КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2016 р. Справа№ 925/682/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Агрикової О.В.

суддів: Рудченка С.Г.

Чорногуза М.Г.

при секретарі судового засідання Степанці О.В.

від позивача - Сливченко Г.В., довіреність №1 від 03.08.2015 року,

від відповідача - не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу

товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат баранкових виробів"

на рішення господарського суду Черкаської області від 05.07.2016 року

у справі №925/682/16 (суддя Васянович А.В.)

за позовом приватного підприємства "Вітафрут", м. Київ,

до товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат баранкових виробів", Черкаська обл., м. Ватутіне

про стягнення 9449,53 грн., -

ВСТАНОВИВ:

У червні 2016 року приватне підприємство "Вітафрут" подала до господарського суду Черкаської області позов до товариство з обмеженою відповідальністю "Комбінат баранкових виробів" про стягнення заборгованості в розмірі 9 449, 53 грн.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 05.07.2016 року у справі №925/682/16 позов задоволено повністю. Присуджено до стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат баранкових виробів" на користь приватного підприємства "Вітафрут" 9070,00 грн. основного боргу, 1,71 грн. пені, 326,52 грн. інфляційних витрат, 51,30 грн. 3% річних та 1378,00 грн. витрат на сплату судового збору.

Не погодившись з прийнятим рішенням, товариство з обмеженою відповідальністю "Комбінат баранкових виробів" подало до Київського апеляційного господарського суду скаргу, в якій просить скасувати рішення господарського суду Черкаської області від 05.07.2016 року у справі №925/682/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволені позовних вимог.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги відповідач посилається на те, що судом першої інстанції прийнято рішення з порушенням норм процесуального та матеріального права, виходячи з того, що судом першої інстанції неправомірно оцінено надані позивачем докази.

Також, заявником додано до матеріалів апеляційної скарги клопотання про відновлення пропущеного процесуального строку подання апеляційної скарги на рішення господарського суду Черкаської області від 05.07.2016 року у справі №925/682/16.

Розглянувши подане клопотання, керуючись ст. ст. 53, 93 ГПК України, суд визнав його обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.08.2016 року у справі №925/682/16 апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат баранкових виробів" на рішення господарського суду Черкаської області від 05.07.2016 року у справі №925/682/16 прийнято до провадження та призначено її розгляд на 14.09.2016 року.

01.09.2016 року через загальний відділ діловодства Київського апеляційного господарського суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому представник заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення господарського суду Черкаської області від 05.07.2016 року по справі №925/682/16 залишити без змін.

В судовому засіданні 14.09.2016 року позивач надав усні пояснення по суті спору, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги.

Представник відповідача не з'явився, був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, причини неявки суд не повідомив.

Представник позивача не заперечував щодо розгляду апеляційної скарги за відсутності представника відповідача.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами. Явка в судове засідання представників сторін - це право, а не обов'язок, справа може розглядатись без їх участі, якщо нез'явлення цих представників не перешкоджає вирішенню спору.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 77 Господарського процесуального кодексу України у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Застосовуючи згідно з ч. 1 ст. 4 Господарського процесуального кодексу України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, колегія суддів зазначає, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується обов'язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 року).

Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про час та дату судового засідання, докази чого наявні в матеріалах страви, а також зважаючи на те, що наявні матеріали справи є достатніми для всебічного, повного і об'єктивного розгляду справи, судова колегія визнала за можливе розглянути апеляційну скаргу у відсутності представника відповідача.

Статтею 101 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, між приватним підприємством "Вітафрут" (постачальник) та товариством з обмеженою відповідальністю "Юкрейніан Фроузен Бейкері" (покупець) (найменування якого було змінено на товариство з обмеженою відповідальністю "Комбінат баранкових виробів") укладено договір поставки за №15/02 від 15.02.2016 року (далі - договір). (том 1, а.с. 26-28).

Відповідно до п. 1.1. вищевказаного договору постачальник зобов'язався передати у власність покупця товар, а покупець - прийняти цей товар та оплатити його на умовах, визначених цим договором.

Ціна, кількість, асортимент товару визначаються в накладних документах, які є його невід'ємною частиною. При необхідності сторони складають додаткові угоди до специфікації (п. 1.2. договору).

Відповідно до п. 11.13. договір набирає чинності з дати його підписання сторонами та діє до 31.12.2016 року.

