ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
____________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа № 914/993/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

Головуючого-судді: Данко Л.С.,

суддів: Костів Т.С.,

ОСОБА_1,

при секретарі судового засідання Кіт М.В.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали за апеляційною скаргою Львівської митниці Державної фіскальної служби України, № 1734/13-70-10/17 від 08.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3985/16 від 16.08.2016 р.),

на рішення Господарського суду Львівської області від 18 липня 2016 року

у справі № 914/993/16 (головуючий суддя Кітаєва С.Б., судді: Ділай У.І., Кидисюк Р.А.),

порушеній за позовом

Позивача: Львівської митниці Державної фіскальної служби України, м. Львів,

До відповідача: Приватного підприємства Гамелія, м. Львів,

Про стягнення вартості втраченого майна в сумі 97399,82 грн. та стягнення судових витрат (з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог вх. № 2965/16 від 02.06.2016р.).

За участю представників сторін:

від апелянта/позивача: ОСОБА_2 п/к за довіреністю № 845/13-70-10/18 від 22.01.2016р.;

від відповідача: ОСОБА_3 директор ПП «Гамелія»; ОСОБА_4 п/к за довіреністю б/н від 10.05.2016 р.

Права та обовязки сторін визначені ст. ст. 20, 22, 28 ГПК України представникам сторін розяснено. Заяв та клопотань про відвід суддів не надходило.

Представниками сторін подано спільне, письмове клопотання про відмову від здійснення технічної фіксації судового процесу.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16.08.2016 року, справу № 914/993/16 Господарського суду Львівської області розподілено головуючому судді Данко Л.С. та суддям: Костів Т.С., Марко Р.І.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 19.08.2016 року прийнято апеляційну скаргу Львівської митниці Державної фіскальної служби України, № 1734/13-70-10/17 від 08.08.2016 р. (вх. № ЛАГС 01-05/3985/16 від 16.08.2016 р.) до провадження та розгляд скарги призначено на 07.09.2016 року, про що сторони були належним чином повідомлені рекомендованою поштою (докази оригінали повідомлень про вручення знаходяться в матеріалах оскарження).

В судове засідання, яке відбулось 07.09.2016 р. представник апелянта/позивача прибув, доводи апеляційної скарги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеним в апеляційній скарзі, усно зазначив, що відповідачем, під час розгляду справи в суді першої інстанції, було повернуто спірний товар, який зберігався на складі відповідача та проплачено кошти за реалізацію майна. Крім того, представником усно зазначено, що відповідачем інвентаризаційний акт не було оскаржено у встановленому законом порядку, однак, судом першої інстанції такі докази не були взяті до уваги, про що було винесено неправомірне рішення, відтак просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 18.07.2016 р. у справі № 914/993/16 та припинити провадження у справі.

Від позивача прибув директор підприємства та представник, через канцелярію Львівського апеляційного господарського суду відповідачем подано відзив на апеляційну скаргу по справі № 914/993/16 (вх. № ЛАГС 01-04/6504/16 від 06.09.2016 р.) в якому просить залишити рішення Господарського суду Львівської області без змін, а апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС України без задоволення, також до відзиву відповідачем долучено завірені копії: свідоцтва про державну реєстрацію (перереєстрацію) субєкта підприємницької діяльності юридичної особи ПП «Гамелія», лист вих. № 30 від 06.06.2016 р.; платіжне доручення № NOVMN46639 від 06.06.2016 р. на суму 1872,00 грн.; платіжне доручення № 55 від 06.06.2016 р. на суму 1279,20 грн.; лист вих. № 29 від 06.06.2016 р.; платіжне доручення № NOVMN46504 від 06.06.2016 р. на суму 2607,65 грн.; платіжне доручення № 54 від 06.06.2016 р. на суму 1781,89 грн.; лист вих. № 19 від 22.04.2016 р.; платіжне доручення № N19А345040 від 20.04.2016 р. на суму 142,32 грн.; платіжне доручення № 39 від 20.04.2016 р. на суму 97,25 грн.; лист вих. № 2 від 01.02.2016 р.; платіжне доручення № N19А354738 від 01.02.2016 р. на суму 1552,05 грн.; платіжне доручення № 10 від 01.02.2016 р. на суму 1060,56 грн.; лист вих. № 1 від 05.01.2016 р.; платіжне доручення № N19А353341 від 05.01.2016 р. на суму 3183,84 грн.; платіжне доручення № 1 від 05.01.2016 р. на суму 2175,62 грн.; лист вих. № 136 від 11.12.2015 р.; платіжне доручення № N19А359077 від 10.12.2015 р. на суму 479,04 грн.; платіжне доручення № 199 від 10.12.2015 р. на суму 327,34 грн.; лист вих. № 126 від 24.11.2015 р.; платіжне доручення № N0VMN59558 від 18.11.2015 р. на суму 456,63 грн.; платіжне доручення № 180 від 18.11.2015 р. на суму 312,03 грн.; лист вих. № 118 від 17.11.2015 р.; платіжне доручення № N19А360336 від 12.11.2015 р. на суму 355,80 грн.; платіжне доручення № 177 від 12.11.2015 р. на суму 243,13 грн.; інвентаризаційний опис матеріальних цінностей на відповідальне зберігання від 01.06.2015 р.; акт приймання передачі товарів (предметів) з реалізації № 5 від 08 липня 2016 р. Також представником відповідача та директором підприємства, усно зазначено, що станом на час звернення позивача з позовною заявою до суду першої інстанції був відсутній предмет спору, оскільки спірне майно було повернуто та оплачено позивачу до предявлення позову, проплати, які ним проводилися після подання позову до суду, 20.04.2016 р. в сумі 97,25 грн. за продаж у 2-х упаковок арматури кріплення, 06.06.2016 р. за продаж холодильника-морозильника побутового двокамерного та 1279,20 грн. за нитки синтетичні не було втраченим, оскільки перебували на реалізації, відтак судом першої інстанції правомірно відмовлено позивачу у позові, просять залишити рішення Господарського суду Львівської області без змін, а апеляційну скаргу Львівської митниці ДФС України без задоволення.

