ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
______________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2016 р.Справа № 916/2020/16

Господарський суд Одеської області у складі:

судді В.С. Петрова

при секретарі Г.С. Граматик

за участю представників:

від позивача - не з'явився,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за позовом фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення 31292,00 грн., -

ВСТАНОВИВ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 звернувся до господарського суду Одеської області з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення 31292,00 грн., перерахованих в якості передоплати за договором купівлі-продажу від 31.03.2016 р., у зв'язку з непоставкою відповідачем обумовленого товару. В обґрунтування позовних вимог позивач послався на наступне.

31.03.2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого відповідач зобов'язався поставити та передати у власність позивача наступний товар:

- дріт ОКТО оцинкований, діаметр ~ 1,4 мм у кількості 1 т.

- дріт ОКТО оцинкований, діаметр ~ 1,8 мм у кількості 1 т.

В свою чергу покупець зобов'язався прийняти товар та оплатити його на умовах договору.

У відповідності до п. 5.2. укладеного між сторонами договору загальна вартість товару складала 31292,00 грн., а згідно до п. 5.4 договору покупцю необхідно внести передоплату на підставі виставленого рахунку в розмірі 31292,00 грн.

Як вказує позивач, відповідачем було надано рахунок № 0251 від 31/01/16 р. на суму 31292,00 грн., що було оплачено ФОП ОСОБА_1 у той же день.

Пунктом 4.1 договору передбачено, що товар повинен бути повністю поставлений покупцю від 7 робочих днів з моменту проведення покупцем передоплати продавцю.

Так, за ствердженнями позивача, ФОП ОСОБА_1 було виконано взяті на себе зобов'язання та проведено оплату товару у 100% розмірі, проте товар обумовлений у договорі, так і не був поставлений та переданий у власність покупцеві, чим ФОП ОСОБА_2 порушив умови договору.

Як зазначає позивач, з метою врегулювання виниклої ситуації та недопущення подальшого порушення умов договору з боку відповідача, останньому 04.05.2016 р. було направлено претензію з вимогою поставити та передати у власність ФОП ОСОБА_1 обумовлений в договор товар у 10-денний термін, а також проінформовано, що у випадку невиконання у повному обсязі ФОП ОСОБА_2 своїх зобов'язань по договору, ФОП ОСОБА_1 буде змушений звернутися за захистом прав та інтересів до суду.

Однак, як вказує позивач, вимоги претензії були залишені відповідачем без задоволення, оплачений товар поставлений так і не був, від контакту з позивачем ФОП ОСОБА_2 ухиляється, чим відповідачем було допущено порушення законних прав ФОП ОСОБА_1

Крім того, разом з позовною заявою позивачем було подано до господарського суду заяву про забезпечення позову шляхом накладення арешту на грошові кошти відповідача. В обґрунтування вказаної заяви позивач послався на те, що відповідач ухилявся від виконання взятих на себе зобов'язань, ігнорував вимоги щодо досудового вирішення спору, ухиляється від будь-якого контакту з позивачем, тому у позивача є підстави стверджувати, що відповідач розпоряджається обумовленим договором майном, яке знаходиться у нього у власності, з метою уникнути виконання вимог позивача. З огляду на вказане позивач вважає, що це може зробити неможливим виконання рішення суду, внаслідок чого права позивача не будуть захищені.

Ухвалою господарського суду Одеської області від 29.07.2016 р. позовну заяву ФОП ОСОБА_1 прийнято до розгляду та порушено провадження у справі № 916/2020/16, при цьому розгляд справи призначено в засіданні суду на 10.08.2016 р.

Подану разом з позовом вищевказану заяву про забезпечення позову судом залишено без задоволення з огляду на її безпідставність та необґрунтованість.

Так, відповідно до статті 66 Господарського процесуального кодексу України господарський суд за заявою сторони, прокурора або з власної ініціативи має право вжити передбачених статтею 67 цього Кодексу заходів до забезпечення позову. Забезпечення позову допускається в будь-якій стадії провадження у справі, якщо невжиття таких заходів може утруднити чи зробити неможливим виконання рішення господарського суду.

