ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2016 р. Справа № 914/508/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

Головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м. Київ від 18.05.2016 р. № 08.42-186/85-2075 (вх. № 01-05/2556/16 від 26.05.2016 р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 05.05.2016 р.

у справі № 914/508/16 (суддя - Ділай У.І.)

за позовом Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м. Київ

до відповідача-1 Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство Агро-Союз, м. Львів

до відповідача-2 Товариства з обмеженою відповідальністю Камаз-Україна, смт. Ювілейне, Дніпропетровська область

про визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги № 25/02/15 від 25.02.2015 р.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2 представник (довіреність №02-36/538 від 19.02.16 р.);

від відповідача 1: не з»явились;

від відповідача 2: не з»явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 05.05.2016 р. у справі № 914/508/16 у позові Публічного акціонерного товариства (ПАТ) Укрсоцбанк, м. Київ (надалі - Позивач) до відповідачів - Товариства з обмеженою відповідальністю (ТОВ) Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ, м. Львів (надалі Відповідач 1) та ТОВ Камаз-Україна, Дніпропетровська область (надалі Відповідач 2) про визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги №25/02/15 від 25.02.2015 р. відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що Позивачем не наведено норм законодавства, положень установчих документів Відповідача-1, які б передбачали можливість викладення у кредитному договорі умов необхідності погодження Відповідачем-1 з Позивачем укладення з третіми особами в майбутньому договорів позики. Наслідком недотримання Відповідачем-1 умов порядку погодження з Позивачем укладення оспорюваного договору може бути відповідальність Відповідача-1 за кредитним договором, однак, не може бути наслідком визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, визначених ст. 203 Цивільного кодексу України. Факт порушення прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору Позивачем не доведено.

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк», не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу від 18.05.2016 р. № 08.42-186/85-2075 (вх. № 01-05/2556/16 від 26.05.2016 р.), в якій посилається на те, що останнє прийнято з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, а саме:

Скаржник вважає, що даний договір (правочин) укладено з перевищенням господарської компетенції, оскільки Відповідач 1 відповідно до умов кредитного договору з Банком не мав права без попереднього погодження з Банком укладати оспорюваний договір про надання поворотної фінансової допомоги. Банком згода на укладення оспорюваного правочину не надавалась, ОСОБА_3 не був повідомлений про намір його укладення, а тому такий договір прямо порушує права Банку. А відтак, судом першої інстанції безпідставно не застосовано положення ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України.

Відповідач 2 ТОВ «КАМАЗ-Україна», у відзиві б/н від 31.05.2016 р. (вх. № апеляційного суду 01-04/4181/16 від 07.06.2016 р. (Т-2, а.с.84-85)) вказує, що вчинення правочину всупереч цивільно-правовому договору, порушення зобовязань, визначених договором, не може бути підставою для недійсності такого правочину. Положення чинного законодавства не місять норм, які б визначали обовязок сторони договору позики погоджувати його укладення з будь-якою іншою особою, в тому числі і з кредитором однієї із сторін договору позики. Позивачем не наведено норм матеріального права, яким би суперечив факт укладення оспорюваного правочину, а тому відсутні підстави для застосування ст. 203 Цивільного кодексу України. Враховуючи недоведення Позивачем обставини щодо перевищення господарської компетенції Відповідачами при укладенні оспорюваного договору, підстав для визнання оспорюваного договору недійсним немає. Відповідно до цього, рішення місцевого господарського суду просить залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 30.05.2016 р. прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м. Київ від 18.05.2016 р. № 08.42-186/85-2075 (вх. № 01-05/2556/16 від 26.05.2016 року) на рішення господарського суду Львівської області від 05.05.2016 р. у справі № 914/508/16 та призначено до розгляду в судове засідання на 29.06.2016 р. в складі колегії: головуючий суддя Дубник О.П., судді - Скрипчук О.С. та Матущак О.І. (Т-2, а.с.65-66).

