донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

14.09.2016 справа № 908/1124/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючогоОСОБА_1,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю представників сторін:
від позивача:не з'явився,
від відповідача:не з'явився,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуТовариства з обмеженою відповідальністю "Агея", м. Запоріжжя,
на рішення Господарського суду Запорізької області
від22.06.2016
по справі№ 908/1124/16 (суддя Попова І. А.)
за позовомТовариства з обмеженою відповідальністю "Транссоло", м. Львів,
доТовариства з обмеженою відповідальністю "Агея", м. Запоріжжя,
простягнення 105 813, 39 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю «Транссоло» (далі ТОВ «Транссоло», Експедитор), м. Львів, звернулось до Господарського суду Запорізької області з позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґея» (далі ТОВ «Аґея», Замовник), м. Запоріжжя, про стягнення основної заборгованості у розмірі 61 678, 00 грн., штрафу в сумі 31 800, 00 грн., пені у розмірі 10 855, 33 грн., 3 % річних у сумі 740, 00 грн. та інфляційних втрат у розмірі 740, 06 грн.

Рішенням Господарського суду Запорізької області від 22.06.2016 у справі № 908/1124/16 позовні вимоги ТОВ «Транссоло» задоволено частково та стягнуто з відповідача на користь позивача основний борг у розмірі 61 678, 00 грн., пеню в сумі 10 337, 48 грн., 3 % річних у розмірі 707, 58 грн. та інфляційні втрати в сумі 740, 06 грн. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Запорізької області від 22.06.2016 у справі № 908/1124/16 та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. Заявник апеляційної скарги посилається на неправильне застосування судом першої інстанції норм як матеріального, так і процесуального права, а також не повне зясування місцевим господарським судом фактичних обставин, що мають значення для справи. Зокрема, відповідач вважає, що строк оплати наданих послуг не настав, оскільки позивачем не були надані оригінали документів, передбачених спірним Договором та договорами-заявками, укладеними на підставі нього. Крім того, акти виконаних робіт, надані позивачем в обґрунтування позовних вимог, були підписані відповідачем помилково.

В апеляційній скарзі наведені також інші доводи, які на думку заявника апеляційної скарги є підставою для скасування оскаржуваного рішення.

До канцелярії Донецького апеляційного господарського суду 13.09.2016 надійшла заява відповідача про відкладення розгляду апеляційної скарги у звязку з перебуванням представника ТОВ «Аґея» у службовому відрядженні, що підтверджується відповідним наказом, копія якого міститься у матеріалах справи.

Колегія суддів вважає, що зазначене клопотання не підлягає задоволенню, оскільки ухвалою Донецького апеляційного господарського суду від 18.08.2016 явка представників сторін не визнавалась обовязковою, а відповідач не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою-п'ятою статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами.

Представники позивача та відповідача у судове засідання не зявились, хоча про час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити розгляд справи за їх відсутності.

Колегія суддів Донецького апеляційного господарського суду відповідно до статті 101 ГПК України та на підставі встановлених фактичних обставин переглядає матеріали господарської справи та викладені в скарзі доводи щодо застосування судом при розгляді норм як матеріального, так і процесуального права, що мають значення для справи. Апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши матеріали справи, апеляційну скаргу, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, апеляційний суд

В С Т А Н О В И В :

Між ТОВ «Транссоло» та ТОВ «Аґея» 05.11.2015 було укладено Договір транспортного експедирування № 0511/15-2 (далі Договір), за умовами якого Замовник доручає, а Експедитор бере на себе зобовязання від свого імені та за рахунок Замовника забезпечити організацію та здійснення перевезень вантажу Замовника автомобільним транспортом у межах території України та Європи (а. с. 12-14).

Договір діє у редакції, узгодженій сторонами у протоколі розбіжностей (а. с. 64-65).