З огляду на наведене колегія суддів не вбачає підстав для відкладення розгляду апеляційної скарги по справі № 914/993/16.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, апеляційний господарський суд не звязаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Розглянувши та дослідивши матеріали справи та наявні в ній докази, перевіривши правильність застосування матеріального та процесуального законодавства, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку, апеляційну скаргу задовільнити, рішення Господарського суду Львівської області від 18.07.2016 р. у справі № 914/993/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі, виходячи з наступного.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 18 липня 2016 року у справі № 914/993/16 (головуючий суддя Кітаєва С.Б., судді: Ділай У.І., Кидисюк Р.А.) в позові відмовлено повністю (абзац 1 резолютивної частини рішення), (том ІІІ, а. с. 97, 98-114).

Не погоджуючись з рішенням місцевого господарського суду апелянт/позивач (Львівська митниця Державної фіскальної служби України) звернувся до Львівського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том ІІІ, а. с. 126-127), просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 18.07.2016 р. у справі № 914/993/16 та припинити провадження у справі та судові витрати покласти на відповідача.

Апеляційну скаргу мотивує тим, що місцевим господарським судом при прийнятті рішення порушено норми процесуального права, а висновки суду зроблені в мотивувальній частині рішення не відповідають фактичним обставинам справи, що призвело до прийняття незаконного та необґрунтованого рішення.

Так, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні не наведено жодного доказу того, що спростовує результати інвентаризації, проведеної на підставі наказу Львівської митниці ДФС України № 620 від 23.10.2015 року, оскільки на думку апелянта, місцевий суд при прийнятті рішення виходив із припущення, що якщо втрачене майно було частково повернуто на склад митниці (під час судового розгляду), то воно існувало на складі ПП «Гамелія» під час інвентаризації.

Крім того, на думку скаржника судом не було взято до уваги, що зазначене майно не визначено індивідуальними ознаками (наприклад в акті приймання передачі холодильників не зазначалися їх серійні номери), а сам факт передачі товару на склад митниці не засвідчує його наявність під час інвентаризації, а перераховані відповідачем кошти на рахунок Львівської митниці ДФС України, можуть тільки засвідчити, що в митниці відсутні претензії стосовно повернення коштів за втрачене майно, а не про наявність цього майна під час інвентаризації.

Також апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу суду на те, що в заяві про припинення провадження у справі начальник Львівської митниці ДФС стверджував, що станом на 15.07.2016 року майно, передане на реалізацію відповідно до договорів про реалізацію майна від 27.01.2011 р. № 23, від 08.02.2013 р. № 29, повернуте Приватним підприємством «Гамелія» Львівській митниці ДФС України, відтак з наведеного вбачається, що станом на 15.07.2016 р. був відсутній предмет спору, однак, на думку скаржника суд першої інстанції проігнорував фактичні обставини справи, приписуючи начальнику Львівської митниці правові дії, які він не вчиняв, а фактично визнав що нестачі під час інвентаризації не було.

Крім того, апелянт вважає, що, даний дедуктивний висновок суперечить матеріалам судової справи. До позовної заяви було долучено копію протоколу інвентаризаційної комісії від 15.12.2015р. в якому начальник Львівської митниці ДФС затвердив зазначений вище протокол, який зафіксував факт нестачі.

Також апелянт в апеляційній скарзі звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що відповідачем не оскаржено у встановленому законом порядку результати проведеної інвентаризації, а судом першої інстанції таку обставину було проігноровано, крім того, місцевим господарським судом не взято до уваги, що інвентаризацію було проведено на складах відповідача, де повинно було зберігатися втрачене майно, а інвентаризаційна комісія лише встановила, що на даних складах не виявлено майно, яке зазначене в позовній заяві.