Протоколом автоматичної заміни складу колегії суддів від 23.06.2016 р. у зв»язку з перебуванням у відпустці судді Скрипчук О.С. проведено зміну члена колегії суддів на суддю Юрченка Я.О. (Т-2, а.с.88).

29.06.2016 р. в канцелярію суду від Скаржника поступили додаткові пояснення у справі, б/н від 29.06.2016 р. (вх. № апеляційного суду 01-04/4623/16 від 29.06.2016 р. (Т-2, а.с.89-90)), якими долучено в якості доказу виписки з поточного рахунку Боржника, наданої ПАТ КБ «Приватбанк» в матеріали судової справи №914/362/16 та копії виписок наданих ТОВ «КАМАЗ-України» в матеріали справи про банкрутство ТОВ «ВП «Агро-Союз».

В подальшому ухвалою суду від 29.06.2016 р. заяву судді Дубник О.П. про самовідвід задоволено (Т-2, а.с.103-104).

Згідно протоколу від 30.06.2016 р. повторного автоматизованого розподілу судової справи №914/508/16 склад колегії визначено: головуючий суддя Давид Л.Л., судді - Юрченко Я.О. та Матущак О.І. (Т-2, а.с.106).

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.2016 р. прийнято апеляційну скаргу ПАТ Укрсоцбанк, м. Київ від 18.05.2016 р. № 08.42-186/85-2075 (вх. № 01-05/2556/16 від 26.05.2016 р.) на рішення Господарського суду Львівської області від 05.05.2016 р. у справі № 914/508/16 до провадження в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів Матущак О.І. та Юрченка Я.О. Справу призначено до розгляду в судове засідання на 12.07.2016 р. (Т-2, а.с.107-108).

04.07.2016 р. представником Скаржника подано через канцелярію суду додаткові пояснення б/н від 04.07.201 р. (вх. № апеляційного суду 01-04/4850/16 від 04.07.2016 р. (Т-2, а.с.110)), якими долучено до матеріалів справи в якості доказу витяг з кримінального провадження №0000024 (про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами ТОВ Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ (31682313)).

12.07.2016 р. представником Скаржника в канцелярію суду подано клопотання б/н і б/д (вх. № апеляційного суду 01-04/5106/16 від 12.07.2016 р. (Т-2, а.с.112-113)) в порядку ст. 38 ГПК України про витребування банківських виписок в ряду підприємств за 07.08.2015 р. по всіх поточних (розрахункових) рахунках ТОВ «ВП «Агро-Союз» Однак, дане клопотання ніким не підписано.

Станом на 12.07.2016 р. суддя Юрченко Я.О. перебуває у відпустці (відпустка згідно наказу з 11.07.2016 р. по 25.07.2016 р.), відтак судове засідання, призначене на 12.07.2016 р. не відбулось.

Враховуючи наведене, 14.07.2016 р. справу №914/508/16 передано на проведення автоматизованої заміни судді члена колегії судді Юрченка Я.О.

Розпорядженням керівника апарату суду від 14.07.2016 р. №353 - відповідно до ст. 2-1 Господарського процесуального кодексу України, п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.2.7.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Львівському апеляційному господарському суду проведено заміну складу колегії суддів у справі №914/508/16.

Згідно протоколу автоматизованої заміни складу колегії суддів від 14.07.2016 р. склад колегії у справі №914/508/16 визначено: ОСОБА_4 - головуючий суддя, судді Кордюк Г.Т., Матущак О.І.

Відтак, ухвалою суду від 18.07.2016 р. розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк, м. Київ від 18.05.2016 р. № 08.42-186/85-2075 (вх. № 01-05/2556/16 від 26.05.2016 року) на рішення Господарського суду Львівської області від 05.05.2016 р. у справі № 914/508/16 в складі колегії суддів: Давид Л.Л. (головуючий суддя), ОСОБА_5 та ОСОБА_1 призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.09.2016 р. (Т-2, а.с.118-119). Участь представників сторін в судовому засіданні визначено на власний розсуд.

В судове засідання 05.09.2016 р. зявився представник Позивача. Відповідачі участі уповноважених представників не забезпечили, причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 18.07.2016 р.

