ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа № 914/826/16

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого судді Галушко Н.А.

суддів Данко Л.С.

ОСОБА_1

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Західінфо б/н від 09.06.2016 р.

на рішення Господарського суду Львівської області від 24.05.2016р.

у справі № 914/826/16

за позовом Приватного підприємства фірми Грин, м.Львів,

до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю Західінфо, м.Львів

про: стягнення 252 667,75грн.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_2 представник;

від відповідача: не зявився;

Представнику позивача розяснено права та обовязки, передбачені ст. 20, 22 ГПК України.

Клопотань про здійснення фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку ст. 811 ГПК України, учасником судового процесу не заявлено.

Розпорядженням керівника апарату Львівського апеляційного господарського суду № 518 від 22.08.2016 у звязку із перебуванням у відпустці судді Кузя В.Л. зобовязано провести автоматичну заміну складу колегії суддів у справі № 914/826/16.

Згідно з протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 22.08.2016 у звязку із перебуванням у відпустці судді Кузя В.Л. у склад колегії суддів для розгляду справи № 914/826/16 введено замість судді Кузя В.Л. суддю Данко Л.С.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 24.05.2016 р. у справі № 914/826/16 (суддя Запотічняк О.Д.) позовні вимоги задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю Західінфо на користь Приватного підприємства фірми Грин основну заборгованість в сумі 100 082,04 грн., 27% річних в сумі 52 872,04 грн., втрати від інфляції в сумі 74776,10 грн., пеню в сумі 24 591,59 грн., судовий збір в сумі 3 784,83 грн. та витрати на послуги адвоката в сумі 9 986, 31 грн.. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

ТОВ Західінфо подано апеляційну скаргу б/н від 09.06.2016 р., в якій просить рішення суду змінити, стягнути з ТОВ Західінфо на користь ППФ Грин основну заборгованість в сумі 100 082, 04 грн., 3% річних в сумі 6 087,00 грн., втрати від інфляції в сумі 74 776, 10 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовити та провести розподіл судових витрат за результатами апеляційного розгляду. Зокрема, скаржник посилається на те, що рішення у справі є необгрунтоване та безпідставне, висновки суду не відповідають обставинам справи, судом неповно з»ясовано обставини у справі, неправильно застосовано норми матеріального права.

Скаржник вважає, що договір №18 від 26.06.2013р. є договором поставки, правовідносини за яким врегульовані ст.ст.265-270 параграфа 1 «Поставка» глави 30 «Особливості правового регулювання господарсько-торговельної діяльності» ГК України.

Також скаржник зазначає, що суд першої інстанції в порушення приписів частини 1 ст. 264 ГК України у своєму рішенні не зазначив матеріальну норму, закріплену у Господарському кодексі України, якою було б передбачено випадки матеріально-технічного призначення саме суб»єктами господарювання не шляхом поставки, а на основі договорів купівлі-продажу.

Окрім того, на думку скаржника у зв»язку із закінченням 26.06.2014р. строку дії договору №18 господарські зобов»язання, що виникли між відповідачем та позивачем внаслідок отримання відповідачем від позивача у період з 01.09.2014р. до 15.12.2015р. металопродукції за накладними (знаходяться в матеріалах справи), не можуть вважатися такими, що врегульовані саме зазначеним договором, отже і умови щодо строку оплати товару, отриманого за вказаним договором, не можуть поширюватися на зазначені господарські зобов»язання.

ПП фірма «Грин» у запереченні на апеляційну скаргу просить рішення суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення з огляду на те, що позовні вимоги пред»явлено на підставі договору купівлі-продажу №18 від 28.06.2013р., який укладено сторонами у відповідності до вимог чинного законодавства і на даний час він не визнаний недійсним і немає юридичних підстав вважати його нікчемним і його умови підлягають виконанню сторонами.