За статтею 67 Господарського процесуального кодексу України позов забезпечується: накладанням арешту на майно або грошові суми, що належать відповідачу; забороною відповідачеві вчиняти певні дії; забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку. Не допускається накладення арешту на майно, на яке накладено арешт відповідно до Кримінального процесуального кодексу України. Види забезпечення позову повинні бути співвідносними із заявленими позивачем вимогами. Види забезпечення позову можуть використовуватися господарським судом лише в межах предмета позову та не повинні порушувати прав інших акціонерів (учасників) господарського товариства. Зокрема, заборона вчиняти дії має стосуватися лише пакета акцій, безпосередньо пов'язаного з предметом спору. Не допускається забезпечення позову заходами, не передбаченими цим Кодексом.

У вирішенні питання про забезпечення позову господарський суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв'язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв'язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Умовою застосування заходів до забезпечення позову за вимогами майнового характеру є достатньо обґрунтоване припущення, що майно (в тому числі грошові суми, цінні папери тощо), яке є у відповідача на момент пред'явлення позову до нього, може зникнути, зменшитись за кількістю або погіршитись за якістю на момент виконання рішення. Отже, найдоцільніше вирішувати питання забезпечення позову на стадії попередньої підготовки справи до розгляду (стаття 65 ГПК).

Достатньо обґрунтованим для забезпечення позову є підтверджена доказами наявність фактичних обставин, з якими пов'язується застосування певного виду забезпечення позову. Про такі обставини може свідчити вчинення відповідачем дій, спрямованих на ухилення від виконання зобов'язання після пред'явлення вимоги чи подання позову до суду (реалізація майна чи підготовчі дії до його реалізації, витрачання коштів не для здійснення розрахунків з позивачем, укладення договорів поруки чи застави за наявності невиконаного спірного зобов'язання тощо). Саме лише посилання в заяві на потенційну можливість ухилення відповідача від виконання судового рішення без наведення відповідного обґрунтування не є достатньою підставою для задоволення відповідної заяви.

Адекватність заходу до забезпечення позову, що застосовується господарським судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється господарським судом, зокрема, з урахуванням співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, з вартістю майна, на яке вимагається накладення арешту, або майнових наслідків заборони відповідачеві вчиняти певні дії. Викладене знайшло своє відображення у постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року N 16 „Про деякі питання практики застосування заходів до забезпечення позову" (із змін. та доповн.).

Разом з тим, вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову у даній справі, оцінюючи ймовірність реальної загрози невиконання чи утруднення виконання рішення суду в разі задоволення позову, господарський суд дійшов висновку про необґрунтованість поданої позивачем заяви про забезпечення позову, оскільки посилання позивача на ухилення відповідача від виконання взятих на себе зобов'язань та ігнорування відповідачем вимог щодо досудового врегулювання спору, не свідчить про імовірність утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду з даного спору в разі невжиття таких заходів. Більш того, заявником не надано жодних доказів на підтвердження існування імовірності утруднення виконання або невиконання рішення господарського суду в разі невжиття таких заходів. Отже, позивач не довів існування обставин для вжиття відповідних заходів. Відтак, суд вважає, що незастосування вказаних у заяві про забезпечення позову заходів не утруднить виконання та не призведене до невиконання рішення господарського суду з даного спору. За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність підстав для вжиття заходів до забезпечення заявленого позову.

Відповідач відзив на позов не надав, також відповідач у судові засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи відповідач повідомлявся судом належним чином за адресою, що значиться в ЄДР юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, про що свідчить наявне в матеріалах справи рекомендоване повідомлення про вручення ухвали суду.

Відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України справу розглянуто за наявними в ній матеріалами.

Розглянувши та дослідивши всі письмові докази, які містяться в матеріалах справи, господарський суд дійшов наступних висновків.

31.03.2016 року між ФОП ОСОБА_2 та ФОП ОСОБА_1 було укладено договір купівлі-продажу, відповідно п.п. 1.1, 1.2 якого відповідач як продавець зобов'язується поставити та передати у власність позивача як покупця товар, а позивач як покупець зобов'язується прийняти товар та оплатити його на умовах даного договору. В п. 1.2, 2.1. договору вказано найменування товару та його кількість: дріт ОКТО оцинкований, діаметр ~ 1,4 мм, 1 т; дріт ОКТО оцинкований, діаметр ~ 1,8 мм у кількості 0,7 т.

Згідно п. 4.1 договору товар повинен бути повністю поставлений покупцю від 7 робочих днів з моменту проведення покупцем передоплати продавцю згідно п. 5.4 даного договору до повного виконання сторонами прийнятих зобов'язань.