Відповідно до пункту 2.1 Договору (в узгодженій редакції за протоколом розбіжностей) вартість послуг, які включають у себе провізну плату і винагороду, що належить Експедитору, а також розмір зборів за виконання Експедитором повязаних з організацією та здійсненням перевезення операцій та послуг, визначаються за взаємною згодою сторін і фіксуються у заявках.

Згідно з пунктом 2.4 Договору (в узгодженій редакції відповідно до протоколу розбіжностей) за виконання транспортно-експедиторського обслуговування Замовник зобовязаний перерахувати кошти на розрахунковий рахунок Експедитора протягом трьох банківських днів після надання послуг. Датою оплати вважається день списання грошових коштів з поточного рахунку Замовника. У разі несвоєчасної оплати згідно із заявкою Замовник сплачує пеню відповідно до пункту 5.4 цього Договору.

У пункті 2.6 Договору сторони узгодили, що акт виконаних робіт, що надісланий засобами факсимільного зв'язку або електронною поштою, вважається таким, що має юридичну силу до заміни його на оригінал. Оригінал акту виконаних робіт надсилається замовником поштою на адресу Експедитора у розумний строк, але не пізніше 3 діб після фактичного його підписання. Якщо протягом одного календарного місяця сторона не повертає оригінал акту виконаних робіт замість факсимільної копії акту та не висуває письмової претензії, акт, переданий засобами факсимільного зв'язку, вважається таким, що узгоджений, а робота (послуги) прийнятими.

У разі затримки оплати послуг транспортного експедирування вантажу Замовник сплачує Експедитору пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості за кожний день прострочення платежу (пункт 5.4 Договору).

Договір набуває чинності з моменту його підписання або з моменту фактичного виконання Сторонами обовязків згідно з цим Договором та діє до 31 грудня поточного (2015) року.

На виконання умов Договору ТОВ «Транссоло» були надані послуги з перевезення та транспортного експедирування вантажу ТОВ «Аґея» за Актом надання послуг № 315-009066 від 11.11.2015 на суму 27 881, 00 грн. на підставі Договору-заявки № 315-009066 від 05.11.2015 (а. с. 15), за Актом надання послуг № 315-009072 від 12.11.2015 на суму 28 437, 00 грн. на підставі Договору-заявки № 315-009072 від 05.11.2015 (а. с. 18) та за Актом надання послуг № 315-009066 від 11.11.2015 на суму 28 960, 00 грн. на підставі Договору-заявки № 315-009204 від 07.12.2015 (а. с. 21). Усього на загальну суму 85 278, 00 грн.

Зазначені акти підписані представниками та скріплені печатками як позивача, так і відповідача без зауважень і застережень.

Відповідач здійснив часткову оплату наданих позивачем послуг за платіжним дорученням № 1039 від 05.02.2016 на суму 15 000, 00 грн. (а. с. 15) та за платіжним дорученням № 1095 від 22.02.2016 на суму 8 600, 00 грн. (а. с. 26). Усього на загальну суму 23 600, 00 грн.

У звязку з тим, що відповідач своєчасно не оплатив надані ТОВ «Транссоло» послуги позивач 21.03.2016 звернувся до ТОВ «Аґея» з претензією, в якій вимагає протягом семи календарних днів з моменту її отримання перерахувати на розрахунковий рахунок ТОВ «Транссоло» заборгованість у розмірі 61 678, 00 грн. (а. с. 28-29).

Факт направлення зазначеної претензії підтверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та описом вкладення у лист, належним чином засвідчені копії яких містяться у матеріалах справи (а. с. 30).

ТОВ «Аґея» у відповіді на претензію позивача від 29.04.2016 (вих. № 2904/16-1) підтверджує факт надання ТОВ «Транссоло» послуг за спірним Договором на суму 85 278, 00 грн. та їх часткову оплату у розмірі 23 600, 00 грн., а також повідомило, що визнає наявність заборгованості відповідно до Акту звірки взаємних розрахунків (а. с. 47).