Скаржником в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції подано клопотання б/н від 22.08.2016р. про врахування письмових доказів, до якого додано копії платіжних доручень № 4860 від 23.05.2016 р. та № 4861 від 23.05.2016 р. про сплату ТОВ Західінфо на користь ППФ Грин заборгованості на суму 50 000, 00 грн. та 624, 00 грн. та клопотання б/н від 06.09.2016р. про врахування як письмового доказу платіжне доручення №5455 від 22.08.2016р. про сплату ТОВ Західінфо на користь ППФ Грин заборгованості на суму 49 458,00грн.

Розглянувши матеріали справи, апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника позивача, суд апеляційної інстанції встановив наступне:

Як вбачається із матеріалів справи, між ПП фірмою Грин (продавець) та ТОВ Західінфо (покупець) 26.06.2013р. укладено договір купівлі-продажу №18 за умовами якого продавець зобовязався передати у власність товар, а покупець зобовязався прийняти товар та своєчасно здійснити оплату(а.с.9).

Згідно із п.1.2 договору предметом даного договору є металопрокат. Асортимент товару визначається покупцем при придбанні кожної партії окремо. Отримання представником покупця товару за накладною підтверджує факт вибору асортименту товару. Додатково асортимент товару, що підлягає продажу за даним договором, може погоджуватися сторонами в специфікаціях або замовленнях.

Відповідно до п.п.5.1, 6.1 договору сторони погодили, що поставка товару здійснюється на умовах франко-склад продавця. Приймання товару за кількістю та якістю здійснюється на складі продавця.

Як передбачено положеннями п.1.3 договору, відпуск товарів може здійснюватись окремими партіями. Допускається підборка товару представником покупця, що засвідчується накладною на відпуск.

На виконання умов договору відповідач регулярно отримував від позивача металопродукцію, що підтверджується накладними та довіреностями на отримання товару за період з 01.01.2014р. по 30.11.1014р. (а.с. 13-37).

Окрім того, в матеріалах справи міститься акт звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2014р. по 30.11.2014р. з якого вбачається, що позивачем належно виконувались умови договору.

Відповідно до п. 4.2 договору сторони погодили, що покупець здійснює попередню оплату за товар в сумі визначеній продавцем в рахунку. Продавець має право відпустити товар без попередньої оплати, і в такому випадку покупець зобовязується здійснити оплату товару на протязі 5-ти днів з моменту передачі товару.

Як стверджує представник позивача, відповідач отримував товар на умовах післяоплати, та повинен був здійснювати оплату на протязі 5-ти днів з моменту передачі товару.

Однак всупереч взятих на себе договірних зобовязань, відповідач не проводив своєчасної та повної оплати за отриманий товар.

Зокрема, як вбачається з підписаного між сторонами акту звірки взаєморозрахунків за період з 01.01.2014р. по 30.11.2014р., станом на 01.12.2014р. за відповідачем числилась заборгованість в сумі 191 299,02 грн. Протягом грудня 2014 року серпня 2015р. відповідач додатково отримав від позивача металопродукцію на суму 199 767,00 грн., що підтверджується накладними та довіреностями на отримання товарно-матеріальних цінностей (а.с. 24-37).

В період з 01.01.2014р. по 30.11.2014р. відповідач провів оплату за отриманий товар на суму 290 984,00 грн., а відтак заборгованість відповідача становить 100 082,04 грн. основного боргу.

За неналежне виконання відповідачем умов договору щодо оплати вартості товару позивачем, відповідно до ст. 625 ЦК України та п. 8.3 договору нараховано 53 183,80грн. 27% річних, 74 776,10грн. інфляційних та 24 625,81 грн. пені

Вищенаведене стало підставою для звернення позивача до суду про стягнення з відповідача 100 082,04 грн. основного боргу, 53 183,80грн. 27% річних, 74 776,10грн. інфляційних та 24 625,81 грн. пені.

Згідно із п.п. 1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Відповідно до п.1 ст.193 ГК України та ст..526 ЦК України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. А за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах ставляться. При цьому, до виконання господарських договорів застосовуються положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених ГК України.

