, які виразились в неотриманні, в строки при виконанні вказівок закону на вчинення ряду виконавчих дій, позивачем грошових коштів у виконавчих провадженнях № 45149684 та № 44155675 з примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 20.05.2014 по справі № 911/977/14, у зв'язку з підтвердженою бездіяльністю відповідача-1.

За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК нарахування інфляційних витрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові (постанови Верховного Суду України від 06.06.2012 у справі N 6-49цс12, від 24.10.2011 у справі N 6-38цс11).

Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 2 статті 509 ЦК України передбачено, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти.

Згідно з п. 7.1. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

В даному випадку, боржником, у розумінні ст. 609, 625 ЦК України, є Товариство з обмеженою відповідальністю «Квадро», з якого рішенням Господарського суду Київської області від 28.04.2014 у справі № 911/977/14 стягнуто грошові кошти на користь позивача і яким, за твердженнями позивача, зазначене рішення фактично не виконане.

З огляду на викладене, саме ТОВ «Квадро» має нести відповідальність за прострочення грошового зобов'язання, яка полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів в зв'язку з користуванням утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати позивачу.

Таким чином, позивачем під час розгляду справи не доведено наявності, завданої відповідачем-1, своєю бездіяльністю під час примусового виконання наказів Господарського суду Київської області від 20.05.2014 по справі №911/977/14, шкоди.

Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У позові відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.09.2016

Суддя Пукшин Л.Г.