Оскільки відповідач належним чином не виконав обовязку з оплати наданих послуг за спірним Договором, ТОВ «Транссоло» звернулось до місцевого господарського суду з позовом про стягнення основної заборгованості, пені, штрафу, 3 % річних та інфляційних втрат.

Вивчивши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів вважає, що рішення місцевого господарського суду прийнято з порушенням норм матеріального права, а тому підлягає частковому скасуванню, виходячи з такого.

Апеляційний господарський суд, проаналізувавши зміст спірного Договору, доходить висновку, що останній за своєю правовою природою є договором транспортного експедирування, який підпадає під правове регулювання глави 65 ЦК України, глави 32 ГК України та Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність».

Відповідно до статті 929 ЦК України та статті 316 ГК України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу.

Згідно з частиною першою статті 929 ЦК України договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Аналогічні положення закріплені у частині першій статті 316 ГК України.

Відповідно до частини першої статті 193 ГК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору.

Статтями 526, 527 ЦК України передбачено, що боржник зобовязаний виконати свій обовязок та зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, ЦК України та інших актів цивільного законодавства.

Згідно з частиною другою статті 12 Закону України «Про транспортно-експедиційну діяльність» клієнт зобовязаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

Відповідно до статті 9 зазначеного Закону факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Заперечуючи проти задоволення позовних вимог, відповідач зазначає, що всупереч умовам укладеного між сторонами Договору та договорів-заявок ТОВ «Транссоло» не були надані оригінали рахунків-фактур, заявок, актів виконаних робіт, CMR (міжнародних транспортних накладних) та термограм, а тому строк оплати послуг позивача не настав.

Проте колегія суддів вважає доводи заявника апеляційної скарги необґрунтованими і такими, що спростовуються матеріалами справи, з огляду на таке.

Як вбачається з матеріалів справи, акти наданих послуг № 315-009066 від 11.11.2015, № 315-009072 від 12.11.2015, № 315-009204 від 07.12.2015 підписані у день їх складання представниками як ТОВ «Транссоло», так і ТОВ «Аґея».

Посилання представника відповідача на те, що зазначені акти були підписані помилково всупереч вимогам статті 33 ГПК України не обґрунтовані належними доказами, а тому не можуть бути взяті до уваги апеляційним судом.

Також позивачем були надані належним чином засвідчені копії міжнародних транспортних накладних CMR № 2/У (а. с. 17), № 0004750 (а. с. 20), № 079 (а. с. 23), які містять печатку ТОВ «Аґея» як одержувача вантажу та відповідно до статті 9 Закону України «Про транспортно-експедиційну діяльність» є належним підтвердженням факту надання послуг з експедирування.

Оригінали усіх зазначених вище документів були оглянуті у судовому засіданні при розгляді справи у суді першої інстанції, про що зазначено у рішенні Господарського суду Запорізької області від 22.06.2016 у цій справі.

Крім того, колегія суддів зауважує, що рахунок (рахунок-фактура) є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати кошти, і не є первинним бухгалтерським документом.

Договір, укладений між сторонами, та акти наданих на його виконання послуг містять умови щодо строку та порядку оплати, а також необхідні реквізити сторін, що свідчить про можливість виконання зобовязання відповідачем.

Ненадання рахунку (рахунку-фактури) не є відкладальною умовою у розумінні статті 212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні статті 613 ЦК України, а тому наявність або відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обовязку з оплати наданих послуг.

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ бухгалтерського обліку це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до статті 9 зазначеного Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо, безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Отже, на відміну від рахунка (рахунка-фактури) акти наданих послуг № 315-009066 від 11.11.2015, № 315-009072 від 12.11.2015 та № 315-009204 від 07.12.2015 є первинними документами у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а тому є належним підтвердженням здійснення господарської операції.

Крім того, між сторонами було підписано Акт звіряння взаємних розрахунків станом на 17.03.2016, в якому відповідач підтверджує надання послуг саме за зазначеними вище актами на загальну суму 85 278, 00 грн. (а. с. 27).