Частиною першою статті 509 ЦК України визначено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 525 ЦК України).

Згідно із ст.599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно із ст. 712 ЦК України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Відповідно до ст.265 ГК України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 266 ГК України передбачено, що предметом поставки є визначені родовими ознаками продукція, вироби з найменуванням, зазначеним у стандартах, технічних умовах, документації до зразків (еталонів), прейскурантах чи товарознавчих довідниках. Предметом поставки можуть бути також продукція, вироби, визначені індивідуальними ознаками.

Загальна кількість товарів, що підлягають поставці, їх часткове співвідношення (асортимент, сортамент, номенклатура) за сортами, групами, підгрупами, видами, марками, типами, розмірами визначаються специфікацією за згодою сторін, якщо інше не передбачено законом.

В ході розгляду справи в суді першої інстанції встановлено, що за умовами договору №18 від 26.06.2013р. продавець зобовязався передати у власність товар, а покупець зобовязався прийняти товар та своєчасно здійснити оплату. Згідно п.1.2 договору, предметом даного договору є металопрокат. Асортимент товару визначається покупцем при придбанні кожної партії окремо. Отримання представником покупця товару за накладною підтверджує факт вибору асортименту товару. Додатково асортимент товару, що підлягає продажу за даним договором, може погоджуватися сторонами в специфікаціях або замовленнях.

Скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що укладений між сторонами договір від 26.06.2013р. №18 за своїм змістом є договором поставки. Висловлюючи таку позицію, відповідач має на меті довести ту обставину, що в силу положень ст. 267 ЦК України договір є укладеним на один рік, оскільки в самому договорі не визначено строку його дії. Відповідач вважає, що строк дії договору №18 закінчився 26.06.2014р., а тому господарські зобовязання, що виникли між сторонами внаслідок отримання відповідачем від позивача металопродукції в період з 01.09.2014р. по 15.12.2015р., не можуть вважатися такими, що врегульовані вказаним договором, а відтак і не було прострочено терміни оплати отриманого від позивача товару.

З огляду на викладене, судова колегія зазначає, що спірним договором №18 від 26.06.2013р. не визначено термінів поставки, що є обовязковою умовою договору поставки. Як вбачається із матеріалів справи відповідач самостійно підбирав необхідний товар із наявного на складі позивача та отримував товар в терміни визначені самим відповідачем.

Отже, судова колегія вважає правомірним висновок суду першої інстанції, що виходячи із особливостей визначення асортименту товару та часу придбання товару за волею покупця, даний договір є договором купівлі-продажу.

Відповідно до розрахунку позовних вимог, поданого відповідачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції, основна заборгованість відповідача становить 100 082,04 грн.

В матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували погашення відповідачем заявленого до стягнення боргу у сумі 100 082,04 грн., наявність якого відповідач не заперечує.

Враховуючи наведене, позовні вимоги щодо стягнення основного боргу в сумі 100 082,04 грн. підлягають до задоволення як обґрунтовані, підтверджені наявними у справі доказами та не спростовані у встановленому законом порядку відповідачем.

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до п.8.3 договору сторони погодили, що якщо покупець порушив терміни оплати визначені п.4.2 договору при відпуску товару без попередньої оплати, покупець зобовязується:

- сплатити продавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент прострочення, від суми вартості товару, за який прострочено оплату за кожен день прострочення;

- сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення;

- сплатити 27% річних від простроченої суми (нарахованими на борг за весь період прострочення).

Відповідно до п.4 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року № 14 Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. Сторони договору можуть зменшити або збільшити передбачений законом розмір процентів річних. Якщо укладеним сторонами договором передбачено збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, розмір ставки, на яку збільшено проценти, слід вважати іншим розміром процентів.

Враховуючи наведене, оскільки в договорі сторони передбачили збільшення розміру процентів у зв'язку з простроченням сплати боргу, позивач наділений правом нараховувати 27% річних а не 3% річних, як це передбачено законом.

