ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2016 р. Справа № 911/2063/16

Господарський суд Київської області у складі судді Антонової В.М., розглянувши матеріали справи

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2

про стягнення 34 282,84 грн

За участю представників:

від позивача ОСОБА_3 (дов. б/н від 12.08.2016);

від відповідача ОСОБА_4 (дов. б/н від 16.08.2016).

Обставини справи:

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся з позовом до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі відповідач) про стягнення 34 282,84 грн боргу за послуги вантажного перевезення.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем своїх зобовязань з оплати наданих послуг за заявкою на здійснення міжнародного перевезення №333 від 28.04.2016.

Ухвалою господарського суду Київської області від 02.07.2016 порушено провадження у справі № 911/2063/16, розгляд справи призначено на 18.08.2016.

16.08.2016 через канцелярію господарського суду Київської області від позивача надійшло клопотання б/н від 08.08.2016 (вх. №16893/16) про відкладення розгляду справи та долучення документів до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.08.2016 представник відповідача подав Витяг з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (вх. №17100/16); відзив на позовну заяву б/н та дати (вх. №17103/16) та клопотання (вх. №17089/16) про продовження строку розгляду спору на 15 днів.

Ухвалою господарського суду Київської області від 18.08.2016 продовжено строк вирішення спору у справі №911/2063/16 на 15 днів, розгляд справи відкладено на 15.09.2016.

05.09.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання про розгляд справи в режимі відеоконференції та про залучення документів до матеріалів справи (вх. №17990/16).

Ухвалою господарського суду Київської області від 09.09.2016 задоволено клопотання позивача про розгляд справи в режимі відеоконференції, ухвалено провести судове засідання призначене на 15.09.2016 в режимі відеоконференції.

12.09.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника позивача надійшло клопотання (вх. №18521/16), згідно якого позивач просить долучити до матеріалів справи документи.

15.09.2016 до канцелярії господарського суду Київської області від представника відповідача надійшов відзив (вх. №18891/16), згідно якого останній заперечив проти позову, вважаючи його безпідставним та необґрунтованим.

У судовому засідання 15.09.2016 представник позивача підтримав позов повністю, представник відповідача заперечив проти позову.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні в ній докази, оцінивши їх в сукупності та заслухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

28.04.2016 між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (виконавець) та Фізичною особою підприємцем ОСОБА_2 (замовник) укладено заявку на здійснення міжнародного перевезення №333.

Відповдно до п. 5 заявки вартість перевезення складає 1 200,00 євро.

Згідно п. 5.1, 5.2 заявки сторони погодили, що оплата має здійснюватись готівкою в офісі за адресою: м. Київ, вул. О. Мішуги, буд. 12, оф. 358 після вигризки автомобіля та отримання замовником оригінала ЦМР накладної.

Зазначена заявка підписана та скріплена печатками обома сторонами.

На виконання зазначеної вище заявки позивач здійснив перевезення вантажу, що підтверджується наявною в матеріалах справи міжнародною транспортною накладною №1139052 та не заперечується відповідачем.

Як зазначає позивач, 19.05.2016 водій позивача зявився за адресою зазначеною в заявці, а саме м. Київ, вул. О. Мішуги, буд. 12, оф. 358 для отримання коштів за перевезення вантажу, однак отримав відмову в отриманні коштів, у звязку з чим звернувся до поліції.

При цьому доказів звернення до поліції до матеріалів справи позивачем надано не було.

27.05.2016 позивач направив на адресу відповідача вимогу, згідно якої просив сплатити заборгованість у розмірі 34 500,00 грн за перевезення та надав документи, зокрема, рахунок на оплату, міжнародну транспортну накладну та акт виконаних робіт.

Однак, оскільки відповідач на зазначену вимогу не відповів та коштів не сплатив, позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення зазначеної заборгованості за послуги перевезення.

19.08.2016 відповідач на адресу позивача направив вимогу, згідно якої вимагав зявитись за адресою м. Київ, вул. О. Мішуги, буд. 12, оф. 358 для отримання коштів у готівковій формі (еквівалент 1 200,00 євро) згідно заявки.

Як зазначає відповідач та не заперечується позивачем, останній за зазначеною в заявці адресою на вимогу відповідача для отримання коштів за здійснене перевезення не зявлявся.

Предметом позову є вимога про стягнення 34 282,84 грн боргу за послуги вантажного перевезення.

Суд встановив, що між сторонами виникли правовідносини з надання послуг з перевезення вантажу.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобовязання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обовязку.

Майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу.

Відповідно до ч. 1 ст. 307 Господарського кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Згідно ч. 1 ст. 909 ЦК України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Статтею 920 Цивільного кодексу України визначено, що у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, пілягає виконанню з настанням цієї події.

Якщо строк (термін) виконання боржником обовязку не встановлений або визначений моментом предявлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обовязок у семиденний строк від дня предявлення вимоги, якщо обовязок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Згідно ч. 1, 4 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора.

Згідно ч. 1, 2 ст. 613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку.

Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу.

Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора.

Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивач не вчинив дій з отримання коштів за адресою м. Київ, вул. О.Мішуги, буд. 12, оф. 358, як це було передбачено сторонами в заявці №333 від 28.04.2016, доказів протилежного суду не надав, відповідач не міг виконати своїх зобов'язань щодо оплати послуг за перевезення відповідно до умов заявки, відтак у суду відсутні підстави вважати, що відповідач прострочив зобовязання з оплати послуг перевезення.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 07.09.2016 у справі № 925/96/16 та постанові Верховного Суду України від 20.05.2014 у справі №64/366-10, яка у відповідності із приписами ст.111-28 ГПК України є обов'язковою для врахування судами України.

В силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи вищевикладене та те, що позивачем належними та допустимими доказами не доведено свої позовні вимоги, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в повному обсязі.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до статей 44, 49 ГПК України, покладаються судом на позивача.

Керуючись ст.ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його належного оформлення та підписання, і може бути оскаржено в апеляційному порядку.

Повне рішення складено: 19.09.2016

Суддя В.М. Антонова