Станом на 05.09.2016 р. додаткових доказів та клопотань про відкладення розгляду справи не поступало, а відтак судова колегія ухвалила розглядати справу по наявних у ній матеріалах.

Представник Скаржника в судовому засіданні 05.09.2016 р. підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях. Також, просив задоволити клопотання, яке подано ним 12.07.2016 р. (Т-2, а.с.112-113).

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом на неї та додатковими поясненнями, заслухавши пояснення представника Скаржника, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 03.09.2010 р. між Відкритим акціонерним товариством ОСОБА_3, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк (надалі ОСОБА_3) та Товариством з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство Агро-Союз (надалі позичальник) укладено кредитний договір №126-СВ (Т-1, а.с.19-29). До вказаного договору неодноразово вносились зміни шляхом підписання сторонами додаткових угод (Т-1, а.с.29 «зворот»-87)..

Відповідно до п.1.1. кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 14 від 30.01.2015 р. (Т-2, а.с.87) ОСОБА_3 надає Позичальнику фінансування з загальною сумою фінансування 8 625 397,50 доларів США з можливістю отримання в доларах США, євро та гривні та з терміном фінансування до 28.02.2015 р.

Пунктом 8.3. кредитного договору (в редакції додаткової угоди №11 від 09.12.2013 р. до договору кредиту (Т-1, а.с.58-59)) передбачено, що Позичальник без попередньої письмової згоди Банку зобовязується не здійснювати, зокрема, одержання кредитів, залучення коштів від третіх осіб.

Як зазначив Позивач, йому стало відомо, що Відповідач-1 всупереч п.8.3. кредитного договору уклав з Товариством з обмеженою відповідальністю КАМАЗ-Україна (Відповідачем-2) договір поворотної фінансової допомоги №25/02/15 від 25.02.2015р. (Т-1, а.с.91), відповідно до умов якого Відповідач-2 зобовязався передати Відповідачу-1 поворотну фінансову допомогу в розмірі 25 000 000,00 грн., а Відповідач-1 зобовязався повернути грошові кошти в порядку та на умовах передбачених даним договором.

В матеріалах справи міститься договір поворотної фінансової допомоги № 25/02/15 від 25.02.2015 р., укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю Камаз-Україна (Позикодавець) та Товариством з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство Агро-Союз (Позичальник) відповідно до умов якого, Позикодавець зобовязується надати Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобовязується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даним договором (Т-1, а.с.91).

Відповідно до п.2.1. вищенаведеного договору, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в розмірі, що становить 25 000 000,00 гривень.

Як вбачається з платіжного доручення № 163 від 07.08.2015р., Відповідач-2 надав Відповідачу-1 поворотну фінансову допомогу у розмірі 25 000 000,00 грн. (Т-1, а.с.92).

Підставою позову Позивач вважає те, що уклавши оспорюваний договір Відповідач-1 обтяжив себе додатковими зобовязаннями перед третьою особою, що не сприяло поверненню кредиту по кредитному договору №126-СВ від 03.09.2010 р. та виконанню зобовязань Відповідачем-1 за кредитним договором. Договір поворотної фінансової допомоги від 25.02.2015 р. порушує права та інтереси Банку, оскільки укладений без належної згоди Банку на таке укладення, в тому числі, направлений на створення штучних вимог кредиторів з метою отримання контрольної кількості голосів у комітеті кредиторів та прийняття рішень, спрямованих не на задоволення вимог реальних кредиторів боржника.

Предметом позову є визнання недійсним договору поворотної фінансової допомоги №25/02/2015 від 25.02.2015 р., укладеного між ТОВ "КАМАЗ-Україна" та ТзОВ "Виробниче підприємство "АГРО-СОЮЗ".

Нормативною підставою позову є ст. ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України.