Відповідно до п. 5.1 договору ціна за одну тонну дроту 1,4 мм становить 18545,00 грн., за одну тонну дроту 1,8 мм становить 18210,00 грн., без ПДВ. Загальна вартість товару за договором склала 31292,00 грн. (п. 5.2 договору). В ціну товару не входить вартість його доставки до місця знаходження покупця (п. 5.3 договору).

За умовами п. 5.4 договору покупець вносить предоплату згідно п. 5.2 на підставі виставленого рахунку № 251 від 31.03.2016 р. в розмірі 31292,грн., без ПДВ. В п. 5.5 договору визначено вид розрахунків: безготівковий.

Відповідно до п. 7.1 договору передача (приймання-здача) товару здійснюється в місці знаходження продавця за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський р-н, с. Салгани, вул. Шабська буд. 53.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Так, вищевказаний договір купівлі-продажу є підставою для виникнення у сторін за цим договором господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України (ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України), і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковими для виконання їх сторонами.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Так, згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частина 1 статті 202 ЦК України визначає, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

При цьому за правилами статті 14 Цивільного кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства.

Частиною 1 ст. 173 ГК України встановлено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 ст. 174 ГК України встановлено, що господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Згідно з ч. 1 статті 175 ГК України майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов'язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов'язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утриматися від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

В силу ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. При цьому до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ч. 1 ст. 693 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок покупця частково або повністю оплатити товар до його передання продавцем (попередня оплата), покупець повинен здійснити оплату в строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо такий строк не встановлений договором, - у строк, визначений відповідно до статті 530 цього Кодексу.

Наразі відповідно до умов п. 5.4 договору покупець мав внести предоплату згідно п. 5.2 на підставі виставленого рахунку № 251 від 31.03.2016 р. в розмірі 31292,00 грн. без ПДВ.

Як з'ясовано судом, на виконання умов вказаного договору відповідачем був виставлений позивачу розрахунковий рахунок № 0251 від 31.03.2016 р. на суму 31292,00 грн., яка була оплачена позивачем 31.03.2016 р., що підтверджується випискою по особовому рахунку позивача в ПАТ „Укрсоцбанк" № 4312 за 31.03.2016 р.

Так, за статтею 538 Цивільного кодексу України виконання свого обов'язку однією із сторін, яке відповідно до договору обумовлене виконанням другою стороною свого обов'язку, є зустрічним виконанням зобов'язання, при якому сторони повинні виконувати свої обов'язки одночасно, якщо інше не встановлено умовами договору, актами цивільного законодавства тощо.

Натомість згідно з ч. 1 ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього Кодексу.

У відповідності з ч. 1 ст. 664 Цивільного кодексу України обов'язок продавця передати товар покупцеві вважається виконаним у момент:

1) вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар;

2) надання товару в розпорядження покупця, якщо товар має бути переданий покупцеві за місцезнаходженням товару.

Так, відповідно до умов п. 4.1 договору товар повинен бути повністю поставлений покупцю від 7 робочих днів з моменту проведення покупцем передоплати продавцю згідно п. 5.4 даного договору до повного виконання сторонами прийнятих зобов'язань.

Проте, як з'ясовано судом, після виконання позивачем зобов'язання з проведення передоплати за товар у 100 % розмірі, відповідач не здійснив поставку обумовленого товару у встановлений договором строк 7 робочих днів з моменту проведення покупцем передоплати (тобто до 11.04.2016 р.).

Після спливу вказаного строку позивач звернувся до відповідача з претензією від 04.05.2016 р., в якій вимагав поставити та передати у власність ФОП ОСОБА_1 обумовлений в договорі товар у 10-денний термін. Відповідно до інформації з веб-сайта Укрпошти про відстеження пересилання поштових відправлень вказана претензія була вручена відповідачу особисто (а.с. 17). Водночас установлено судом і те, що поставка товару позивачу після спливу строку, визначеного у вимозі, здійснена не була.

Так, судом встановлено, а відповідачем не спростовано, що останній не виконав прийняті на себе зобов'язання по поставці позивачу обумовленого договором товару, про що свідчить відсутність в матеріалах справи відповідних документів з передачі товару покупцю. Адже, частиною другою статті 22 ГПК України передбачено, що сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів, заявляти клопотання тощо; обґрунтовувати свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (ч. 2 ст. 43 ГПК України), якими в силу ст. 32 ГПК України є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Враховуючи те, що відповідачем не було надано належних доказів поставки товару за договором купівлі-продажу від 31.03.2016 р. на спірну суму коштів, суд погоджується з доводами позивача про існування у відповідача невиконаного зобов'язання з поставки вказаного товару.