Також апелянт вважає, що місцевий господарський суд помилково прийшов до висновку, що інвентаризаційною комісією позивача не було дотримано пункти 4, 5, 6, 7, 12, 13, 16, 18 розділу 2 , п.1 розділу 4 наказу Міністерства фінансів України від 02.09.2014 року №879 "Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань», оскільки, на думку апелянта, суд першої інстанції повинен зазначити в чому саме полягало недотримання Львівською митницею ДФС України вимог наказу Міністерства фінансів України від 02.09.2014 року №879 «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань» та які докази це засвідчують.

Відповідно до вищенаведеного апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм процесуального права, оскільки висновки місцевого господарського суду не відповідають фактичним обставинам справи.

Колегією суддів встановлено, що Апелянт/позивач: Львівська митниця Державної фіскальної служби України (надалі Львівська митниця ДФС України) є юридичною особою, , місцезнаходження юридичної особи: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1, що підтверджується інформаційною довідкою (том І, а. с. 86-88).

Відповідач: Приватне підприємство «Гамелія» (надалі ПП «Гамелія») є юридичною особою, ідентифікаційний код 30919389, місцезнаходження юридичної особи: 79068, м. Львів, вул. П.Тичини, 11/112, що підтверджується інформаційною довідкою (том І, а. с. 89-91), свідоцтвом про державну реєстрацію (перереєстрація) субєкта підприємницької діяльності юридичної особи (том І, а. с. 106), витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємств та громадських формувань (том І, а. с. 107-111) та статутом ПП «Гамелія» зі змінами і доповненнями до статуту (том ІІІ, а. с. 55-63, 64).

З матеріалів справи вбачається, що 08.04.2016 р. Львівською митницею Державної фіскальної служби України через поштове відділення звернулося до Господарського суду львівської області з позовною вимогою до Приватного підприємства «Гамелія» про стягнення вартості втраченого майна, переданого за договорами про реалізацію майна № 23 від 27.01.2011 р. та № 29 від 08.02.2013 р. у загальній сумі 74709,83 грн. та стягнення судових витрат, які ухвалою суду першої інстанції від 14.04.2016 р. прийнято до розгляду та розгляд справи було призначено на 11.05.2016 р.

В судових засіданнях місцевого господарського суду від 11.05.2016 р. та від 02.06.2016 р. за участю представників сторін в судовому засіданні оголошувалась перерва до 02.06.2016 р. (том І, а. с. 96, том ІІ, а. с. 232).

Також з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи в суді першої інстанції, позивачем 02.06.2016 р., через канцелярію місцевого господарського суду, подано заяву вх. № 2965/16 про збільшення позовних вимог (том ІІ, а. с. 207-208), а саме: стягнення вартості втраченого майна в сумі 97399,82 грн. та стягнення судових витрат

Колегією суддів встановлено та вбачається з матеріалів справи, що заява позивача від 02.06.2016 р. вх. № 2965/16 про збільшення позовних вимог (том ІІ,. а. с. 207-208) була прийнята місцевим господарським судом до розгляду, та даний спір розглянуто по суті в межах позову з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 02.06.2016 р. (вх. № 2965/16).

З огляду на викладене колегія суддів зазначає наступне.

Пунктом 3.11. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011року №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції встановлено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про доповнення або уточнення позовних вимог, або заявлення додаткових позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Якщо в заяві позивача йдеться про збільшення розміру немайнових вимог (наприклад, про визнання недійсним ще одного акта крім того, стосовно якого відповідну вимогу вже заявлено), то фактично також йдеться про подання іншого позову.

Під збільшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

Згідно ч. 3 ст. 55 ГПК України ціну позову вказує позивач. Отже, у разі прийняття судом зміни (в бік збільшення або зменшення) кількісних показників, у яких виражається позовна вимога, має місце нова ціна позову, виходячи з якої й вирішується спір.

Як встановлено місцевим судом та вбачається із матеріалів справи, позивачем при поданні позовної заяви (том І, а. с. 7-10) до місцевого господарського суду заявлено вимогу про стягнення вартості втраченого майна в сумі 74709,83 грн. та стягнення судових витрат.

В заяві про збільшення позовних вимог вх. № 2965/16 від 02.06.2016 р. (том ІІ, а. с. 207-208), позивач просить стягнути вартість втраченого майна в сумі 97399,82 грн. та стягнення судових витрат

Відтак, колегія судів вважає, що місцевий господарський суд правомірно оцінив подану позивачем заяву про збільшення позовних вимог від 02.06.2016 року (вх. № 2965/16), як заяву про збільшення розміру позовних вимог за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві.

18.07.2016 р. позивачем в суді першої інстанції подано заяву вх. № 3620/16 про припинення провадження у справі та повернення судового збору (том ІІІ, а. с. 75-79), яку місцевим господарським судом було відхилено, справу розглянуто по суті та відмовлено позивачу у задоволенні позовних вимог.