Апеляційний суд зазначає, що в апеляційній скарзі та в додаткових письмових поясненнях до апеляційної скарги Скаржник як на підставу своїх вимог також покликається на недійсність, фіктивність господарських операцій за оспорюваним договором поворотної фінансової допомоги, однак така підстава вимог Позивача не була ним зазначена у позовній заяві.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Відповідно до ст. 11 ЦК України, однією з підстав виникнення зобовязань, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст.626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Відповідно до ч.1 ст.627 Цивільного кодексу України та до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Відповідно до ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Статтею 207 Господарського кодексу України визначено, що господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Частиною 1 ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відтак, для визнання правочину недійсним з підстав, викладених в ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, є його невідповідність Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства.

Норм законів, які порушені Відповідачами укладенням спірного договору, та які є підставами для визнання такого договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України Позивачем не наведено.

Частиною 4 статті 91 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення.

Відповідно до ч. 2 ст. 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду.

Згідно ч. 1 ст. 92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Виконання цивільних обовязків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства (ст. 14 Цивільного кодексу України).

У частині 1 ст. 55 Господарського кодексу України зазначено, що субєктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обовязків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобовязаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Господарського кодексу України установчими документами субєкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) субєкта господарювання.

В установчих документах повинні бути зазначені найменування субєкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом (ч. 2 ст. 57 Господарського кодексу України).

Відтак, господарською компетенцією субєкта господарювання є сукупність прав та обовязків, які визначені законодавством та статутними документами субєкта господарювання.

Згідно ч. 4 ст. 12 Господарського кодексу України обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності, а також перелік видів діяльності, в яких забороняється підприємництво, встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 19 Господарського кодексу України субєкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

З огляду на викладене, перевищенням господарської компетенції, яке може стати підставою для визнання правочину недійсним, є перевищення обсягу господарської компетенції, визначеної законом, статутними документами субєкта господарювання, правочинами у випадках, передбачених законом.

Однак, Позивачем не наведено норм законодавства, положень установчих документів Відповідача-1, які б передбачали можливість викладення у кредитному договорі умов необхідності погодження Відповідачем-1 з Позивачем укладення з третіми особами в майбутньому договорів позики.

Відтак, наслідком недотримання Відповідачем-1 умов порядку погодження з Позивачем укладення оспорюваного договору може бути відповідальність Відповідача-1 за кредитним договором, однак, не може бути наслідком визнання оспорюваного договору недійсним з підстав, визначених ст. 203 Цивільного кодексу України.

Частиною 1 ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Згідно ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відтак, особа може звернутись за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Як також встановлено судом, 29.10.2015 р. господарським судом Львівської області порушено провадження у справі №914/3604/15 про банкрутство відповідача -1 - Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ (Т-1, а.с.88-90).

30.10.2015р. на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України розміщено оголошення про порушення провадження у справі №91/3604/15 про банкрутство ТОВ Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ. ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся з кредиторськими вимогами до боржника на загальну суму 134 558 582,51 грн.

Ухвалою суду від 01.03.2016 р. у справі №914/3604/15 Публічному акціонерному товариству Укрсоцбанк відмовлено у включенні його грошових вимог в сумі 134 588 582 грн. 51 коп. до реєстру вимог кредиторів (Т-1,а.с.130-143).

Ухвалою суду від 01.03.2016 р. у справі №914/3604/15 Позивачу також відмовлено в задоволенні клопотання ПАТ Укрсоцбанк від 16.12.16 р. про визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги в порядку ст. 83 ГПК України у звязку з тим, що ПАТ Укрсоцбанк з заявами в порядку ст.20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом до суду не звертався (Т-1, а.с.130-143).

Слід зазначити, що такі ухвали від 01.03.2016 р. у справі №914/3604/15 станом на момент прийняття оскаржуваного рішення були оскаржені в апеляційному порядку.

Згідно ч.4 ст.10 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Згідно ст.20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобовязання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобовязання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобовязання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобовязання для забезпечення виконання грошових вимог.

У Постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 р. у справі №3-304гс16 зазначено, що системний аналіз положень Закону № 2343-XII дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону № 2343-XII мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону № 2343-XII); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону № 2343-XII); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону № 2343-XII); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону № 2343-XII); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону № 2343-XII). Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону № 2343-XII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. Таким чином і з огляду на положення статей 4, 104, 110-112 ЦК, Закон № 2343-XII є частиною цивільного законодавства, що не виключає можливості застосування до правовідносин, які регулює цей спеціальний Закон, також норм ЦК, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника. Зважаючи на викладене, господарський суд Запорізької області, у провадженні якого перебувала справа про банкрутство ТОВ Восход, правомірно прийняв позовну заяву ТОВ Авіс Фінанс про визнання правочину за участю боржника недійсним за загальними нормами цивільного законодавства до розгляду в межах провадження у справі про банкрутство ТОВ Восход. Разом з тим, Верховний Суд України, касуючи судові рішення попередніх інстанцій, зазначив, що Вищий господарський суд України керувався лише тією підставою, що зазначений позов має бути розглянуто в окремому позовному провадженні, а не в межах провадження про банкрутство. При цьому жодних порушень судами першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права суд касаційної інстанції не встановив і не зазначив, як і не висловився з приводу правильності висновків суду про задоволення позовних вимог загалом (справа №3-304гс16).

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання угод недійсними не з підстав, передбачених ст. 20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а з підстав ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, 207 Господарського кодексу України. Матеріалами справи підтверджено, що Позивач ПАТ Укрсоцбанк з позовними заявами в порядку ст. 20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом до суду не звертався і такі по суті не розглядалися судом в відокремленому провадженні у межах справи про банкрутство.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що доводи про неможливість розгляду вказаного спору поза межами справи про банкрутство, з посиланням на ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" спростовуються положеннями ч.1 ст.20 вищевказаного Закону, відповідно до якої кредитори боржника не позбавлені права на звернення із окремим позовом про визнання договору недійсним у позовному провадженні.

Апеляційний господарський суд, враховуючи вищенаведене, вважає, що у даному випадку судом першої інстанції позов було правомірно розглянуто по суті на підставі ст.ст. 16, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, які були зазначені Позивачем як нормативна підстава позову, вірно встановлено спірні правовідносини, надано правильну оцінку поданим доказам, та прийнято правильне по суті рішення про відмову в позові у межах позовних вимог та на підставі зазначеної позивачем нормативної підстави. Факт порушення прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору позивачем не доведено.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

В апеляційному суді Скаржником було долучено письмове клопотання від 04.07.2016 р. про долучення до матеріалів справи в якості доказу копії витягу з кримінального провадження.

Згідно ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

З наданої копії витягу з кримінального провадження вбачається, що заява, яка надійшла 16.05.2016 р., внесена до ЄРДР 17.05.2016 р. Тобто такий доказ виник вже після прийняття оскаржуваного рішення, а відтак, не береться до уваги апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції розглядає справу за наявними у справі доказами.

Також, Скаржником до додаткових пояснень від 29.06.2016 р. були подані копії виписок та роздруківок, однак не обґрунтовано поважності причин неможливості подання таких в суді першої інстанції.

Крім того, апеляційний суд відмовляє у клопотанні Скаржника про витребування банківських виписок, оскільки таке не узгоджується з обраним Позивачем способом захисту та підставою позову.

Слід зазначити, що судом першої інстанції досліджувалися операції за оспорюваним договором та було витребувано у зазначених банківських установ банківські виписки щодо руху коштів по всіх поточних рахунках ТОВ Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ за період з 25.02.2015 р. Як вбачається з матеріалів справи, копії таких виписок були суду надані від окремих банків. Надалі, після прийняття рішення такі були повернуті судом першої інстанції банкам, які їх надали, у звязку з минуванням потреби.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору залишаються на Скаржнику відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу ПАТ «Укрсоцбанк» від 18.05.2016 р. № 08.42-186/85-2075 залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 05.05.2016 р. у справі №914/508/16 без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлений 08.09.2016 р.

Головуючий суддя Давид Л.Л.

Судді Кордюк Г.Т.

ОСОБА_1