Згідно з п. 4.4. договору поставки оплата за товар, який поставляється постачальником покупцеві здійснюється покупцем на умовах відстрочення платежу терміном 21 календарний день від дня поставки.

Згідно зі ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Зі змісту наведеної норми вбачається, що за загальним правилом обов'язок покупця оплатити товар виникає після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього. Це правило діє, якщо спеціальними правилами або договором купівлі-продажу не встановлено інший строк оплати. Отже, обов'язок відповідача оплатити товар (з огляду на приписи ст. 692 ЦК України) виникає з моменту його прийняття. (постанова Всерховного суду України від 30.09.2014 року №3-121гс14).

Позивач на виконання умов договору, поставив відповідачу товар на загальну суму 35 055, 00 грн., що підтверджується копіями видаткових накладних від 04.03.2016 року №Мн-В000493 на суму 5 985, 00 грн. та від 17.13.2016 року №Мн-В000529 на суму 29 070, 00 грн. (том 1, а.с. 29-30) та приймається судом, як належні докази виконання позивачем договірних зобов'язань.

Крім того, відповідачем частково здійснено оплату за поставлений позивачем товар на суму 25 985, 00 грн. відповідно до копії банківської виписки. (том 1, а.с. 31-32).

Повідомлень про порушення продавцем своїх зобов`язань за спірним договором з боку відповідача відсутні.

З матеріалів справи вбачається, що 19.04.2016 року позивач направив відповідачу претензію №13 (том 1, а.с. 33), з вимогою погасити заборгованість. Факт надсилання позивачем та отримання відповідачем претензії підтверджується чеком та поштовим повідомленням про отримання поштового відправлення. (том 1, а.с. 34).

Проте, вказана претензія була залишена відповідачем без відповіді.

Спір у справі, на думку позивача, виник у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору поставки в частині сплати грошових коштів, внаслідок чого виникла заборгованість.

Доказів оплати заборгованості на час вирішення спору, відповідачем суду не подано.

Відтак, на переконання колегії суддів та в підтвердження висновків суду першої інстанції, вбачається наявність у відповідача грошового зобов'язання перед позивачем у сумі 9 070, 00 грн., строк виконання якого настав і яке відповідачем не виконане.

За своєю правовою природою вказаний договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Згідно із ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що підписання покупцем, як договору так і видаткових накладних від 04.03.2016 року №Мн-В000493 на суму 5 985, 00 грн. та від 17.13.2016 року №Мн-В000529 на суму 29 070, 00 грн. без будь-яких заперечень щодо кількості та/або якості поставленого товару свідчить про прийняття покупцем цього товару та, відповідно, породжує для останнього обов'язок по його оплаті у повному обсязі з моменту прийняття відповідного товару.

Враховуючи вищевикладене, наявні у справі докази, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що позовна вимога про стягнення з відповідача 9 070, 00 грн. заборгованості за поставлений товар є доведеною та обґрунтованою, а, відтак, підлягає задоволенню.

Твердження скаржника, що в матеріалах справи відсутні заявки покупця на поставку такого асортименту продукції колегією суддів відхиляються, оскільки відповідачем підписано видаткові накладні без жодних заперечень, а також виходячи із того, що відповідачем частково оплачено надані позивачем послуги за спірним договором поставки із вказівкою на номери та дати документів, відповідно до яких був поставлений товар.

Крім того, позивач на підставі пункту 8.2 договору нараховує пеню у 0,1% від суми невиконаного зобов'язання, що складає 1, 71 грн. пені нарахованої за період з 08.04.2016 року по 15.06.2016 року на суму боргу 9 070, 00 грн., а також нарахування 3% річних у розмірі 51, 30 грн. та інфляційних втрат у розмірі 326, 52 грн.

Пунктом 8.2. договору поставки передбачена відповідальність за порушення відповідачем строків оплати вартості одержаного товару, а саме: пеня у розмірі 0,1% від суми невиконаного зобов'язання, але не більше подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожний день прострочення виконання і не більше 5% від суми невиконаного зобов'язання.

Відповідно до ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання мають виконуватися належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання, або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Частиною 4 статті 231 Господарського кодексу України встановлено, що у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором.