У відзиві на позовну заяву та в апеляційній скарзі відповідач також посилається на те, що ТОВ «Транссоло» ані суду, ані ТОВ «Аґея» не був наданий договір-заявка № 315-009204 від 09.11.2015.

Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.

Позивач, звертаючись із претензією до ТОВ «Аґея», вимагав сплатити заборгованість, що виникла на підставі Договорів-заявок № 315-009066 від 05.11.2015, № 315-009072 від 05.11.2015 та № 315-009204 від 09.11.2015 (а. с. 28-29).

У відповіді на цю претензію відповідач прямо зазначив: «ТОВ «Аґея» погоджується з існуючою заборгованістю, яка вказана Вами у Претензії, та визнає, що надані Вашою компанією транспортні послуги були належної якості» (а. с. 72). Також відповідач підтвердив правильність відомостей, викладених в Акті звіряння взаємних розрахунків станом на 17.03.2016 (а. с. 27).

Отже, з матеріалів справи вбачається, що відповідач підтвердив розмір заборгованості та підстави її виникнення, а тому колегія суддів вважає наведені вище доводи ТОВ «Аґея» необґрунтованими.

За умовами договорів-заявок № 315-009066 від 05.11.2015, № 315-009072 від 05.11.2015 та № 315-009204 від 09.11.2015 оплата послуг експедитора здійснюється протягом п'яти банківських днів з моменту отримання оригіналів відповідних документів.

Акти, якими засвідчено надання послуг за зазначеними заявками підписані та, з урахуванням положень пункту 2.6 Договору, відповідно вважаються отриманими, у день їх складання, а саме: Акт надання послуг № 315-009066 11.11.2015, Акт надання послуг № 315-009072 12.11.2015 та Акт надання послуг № 315-009204 07.12.2015, а тому передбачені спірним Договором послуги вважаються прийнятими.

Таким чином, строк оплати за Актом надання послуг № 315-009066 від 11.11.2015 спливає 18.11.2015, за Актом надання послуг № 315-009072 від 12.11.2015 19.11.2015, а за Актом надання послуг № 315-009204 від 09.11.2015 14.12.2015.

Виходячи з наведеного, оскільки у матеріалах справи наявні належні докази надання ТОВ «Транссоло» послуг за Договором транспортного експедирування № 0511/15-2 від 05.11.2015 і строк їх оплати настав, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню основний борг у розмірі 61 678, 00 грн., а тому в цій частині рішення місцевого господарського суду залишається без змін.

Позивачем на підставі частини другої статті 625 ЦК України також заявлено до стягнення 3 % річних у сумі 740, 00 грн. за період з 01.12.2015 по 25.04.2016.

Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Як зазначено вище, строк оплати за Актами надання послуг спливає відповідно за № 315-009066 від 11.11.2015 18.11.2015, за № 315-009072 від 12.11.2015 19.11.2015, а за № 315-009204 від 09.11.2015 14.12.2015, а тому право на нарахування 3 % річних виникає у позивача відповідно 19, 20 листопада та 15 грудня 2015 року.

При цьому помилкове визначення початку перебігу строку нарахування 3 % річних за Актом № 315-009204 з 01.12.2015 замість 15.12.2015 не призвело до неправильного розрахунку суми, що підлягає стягненню.

З огляду на те, що позивачем заявлено до стягнення суму 3 % річних меншу, ніж визначено апеляційним судом, а за відсутності відповідного клопотання суд розглядає спір у межах заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що позовні вимоги про стягнення 3 % річних у розмірі 740, 00 грн. за період з 01.12.2015 по 25.04.2016 підлягають задоволенню у повному обсязі, а рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у стягненні 3 % річних у сумі 32, 42 грн.

Також позивач просить стягнути з ТОВ «Аґея» на користь ТОВ «Транссоло» інфляційні втрати у розмірі 740, 06 грн. за період з 01.12.2015 по 25.04.2016.