Як вбачається з оскаржуваного рішення суду першої інстанції та встановлено колегією суддів, відмовляючи позивачу у позові місцевий суд встановив, що станом на час звернення позивача з позовними вимогами до відповідача, предмет спору був відсутній, оскільки спірне майно знаходилось на складі відповідача, що і підтверджується заявою про припинення провадження у справі. Також місцевим судом в оскаржуваному рішення суду було зазначено, що позивачем складаючи інвентаризаційний акт не було дотримано пункти 4, 5, 6, 7, 12, 13, 16, 18 розділу 2 , п.1 розділу 4 наказу Міністерства фінансів України від 02.09.2014 року №879 "Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобов'язань», відтак місцевим господарським судом було відмовлено у задоволенні позовних вимог, однак з таким висновком місцевого господарського суду колегія суддів не може погодитись, зазначаючи наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, між Львівською митницею Державної фіскальної служби України та Приватним підприємством «Гамелія» було укладено договір про реалізацію майна № 23 від 27.01.2011 р. та договір про реалізацію майна № 29 від 08.02.2013 р. (том І, а. с. 13-15, 16-18).

Також до договору № 29 від 08.02.2013 р. сторонами у справі було укладено додаткову угоду № 1 від 19.05.2013 р. та додаткову угоду № 2 від 01.8.2013 р. (том І, а. с. 19-20, 21).

ОСОБА_5 угодою № 1 від 19 червня 2013 р. до договору про реалізацію майна № 29 від 08 лютого 2013 року (том І, а.с. 19-20), сторони преамбулу до Договору № 29 від 08.02.2013 р. виклали в наступній редакції: «Приватне підприємство «Гамелія», в подальшому Підприємство, в особі директора ОСОБА_3, що діє на підставі Статуту, з однієї сторони, та Львівська митниця Міндоходів, в подальшому іменована Митниця, в особі начальника митниці ОСОБА_6, який діє на підставі Положення про Львівську митницю Міндоходів з другої сторони, поіменовані в подальшому Сторони, уклали дану ОСОБА_5 угоду (далі Договір) про наступне», а саме: про викладення у новій редакції Розділу 7 Договору № 29 від 08.02.2013 р. «Юридичні адреси та банківські реквізити сторін» (п. 2 додаткової угоди), що дана угода є невідємною частиною Договору № 29 від 08.02.2013 р. (п. 3 додаткової угоди), що умови Договору № 29 від 08.02.2013 р. не врегульовані даною угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують свої зобовязання (п. 4 додаткової угоди). ОСОБА_5 угода укладена в трьох автентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін та набирає чинності з дня підписання її сторонами (п. 5 додаткової угоди). ОСОБА_5 угода № 1 підписана повноважними представниками сторін, а також Головою комісії з проведення реорганізації Львівської митниці.

ОСОБА_5 угодою № 2 від 01 серпня 2013 р. до договору про реалізацію майна № 29 від 08 лютого 2013 року (том І, а.с. 21), сторони пункт 3.1. розділу 3 Договору № 29 від 08.02.2013 р. «Розрахунки сторін» виклали в наступній редакції « 3.1. Для покриття витрат повязаних з реалізацією, транспортуванням, експертизою прийнятого від Митниці майна на зберігання, Підприємство отримує в свою користь до 20% від суми коштів, одержаних від реалізації майна» (п. 1 додаткової угоди № 2); доповнили розділ 4 Договору № 29 від 08.02.2013 р. «Передача та приймання майна» пунктом 4.3. в наступній редакції: « 4.3. Підприємство забезпечує отримання необхідних експертних висновків на предмет придатності та оцінки, дозволів (погоджень) державних служб фітосанітарного, санітарно-епідеміологічного, екологічного, ветеринарного та інших видів контролю, необхідних для реалізації майна що передається згідно Акта опису, оцінки та передачі майна» (п. 2 додаткової угоди № 2). Дана додаткова угода є невідємною частиною Договору № 29 від 08.02.2013 р. (п. 3 додаткової угоди). Умови Договору № 29 від 08.02.2013 р. не врегульовані даною додатковою угодою, залишаються незмінними і сторони підтверджують свої зобовязання (п. 4 додаткової угоди). ОСОБА_5 угода укладена в трьох автентичних примірниках, що мають однакову юридичну силу, по одному для кожної із сторін та набирає чинності з дня підписання її сторонами (п. 5 додаткової угоди). ОСОБА_5 угода № 2 підписана повноважними представниками сторін.

Вказані вище договори № 23 від 27.01.2011 р. та № 29 від 08.02.2013 р. з додатковими угодами № 1 та № 2 укладено сторонами у письмовій формі єдиного документа, підписано повноважними представниками сторін, їх підписи посвідчено печатками сторін, що відповідає ст. 181 ГК України, ст.ст. 207, 208 ЦК України, є правомірними правочинами в силу ст. 204 ЦК України, оскільки перед судом не доведено зворотнього.