Відповідно до частини 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

У відповідності з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

За умов наведених вище, з огляду на те, що відповідач прострочив виконання зобов'язань, а також враховуючи те, що арифметично вірний розмір заявлених до стягнення пені, річних та інфляційних втрат є більшим ніж заявлено позивачем, суд першої інстанції обґрунтовано та вірно задовольнив вимогу про стягнення 1, 71 грн. пені, 326, 52 грн. інфляційних втрат, 51, 30 грн. 3% річних.

В силу, п. 2. ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд, приймаючи рішення, має право виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

Тому, враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції вірно встановлено, що клопотань про вихід за межі позовних вимог, як і заяви про збільшення розміру позовних вимог, в порядку ст. 22 Господарського процесуального кодексу України від заінтересованих сторін до суду першої інстанції не надходило, а отже місцевий господарський суд був обмежений в праві вийти за межі позовних вимог в частині стягнення суми пені.

Доводи відповідача, які викладені у апеляційній скарзі, з приводу того що суд першої інстанції не правомірно розглянув справу за відсутності представника відповідача, колегія суддів не приймає до уваги з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 Господарського процесуального кодексу України суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

З матеріалів справи вбачається, що ухвалою господарського суду Київської області від 21.06.2016 року було порушено провадження у справі №925/682/16, розгляд справи призначений на 05.07.2016 року (том 1, а.с. 2).

Згідно із відміткою на звороті ухвали господарського суду Київської області від 21.06.2016 року у справі № 925/682/16, вказана ухвала була направлена сторонам 21.06.2016 року, тобто без порушення вимог ст. 64 Господарського процесуального кодексу України.

В матеріалах справи наявне рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, в якому зазначено, що відповідач отримав вказану ухвалу 24.06.2016 року.(том1, а.с. 38).

Також, у додатках до позовної заяви містяться опис вкладення та фіскальний чек (том 1, а.с.8), що є доказом відправлення копії позовної заяви та доданих до неї додатків на адресу відповідача: 20250, м. Ватутіне, вул. Транспортна, 33, яка відповідно до витягу з ЄДРПОУ (том 1, а.с.23-25) є вірною адресою місцезнаходження відповідача.

Також в матеріалах справи наявне клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, у зв`язку з ти, що всі працівника перебувають у вимушених відпустках, доказів чого не надано суду першої інстанції. (том 1, а.с. 45).

Відповідно до абзацу 3 підпункту 3.9.1 підпункту 3.9 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» За змістом статті 64 Господарського процесуального кодексу України, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Відповідно до ч. 1 ст. 56 Господарського процесуального кодексу України позивач, прокурор чи його заступник зобов`язані при поданні позову надіслати сторонам копії позовної заяви та доданих до неї документів відповідно до кількості відповідачів та третіх осіб листом з описом вкладення.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що відповідач відповідно абзацу 3 підпункту 3.9.1 підпункту 3.9 пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» та статті 64 Господарського процесуального кодексу України вважається таким, що повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи. Отже суд першої інстанції здійснив всі передбачені процесуальним законодавством вимоги.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Решта доводів скаржника зводяться до намагань надати їм перевагу над встановленими судом першої інстанції обставинами, та переоцінити ці обставини, що не впливає на результат розгляду справи.

Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду стосовно встановлених обставин і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

З огляду на вищевикладене колегія суддів апеляційного господарського суду дійшла висновку, що місцевий господарський суд виконавши всі вимоги процесуального закону і всебічно перевіривши обставини, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального права, в рішенні господарського суду Черкаської області повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами дослідженими в судовому засіданні.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Нормами ст. 43 ГПК України визначено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Інших належних доказів на підтвердження своїх доводів та заперечень викладених в поданій апеляційній скарзі, скаржником не було надано суду апеляційної інстанції.

За встановлених обставин, на думку колегії суддів, висновок місцевого суду про задоволення заявлених позовних вимог відповідає нормам чинного законодавства, фактичним обставинам справи і наявним у ній матеріалам, а доводи апеляційної скарги його не спростовують.

З огляду на викладене, підстав для зміни або скасування рішення місцевого суду не вбачається.

Відповідно до ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на скаржника.

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну товариства з обмеженою відповідальністю "Комбінат баранкових виробів" на рішення господарського суду Черкаської області від 05.07.2016 року у справі №925/682/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Черкаської області від 05.07.2016 року у справі №925/682/16 залишити без змін.

3. Справу №925/682/16 повернути до господарського суду Черкаської області.

Головуючий суддя О.В. Агрикова

Судді С.Г. Рудченко

М.Г. Чорногуз