Як вбачається з позовної заяви та розрахунків долучених до неї, позивач нарахував відповідачу 24 625,81 грн. пені, 74 776,10 грн. інфляційних втрат та 53183,80 грн. 27% річних.

В ході розгляд справи в суді першої інстанції позивачем було проведено перерахунок пені, 27% річних та інфляційних втрат. Згідно нових розрахунків позивачем при визначенні періоду нарахування пені, 27% річних та інфляційних втрат було враховано дати в які відповідачем було здійснено часткові проплати.

Зокрема, згідно уточнених розрахунків позивача, основна заборгованість становить 100 082,04 грн., 27% річних 52 872,04, інфляційні втрати 75 122,08 грн., пеня 24 591,59 грн.

Однак, на прохання представника позивача судом першої інстанції, здійснивши перевірку правильність проведених позивачем розрахунків правомірно присуджено до стягнення з відповідача заборгованість без її коригування у бік збільшення, а саме: 100 082,04 грн. - основного боргу, 52 872,04 грн. 27% річних, 74 776,10грн. інфляційних втрат, 24 591,59 грн. пені.

Щодо заявлених в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції скаржником клопотань про врахування додаткових письмових доказів, судова колегія зазначає наступне.

Відповідно до ст. 99 ГПК України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі.

Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з ч. 1 ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України" від 17.05.2011 № 7 зазначено, що додаткові докази приймаються апеляційним судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

У вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини. У разі прийняття додаткових доказів у постанові апеляційної інстанції мають зазначатися підстави такого прийняття.

Як вбачається з матеріалів справи, скаржником в ході розгляду справи в суді апеляційної інстанції подано клопотання б/н від 22.08.2016р. та б/н від 06.09.2016р. про врахування як письмових доказів копії платіжних доручень № 4860 від 23.05.2016 р., № 4861 від 23.05.2016 р. та №5455 від 22.08.2016р. про сплату ТОВ Західінфо на користь ППФ Грин заборгованості на суму 50 000, 00 грн., 624, 00 грн. та 49 458,00грн.

Судова колегія відхиляє подані клопотання скаржника про долучення додаткових доказів до справи, які на думку відповідача мають істотне значення для правильного вирішення спору, виходячи з того, що скаржником не обґрунтовано належним чином неможливість подання додаткових доказів суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Зокрема, судова колегія зазначає, що в ході розгляду справи в суді першої інстанції за клопотаннями скаржника розгляд справи відкладався, в судових засіданнях здійснювалась технічна фіксація судового процесу, представник скаржника був присутнім в судових засіданнях, в т.ч. і 24.05.2016р. а отже відповідач мав можливість подати додаткові докази, зокрема платіжні доручення від 23.05.2016р., які на його думку мають істотне значення для правильного вирішення спору, в суд першої інстанції.

Однак такі дії скаржник не вчинив, скористався наданим йому правом на захист на власний розсуд.

Згідно ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами із обгрунтуванням неможливості їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від заявника, повторно розглядає справу.

Доводи наведені скаржником в апеляційній скарзі не спростовують висновків суду першої інстанції. Скаржник взяті на себе зобов'язання за договором не виконав, тобто не виконав визначені на розсуд сторонами і погоджені ними умови договору, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства та порушив договірні зобов'язання, що стосуються оплати за виконані роботи.

За таких обставин, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про те, що рішення прийняте із дотриманням норм законодавства та у відповідності до обставин справи, а тому підстав для його зміни чи скасування колегія суддів не вбачає.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги відповідно до ст.49 ГПК України покладається на скаржника

Керуючись ст.ст.49, 99, 101, 103, 105 ГПК України, -

Львівський апеляційний господарський суд П О С Т А Н О В И В:

1.Рішення Господарського суду Львівської області від 24.05.2016 р. у справі № 914/826/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2.Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

3.Справу направити у Господарський суд Львівської області.

Головуючий суддя Галушко Н.А

Суддя Данко Л.С.

Суддя Орищин Г.В.