На підставі вищезазначених Договорів № 23 від 27.01.2011 р. та № 29 від 08.02.2013 р., відповідач зобовязався прийняти для реалізації майно, яке підлягає розпорядженню відповідно до законодавства (п. 1.1. Договорів).

Відповідно до п. 2.1 Договорів на реалізацію майна № 23 від 27.01.2011 р. та № 29 від 08.02.2013 р., відповідач з моменту отримання майна, яке зазначене в актах опису, оцінки та передачі майна несе відповідальність за цілісність та збереження переданого Львівською митницею майна в повному обсязі.

Майно передається Підприємству згідно з актом опису, оцінки та передачі майна комісією у складі представника Митниці, Державної податкової адміністрації, фінансового органу. У разі розбіжностей в оцінці майна між представниками комісії та у випадках, передбачених законодавством України, оцінка проводиться спеціалістами-експертами.

Акт опису, оцінки та передачі майна є підставою для реалізації майна з дотриманням норм діючого законодавства і є невідємною частиною договорів (пункти 4.1 договорів № 23 і № 29).

У випадку, якщо прийняте майно протягом 60 календарних днів не реалізоване, про що Підприємство повідомляє письмово, за участю представника Митниці проводиться інвентаризація майна та складається інвентаризаційний опис, який підписується керівником підприємства та відповідальними особами митниці (пункти 5.3 Договорів № 23 та № 29).

Відповідно до п.5.5 вищевказаних Договорів № 23 від 27.01.2011 р. та № 29 від 08.02.2013 р., уся відповідальність у випадку втрати, пошкодження переданого майна і неналежного виконання цих договорів лежить на підприємстві, якщо воно не доведе, що втрата або пошкодження сталися не з його вини.

Відповідно до п.7.1 Договору № 23, строк цього Договору починає свій перебіг з дня підписання та діє до моменту сформування Єдиного реєстру торгівельних організацій, які мають право зберігання, реалізації безхазяйного та іншого майна, що перейшло у власність держави в 2012 році, а відповідно до п.7.1 Договору № 29, строк цього Договору починає свій перебіг з дня підписання та діє до моменту сформування Єдиного реєстру торгівельних організацій, які мають право зберігання, реалізації безхазяйного майна, що перейшло у власність держави в 2014 році.

У пунктах 7.3 Договорів № 23 від 27.01.2011 р. та № 29 від 08.02.2013 р. сторони погодили, що зміни та доповнення, додаткові угоди та додатки до цих договорів є його невідємною частиною і мають юридичну силу у разі, якщо вони викладені у письмовій формі та підписані уповноваженими на те представниками сторін.

Витягом з Єдиного реєстру субєктів господарювання, які можуть здійснювати реалізацію безхазяйного майна та майна, що переходить у власність держави у 2012 році, затвердженого Державною податковою інспекцією у Львівській області підтверджується., що ПП «Гамелія» (, місцезнаходження: 79068, м. Львів, вул.П.Тичини, 11/112; директор ОСОБА_3, головний бухгалтер ОСОБА_7В.) включено до зазначеного реєстру 16.12.2011 року (том ІІІ, а. с. 51).

Витягом з Єдиного реєстру субєктів господарювання, які можуть здійснювати реалізацію безхазяйного майна та майна, що переходить у власність держави у 2014 році, затвердженого Державною податковою інспекцією у Львівській області підтверджується., що ПП Гамелія включено до зазначеного реєстру 17.12.2013 року (том ІІІ, а. с. 52).

Відповідно до вищенаведених договорів № 23 від 27.01.2011 р. та № 29 від 08.02.2013 р., позивачем було передано відповідачу майно в реалізацію, що підтверджується актами: № 39 опису, оцінки та передачі майна від 31.05.2010 р., вартістю з ПДВ згідно висновку субєкта оціночної діяльності, 48215,15 грн., в т.ч. ПДВ 8035,86 грн., сума винагороди торгівельної організації 15% - 7232,27 грн., загальна сума, яка підлягає перерахуванню на рахунок митниці: 32947,02 грн.(том ІІ, а.с. 162-164); № 112 опису, оцінки та передачі майна в реалізацію від 23.12.2010 р. (том ІІ, а.с. 143-147); № 118 опису, оцінки та передачі майна в реалізацію від 30.12.2010 р. (том ІІ, а.с. 148-150); № 40 опису, оцінки та передачі майна в реалізацію від 06.09.2011 р. всього на суму 103962,60 грн. в т.ч. ПДВ 17327,10 грн., тощо (том ІІ, а.с. 169 -170); № 1 опису, оцінки та передачі майна в реалізацію від 27.06.2013 р. всього на суму 305477,53 грн. в т.ч. ПДВ 50912,92 грн., сума винагороди торгівельної організації 15% - 45821,63 грн., перерахуванню на рахунок митниці: 208742,98 грн. (том ІІ, а.с. 173-181).