В свою чергу з огляду на встановлення судом факту невиконання відповідачем своїх зобов'язань за укладеним з позивачем договору купівлі-продажу від 31.03.2016 р. щодо поставки обумовленого товару, суд доходить до висновку про порушення відповідачем умов вказаного договору, внаслідок чого позивач позбавлений можливості отримати товар, на який він розраховував при укладенні договору.

Так, невиконання зобов'язання або виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) згідно ст. 610 Цивільного кодексу України є порушенням зобов'язання.

В свою чергу у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов'язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 Цивільного кодексу України).

Згідно положень ч. 3 ст. 612 Цивільного кодексу України, якщо внаслідок прострочення боржника виконання зобов'язання втратило інтерес для кредитора, він може відмовитися від прийняття виконання і вимагати відшкодування збитків.

За умовами п. 9.1 договору за порушення умов останнього винна сторона відшкодовує спричинені цим збитки в порядку, передбаченому чинним законодавством.

Частиною другою статті 693 ЦК України передбачено право покупця у разі порушення продавцем строку передання йому попередньо оплаченого товару або пред'явити вимогу про передання оплаченого товару, або вимагати повернення суми попередньої оплати (тобто відмовитися від прийняття виконання).

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно, тобто або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати. Можливість обрання певно визначеного варіанта правової поведінки боржника є виключно правом покупця, а не продавця. Отже, волевиявлення щодо обрання одного з варіантів вимоги покупця має бути вчинено ним в активній однозначній формі такої поведінки, причому доведеної до продавця. При цьому, оскільки законом не визначено форму пред'явлення такої вимоги покупця, останній може здійснити своє право будь-яким шляхом: як шляхом звернення до боржника з претензією, листом, телеграмою тощо, так і шляхом пред'явлення через суд вимоги у визначеній законом процесуальній формі - формі позову. Аналогічна позиція викладена в постанові ВГСУ від 16.04.2015 р. у справі № 908/2649/14.

Правова природа перерахованої суми як попередньої оплати визначається не лише її визначенням у платіжному документі та датою платежу, а також наявністю зустрічного зобов'язання контрагента по поставці товару на цю суму відповідно до умов договору. Так, реалізація покупцем права на вимогу про повернення суми попередньої оплати означає, що він відмовився від прийняття виконання неналежно виконаного зобов'язання. Отже, після пред'явлення покупцем на власний вибір продавцю вимоги про повернення сплачених коштів в якості передплати зобов'язання останнього по поставці товару припиняється, проте у нього виникає грошове зобов'язання з повернення коштів.

Наведене дає підстави стверджувати, що внаслідок відмови позивача від прийняття виконання неналежно виконаного зобов'язання з поставки товару, вказане зобов'язання припинилось, але у відповідача виникло зобов'язання з повернення сплачених позивачем коштів за вказаний товар.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає цілком правомірними вимоги позивача про стягнення з відповідача перерахованої позивачем суми оплати за товар в розмірі 31292,00 грн.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Вказані положення ЦК кореспондуються з положеннями ст. 20 ГК України.

Оцінюючи надані сторонами докази в сукупності, суд вважає, що позовні вимоги фізичної особи - підприємець ОСОБА_1 обґрунтовані, відповідають вимогам чинного законодавства та фактичним обставинам справи, у зв'язку з чим підлягають задоволенню.

У зв'язку з тим, що спір виник внаслідок неправомірних дій відповідача та рішення відбулось на користь позивача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати по сплаті судового збору, понесені позивачем при подачі позову, покладаються на відповідача.

Керуючись ст.ст. 32, 33, 43, 44, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України,

суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позов фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 до фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 про стягнення 31292,00 грн. задовольнити.

2. СТЯГНУТИ з фізичної особи - підприємця ОСОБА_2 (АДРЕСА_1; ідент.номер НОМЕР_1) на користь фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_2; ідент.номер НОМЕР_2) суму оплати за товар в розмірі 31292/тридцять одна тисяча двісті дев'яносто дві/грн. 00 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 1378/одна тисяча триста сімдесят вісім/грн. 00 коп.

Рішення господарського суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до Одеського апеляційного господарського суду, яка подається через місцевий господарський суд протягом 10-денного строку з моменту складення та підписання повного тексту рішення.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляційної скарги, якщо не буде подано апеляційну скаргу. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 09 вересня 2016 р.

Суддя В.С. Петров