Позивач при розрахунку інфляційних втрат помилково врахував місяць, в якому мав бути здійснений платіж за Актом № 315-009204, та період часу менший за місяць з 1 по 25 квітня 2016 року, однак це не призвело до неправильного визначення суми, що підлягає стягненню.

Колегія суддів, враховуючи лист Верховного Суду України № 62-97 від 03.04.1997 та пункт 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» від 17.12.2013 № 14, перевіривши здійснений позивачем розрахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню інфляційні втрати в розмірі 740, 06 грн. за період з грудня 2015 року по березень 2016 року.

Позивачем на підставі пункту 5.4 Договору (в узгодженій редакції за протоколом розбіжностей) також нараховано пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення в сумі 10 855, 33 грн. за період з 01.12.2015 по 25.04.2016.

Стаття 216 ГК України передбачає відповідальність за порушення у сфері господарювання шляхом застосування господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених ГК України, іншими законами і договором.

Згідно з пунктом 1 статті 230 ГК України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання.

Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися, зокрема, неустойкою.

Частиною першою статті 549 ЦК України визначено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання.

За приписами частини шостої статті 232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Як зазначено вище, строк оплати за Актом № 315-009204 сплив 14.12.2015, а не 01.12.2015, як зазначає позивач, однак це не призвело до неправильного визначення суми, що підлягає стягненню.

Оскільки позивачем заявлено до стягнення меншу суму пені, ніж визначено апеляційним судом, а за відсутності відповідного клопотання справа розглядається у межах позовних вимог, колегія суддів вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню пеня у розмірі 10 855, 33 грн., яка заявлена у позові, а тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення пені у сумі 517, 85 грн.

Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача на користь позивача штрафу у розмірі 31 800, 00 грн. на підставі пункту 2.4 Договору № 0511/15-2 від 05.11.2015, то колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки в узгодженій редакції зазначеного пункту Договору згідно з протоколом розбіжностей (а. с. 64-65) положення про нарахування штрафної санкції у розмірі 100, 00 грн. за кожний день прострочення відсутнє.

Щодо інших доводів і заперечень, викладених в апеляційній скарзі, то колегія суддів не бере їх до уваги, оскільки вони не спростовують наведених вище висновків апеляційного суду та не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Враховуючи викладене, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга ТОВ «Аґея» не підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду Запорізької області від 22.06.2016 у справі № 908/1124/16 підлягає скасуванню в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 3 % річних у сумі 32,42 грн. та пені у розмірі 517, 85 грн. з наведених вище підстав, а в іншій частині оскаржуване рішення залишається без змін з наведених вище підстав.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви покладаються на сторін пропорційно задоволеним позовним вимогам, а за подання апеляційної скарги на відповідача.

Керуючись статтями 49, 99, 101, 102, 103, 105 ГПК України, Донецький апеляційний господарський суд

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґея», м. Запоріжжя, на рішення Господарського суду Запорізької області від 22.06.2016 у справі № 908/1124/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду Запорізької області від 22.06.2016 у справі № 908/1124/16 скасувати в частині відмови у задоволенні вимог про стягнення 3 % річних у сумі 32,42 грн. та пені у розмірі 517, 85 грн.

Викласти абзац другий резолютивної частини рішення Господарського суду Запорізької області від 22.06.2016 у справі № 908/1124/16 у такій редакції:

«Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Аґея» (69035, м. Запоріжжя, пр. Соборний, 147, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Транссоло» (79024, м. Львів, вул. Промислова, б. 50/52, офіс 629, ) основний борг у сумі 61 678, 00 грн., пені у розмірі 10 855, 33 грн., 3 % річних у сумі 740, 00 грн., інфляційні втрати у розмірі 740, 06 грн. та судовий збір за подання позовної заяви в розмірі 1 110, 39 грн.»

В іншій частині рішення залишити без змін.

Господарському суду Запорізької області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий О.А. Скакун

Судді: В.М. Татенко

ОСОБА_3