Слід зазначити, що відповідачем у справі не заперечується факт отримання майна, яке передано позивачем на реалізацію згідно вищезазначених Актів опису, оцінки та передачі майна.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу Львівської митниці ДФС України від 23.10.2015 року № 620 «Про проведення річної інвентаризації» із змінами, була утворена центральна інвентаризаційна комісія для проведення річної інвентаризації, що підтверджується протоколом інвентаризаційної комісії (том І, а. с. 52-58).

Відповідно до вищенаведеного, комісією було виявлено нестачу майна, а саме: холодильники-морозильники побутові двохкамерні марки «Wirlpool CB304W» б/в; холодильники-морозильники побутові двохкамерні марки «Wirlpool CB310W» б/в; арматура кріплення, фурнітура з недорогоцінних металів, що використовується для меблів, фірми «Nomet» 30упак. По 5,97 кг. (100шт в упак.); холодильники вживані побутові, компресійні, міст. 280 л., 2-х камерні, марки Privileg, Siemens, 1-но камерний марки Gorenje; холодильник побутовий одно дверний, б/в, білого кольору, містк. 40 л., марки «Philips»; ґрунтовка для підготовки поверхонь фасадів, внутрішніх стін будівель, розфасована у відрі 5 кг.; морозильна камера типу «шафа», б/в, містк. 250 л., фірми «Ariston»; нитка синтетична; спрій для контактів (використовується у виробництві стартерів різних типів); блузки із синтетичних волокон.

З матеріалів справи вбачається, що сума завданих збитків у звязку з нестачею майна позивачем була проведена відповідно до п. п.110 Методики оцінки майна, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України від 10 грудня 2003 року №1891, стандартизована оцінка збитків проводиться у таких випадках: відсутність вихідних даних, що містять інформацію про пошкоджене майно до та після його розкрадання, нестачі, знищення, псування, крім даних бухгалтерського обліку; неможливість особистого огляду пошкодженого майна виконавцем оцінки, що не дає йому змоги отримати відомості про стан майна до та після розкрадання, нестачі, знищення, псування; завдання майнової шкоди внаслідок неправомірних дій з грошовими коштами.

У разі неможливості проведення незалежної оцінки збитків у випадках, зазначених в абзаці другому і третьому цього пункту, оцінка збитків полягає у збільшенні балансової залишкової вартості пошкодженого майна, визначеної станом на дату оцінки, встановлену для приватизації (корпоратизації) або передавання його в оренду; останню звітну дату балансу підприємства балансоутримувача пошкодженого майна до розкрадання, нестачі, знищення, псування, на коефіцієнт, що дорівнює добутку індексів цін виробників промислової продукції за галузями промисловості, які визначаються Держстатом. У разі коли відсутні інформація про залишкову балансову вартість майна або коли така вартість дорівнює нулю на дату оцінки, встановлену для приватизації (корпоратизації) або передавання його в оренду; останню звітну дату балансу підприємства-балансоутримувача пошкодженого майна до розкрадання, нестачі, знищення, псування, збільшенню підлягає первісна балансова вартість такого майна, зменшена на 50 відсотків.

У разі оцінки збитків, завданих державі в особі державних підприємств; територіальній громаді в особі комунальних підприємств; субєктам господарювання з державною (комунальною) часткою в статутному (складеному) капіталі, акт оцінки складається комісією, утвореною на підприємстві (у субєктів господарювання), який за дорученням субєкта управління майном такого підприємства (субєкта) за наявності позитивного висновку рецензента акта оцінки затверджується керівником підприємства (субєкта) або уповноваженою ним особою.

Чинність акта оцінки збитків установлюється субєктом управління майном, що затверджує або за дорученням якого затверджується такий акт оцінки.

Відтак, позивачем з посиланням на зазначену Методику, було проіндексовано вартість майна та 15 грудня 2015 р. складено Протокол інвентаризаційної комісії (том І, а.с. 52-58), а 20.12.2015 р. комісією в складі трьох членів та головою комісії складено Акт оцінки збитків, які завдано субєкту господарювання Львівській митниці ДФС (Додаток 20), який підписано всім складом комісії та затверджено начальником Львівської митниці ДФС, його підпис посвідчено печаткою Митниці, згідно акту оцінки збитків, які завдано Львівській митниці ДФС України, становить 101469,71 грн. (том І, а. с. 11-12), який був переданий ПП «Гамелія» супровідним листом № 1426/10/13-70-05/29 від 05.02.16 р.

З матеріалів справи також вбачається, що висновками інвентаризаційної комісії керівник ПП «Гамелія» - не погодився, у звязку з чим було складено Акт відмови від підпису (том І, а. с. 65), однак, як встановлено місцевим господарським судом, причини не підписання керівником ПП «Гамелія» - не зазначено.

Варто зазначити, що ПП «Гамелія» не оскаржено результатів проведеної інвентаризації, в т.ч. не оскаржено дій або бездіяльності Львівської митниці ДФС у звязку із проведеною інвентаризацією майна на складах ПП «Гамелія» у встановленому законом порядку, такі докази в матеріалах справи відсутні, сторонами, зокрема відповідачем не подано.

Слід зазначити, що після проведеної інвентаризаційною комісією перевірки, ПП «Гамелія» перераховувало Львівській митниці Державної фіскальної служби України кошти в сумі 239,57 грн. за арматуру кріплення, фурнітуру з недорогоцінних металів, що використовується для меблів, фірми «Nomet» 30 упак., по 5,97 кг. (100 шт. в упак.), що підтверджується платіжними дорученнями: № 39 від 20.04.2016 р. на суму 97,25 грн.; № N19А345040 від 20.04.2016 р. та листом вих. № 19 від 22.04.2016 р. (том ІІІ, а. с. 21, 22, 23). Також відповідачем було перераховано позивачу кошти за холодильник-морозильник побутовий двох дверний марки «Wirlpool CB304W» на суму 4389,54 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № NOVMN46504 від 06.06.2016 р. на суму 2607,65 грн. № 54 від 06.06.2016 р. на суму 1781,89 грн. та листом вих. № 29 від 06.06.2016 р. (том ІІІ, а. с. 24, 25, 26). Листом вих. № 30 від 06.06.2016 р. відповідач надіслав позивачу копії платіжних доручень в підтвердження перерахунку коштів за нитки синтетичні на суму 3151,20 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № 65639 від 06.06.2016 р. на суму 1872,00 грн. та № 55 від 06.06.2016 р. на суму 1279,20 грн. (том ІІІ, а. с. 27, 28, 29).

Також з матеріалів справи вбачається, що 29.12.2015 року ПП «Левковичі» скерував на адресу Львівської митниці ДФС України рецензію на акт оцінки збитків, які завдані Львівській митниці ДФС України (том І, а. с. 23-24).

Варто зазначити, що даною рецензією зроблено висновок, що проведена оцінка збитків, котрі завдано субєкту господарювання Львівській митниці ДФС України відповідно постанови КМУ «Про затвердження Методики оцінки майна» від 10.12.2003р. № 1891 та п. 110 методики постанови №1891 та в цілому акт відповідає вимогам нормативно-правових актів з оцінки майна.

Відтак, у заяві про збільшення позовних вимог, позивач просив стягнути з відповідача вартість втраченого майна (недостачі), яке було переданого Львівською митницею ПП «Гамелія» по укладених договорах про реалізацію майна № 23 від 27.01.2011 та № 29 від 08.02.2013 у загальній сумі 97399, 82 грн.

З вищенаведеного в сукупності вбачається, що станом на час звернення позивача через поштове відділення (08.04.2016 р.) до місцевого господарського суду про стягнення з відповідача вартості втраченого майна в сумі 74709,83 грн. та стягнення судових витрат між сторонами існував спір, та в процесі вирішення справи в суді першої інстанції позивачем було збільшено позовні вимоги, які відповідачем у звязку з перерахунком коштів було погашену, про що позивачем було подано відповідну заяву про припинення провадження у справі.

Слід зазначити, що спірний акт інвентаризаційної комісії було прийнято 30.12.2015 р. та станом на час винесення місцевим господарським судом оскаржуваного рішення, відповідачем у встановленому законом порядку не було оскаржено, а відмова позивача від підписання інвентаризаційного акту не може свідчити про його невідповідність чи помилковість, тим більше, що лише після подання позивачем позову до господарського суду, відповідачем було вчинено наступні дії: перераховано Львівській митниці Державної фіскальної служби України кошти в сумі 239,57 грн. за арматуру кріплення, фурнітуру з недорогоцінних металів, що підтверджується платіжними дорученнями: № 39 від 20.04.2016 р. на суму 97,25 грн.; № N19А345040 від 20.04.2016 р. та листом вих. № 19 від 22.04.2016 р. (том ІІІ, а. с. 21, 22, 23); платіжними дорученнями: № NOVMN46504 від 06.06.2016 р. за товар перераховано 2607,65 грн., № 54 від 06.06.2016 р. за товар згідно акту переоцінки № 28 перераховано 1781,89 грн., про що повідомлено також і листом (том ІІІ, а. с. 24, 25, 26); за холодильник-морозильник побутовий двох дверний марки «Wirlpool CB304W» перераховано суму 4389,54 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № NOVMN46504 від 06.06.2016 р. на суму 2607,65 грн. № 54 від 06.06.2016 р. на суму 1781,89 грн. та листом вих. № 29 від 06.06.2016 р. (том ІІІ, а. с. 24, 25, 26). Листом вих. № 30 від 06.06.2016 р. відповідач надіслав позивачу копії платіжних доручень в підтвердження перерахунку коштів за нитки синтетичні на суму 3151,20 грн., що підтверджується платіжними дорученнями: № 65639 від 06.06.2016 р. на суму 1872,00 грн. та № 55 від 06.06.2016 р. на суму 1279,20 грн. (том ІІІ, а. с. 27, 28, 29).

Суд першої інстанції посилаючись у мотивувальній частині судового рішення на пункти 4, 5, 6, 7, 12, 13, 16, 18 розділу 2, п. 1 розділу 4 наказу Міністерства фінансів України від 02.09.2014 р. № 879 «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобовязань» приходить до висновку про недотримання інвентаризаційною комісією позивача вищеперелічених вимог при проведенні інвентаризації у ПП «Гамелія» (абзац третій зверху мотивувальної частини рішення на сторінці 14) (том ІІІ, а.с. 111), однак не зазначає, в чому конкретно полягало недотримання Львівською митницею ДФС вимог наказу Міністерства фінансів України від 02.09.2014 р. № 879 «Про затвердження Положення про інвентаризацію активів та зобовязань», та, якими доказами зазначені обставини підтверджуються.

У звязку з вищенаведеним в сукупності колегія суддів приходить до висновку, що висновок місцевого суду про відмову в позові є передчасним, оскільки судом першої інстанції не наведено жодного доказу, що спростовує результати інвентаризації, проведеної на підставі наказу Львівської митниці ДФС № 620 від 23.10.2015 року.

На думку колегії суддів, місцевий суд виходив із припущення, що якщо втрачене майно було частково повернуто на склад митниці під час судового розгляду, то воно існувало на складі ПП «Гамелія» під час інвентаризації. Судом першої інстанції також не було взято до уваги, що зазначене майно не визначено індивідуальними ознаками (наприклад в акті приймання-передачі холодильників не зазначалися їх серійні номери), а сам факт передачі товару на склад митниці не засвідчує його наявність під час інвентаризації). Слід також зазначити, що перераховані кошти на рахунок Львівської митниці ДФС, може підтвердити, що в митниці відсутні претензії стосовно повернення коштів за втрачене майно, а не про наявність цього майна під час інвентаризації.

Колегія суддів заслухала пояснення представників сторін у даній справі, дослідила подані докази, встановила фактичні обставини, що мають значення для вирішення даного спору, приходить до висновку, що станом на 15.07.2016 р. у справі № 914/993/16 за позовом Львівської митниці ДФС до Приватного підприємства «Гамелія» про стягнення із ПП «Гамелія» на рахунок Львівської митниці ДФС вартості втраченого майна, переданого митницею ДФС ПП «Гамелія» за укладеними договорами про реалізацію майна № 23 від 27.01.2011 р. та № 29 від 08.02.2013 р. у загальній сумі 97399,82 грн. - відсутній предмет спору.

Згідно ч. 1 ст. 80 ГПК України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо:

1) спір не підлягає вирішенню в господарських судах України;

1-1) відсутній предмет спору;

2) є рішення господарського суду або іншого органу, який в межах своєї компетенції вирішив господарський спір між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав;

4) позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом;

5) сторони уклали угоду про передачу даного спору на вирішення третейського суду;

6) підприємство чи організацію, які є сторонами, ліквідовано;

7) сторони уклали мирову угоду і вона затверджена господарським судом.

Відповідно до частини першої ст.1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи ( у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статуту су субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно із встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

До господарського суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише субєктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Водночас за змістом названої статті порушення права чи законного інтересу або спір щодо них повинні існувати на момент звернення до суду. Якщо в результаті розгляду справи виявиться, що порушення відсутнє, суд повинен відмовити в позові.

Як зазначено у п.4.4. Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» , господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань.

Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи.

Відтак, заслухавши пояснення представників сторін, оглянувши та дослідивши подані сторонами та зібрані місцевим судом докази у справі в їх сукупності, колегія суддів приходить до висновку, що на момент постановлення судового рішення у даній справі (18.07.2016 р.) був відсутній предмет спору, відтак провадження у справі слід було припинити відповідно до п. 1-1 частини першої статті 80 ГПК України.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, належними та допустимими доказами (ст. 34 ГПК України).

Згідно із ч. ч. 1, 2 ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Оглянувши та дослідивши всі обставини даної справи, оцінивши їх в сукупності, колегія суду приходить до висновку, апеляційну скаргу задовільнити, рішення Господарського суду Львівської області від 18.07.2016 р. по справі № 914/993/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі.

Керуючись ст. ст. 4-3, 22, 32-34, 43, п. 1-1 частини першої ст. 80, 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Львівської митниці Державної фіскальної служби України задовільнити.

2. Рішення Господарського суду Львівської області від 18.07.2016 року у справі № 914/993/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким припинити провадження у справі № 914/993/16.

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

4. Матеріали справи повернути в Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Данко Л.С.

Суддя Костів Т.С.

Суддя Марко Р.І.

07.09.2016 р. оголошено вступну та резолютивну часини постанови. Повний текст постанови складено та підписано - 12.09.2016 р.