ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07.09.2016р. Справа№ 914/1711/16

Господарський суд Львівської області у складі судді Галамай О.З. при секретарі судового засідання Прокопів І.І. розглянув справу

за позовом: Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації, м. Львів

до відповідача-1: Радехівської районної державної адміністрації, м. Радехів, Львівська область,

до відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівський торфобрикетний завод», с. Стоянів, Радехівський район, Львівська область

третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державна інспекція сільського господарства в Львівській області,м. Львів

про визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки.

В судове засідання зявились:

від прокуратури: ОСОБА_1 прокурор (довіреність № /посвідчення №032118 від 11.02.15р.), ОСОБА_2 прокурор (довіреність № /посвідчення № 032114 від 11.02.15р.);

від позивача: ОСОБА_3 представник (довіреність № 5/34-754/0/2-16-2 від 02.02.16р.);

від відповідача-1: ОСОБА_4 представник (довіреність № 02-34/1361-1 від 06.07.16р.);

від відповідача 2: ОСОБА_5 представник (довіреність від 08.06.2016р.);

від третьої особи : не зявився.

Сторонам, які зявились в судове засідання, роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст. ст. 20, 22 ГПК України.

На задоволення клопотання відповідача 2 (вх. № 30306/16 від 18.07.2016р.), здійснюється звукозапис розгляду судової справи за допомогою технічних засобів, а саме: програмно-апаратного комплексу Оберіг.

Суть спору:

На розгляд Господарського суду Львівської області подано позов Заступника прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації до відповідача-1: Радехівської районної державної адміністрації, відповідача-2: Товариства з обмеженою відповідальністю «Стоянівський торфобрикетний завод», третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Державна інспекція сільського господарства в Львівській області про визнання протиправними та скасування розпоряджень, визнання недійсним договору оренди та повернення земельної ділянки.

Ухвалою суду від 24.06.2016р. порушено провадження у справі та призначено до розгляду на 19.07.2016р.

Ухвалами суду від 19.07.2016 р. та 03.08.2016р. розгляд справи відкладено з підстав, викладених в ухвалах та продовжувався її розгляд в порядку ст. 69 ГПК України.

Представники прокуратури та позивача в судовому засіданні 07.09.2016р. позовні вимоги підтримали повністю з підстав, викладених в позовній заяві, додаткових поясненнях (вх.№35427/16 від 05.09.2016 р.) та пояснень, наданих в судовому засіданні.

Представник відповідача-1 щодо заявлених позовних вимог заперечив з підстав, викладених в письмових запереченнях (вх.№30506/16 від 19.07.2016 р.) та пояснень, наданих в судовому засіданні.

Представник відповідача-2 щодо заявлених позовних вимог заперечив з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№30303/16 від 18.07.2016р.), додаткових поясненнях (вх.№32083 від 02.08.2016р., вх.№35772/16 від 06.09.2016р.) та пояснень, наданих в судовому засіданні.

В судовому засіданні 07.09.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суд, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, встановив наступне:

17.07.2008 р. головою Радехівської районної державної адміністрації прийнято розпорядження № 542, яким надано дозвіл ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на умовах оренди, у тому числі, і на території Синьківської сільської ради площею 164,03 га.

04.08.2008 р. головою Радехівської районної державної адміністрації прийнято розпорядження № 586, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для передачі їх в оренду ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» для видобутку торфу, у тому числі, і на території Синьківської сільської ради; припинено КП «Стоянівський торфобрикетний завод» право користування зазначеною землею у звязку з реорганізацією його в ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод»; передано ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» в оренду земельну ділянку на території Синьківської сільської ради площею 164,0342 га строком на 25 років для видобутку торфу.

На підставі зазначених розпоряджень між Радехівською районною державною адміністрацією та ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» 28.10.2008 р. укладено Договір оренди землі строком на 25 років, відповідно до умов якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 164, 0342 га, нормативна грошова оцінка якої становить 31 958,00 грн. без ПДВ. Даний Договір пройшов державну реєстрацію 07.11.2008 р. у Радехівському відділі Львівської регіональної філії ЦЦЗК, зокрема договір оренди земельної ділянки від 07.11.2008р. №01 (земельна ділянка несільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Синьківської сільської ради (за межами населеного пункту) загальною площею 164,0342 га, нормативна грошова оцінка якої становить 31 958,00 грн. без ПДВ.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач-1 всупереч вимогам ст. 122 Земельного кодексу України прийняв спірні розпорядження, незважаючи на те, що він не вправі був розпоряджатися спірними земельними ділянками. Зокрема в позовній заяві зазначено, що Державною інспекцією сільського господарства в Львівській області на підставі листа Української інспекції по контролю якості торф'яної продукції і паливних брикетів «Укрінспаливо» від 06.02.2015 № 25/15, що надійшов з Державної інспекції сільського господарства України від 17.02.2015р. №615/6-1/2-15, здійснено державний контроль за використанням та охороною земель шляхом розгляду документації із землеустрою, пов'язаної з використанням та охороною земель при відведенні Радехівською районною державною адміністрацією ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» зазначеної вище земельної ділянки, в ході чого виявлено порушення чинного земельного законодавства, зокрема ст. 122 Земельного кодексу України.

Враховуючи викладене, Заступник прокурора Львівської області звернувся з позовом до суду в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправними та скасування розпоряджень голови Радехівської районної державної адміністрації від 17.07.2008 р. № 542 та від 04.08.2008 р. № 586, та про визнання недійсним договору оренди землі від 28.10.2008р., укладеного між Радехівською районною державною адміністрацією та ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод», та повернення земельної ділянки на території Синьківської сільської ради площею 164,0342 га (за межами населеного пункту) в розпорядження Львівської обласної державної адміністрації та приведення її у попередній, придатний до використання стан.

Проаналізувавши всі обставини та матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, які брали участь у справі, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги необґрунтовані і не підлягають до задоволення.

При прийнятті рішення, суд виходив з наступного:

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що підприємства, установи,організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до статті 2 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд порушує провадження у справі за позовами, зокрема прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Згідно з частини 2 статті 21 Господарського процесуального кодексу України, позивачем є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права та охоронюваного законом інтересу.

Вимогами статті 121 Конституції України, Закону України "Про прокуратуру", статті 29 ГПК України на органи прокуратури покладається представництво інтересів громадян та держави в судах у випадках, визначених Законом.

Відповідно до п.3 ст. 23 Закону України Про прокуратуру прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч. 1 ст. 21 Цивільного кодексу України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Як визначено ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.

У відповідності до ч. 1, 3 ст. 43 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», акти місцевих державних адміністрацій, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, актам Президента України та постановам Верховної Ради України, прийнятим відповідно до Конституції та законів України, актам Кабінету Міністрів України або інтересам територіальних громад чи окремих громадян, можуть бути оскаржені до органу виконавчої влади вищого рівня або до суду.

Розпорядження голови державної адміністрації, що суперечать Конституції України, законам України, рішенням Конституційного Суду України, іншим актам законодавства або є недоцільними, неекономними, неефективними за очікуваними чи фактичними результатами, скасовуються Президентом України, Кабінетом Міністрів України, головою місцевої державної адміністрації вищого рівня або в судовому порядку.

Отже, підставами для визнання недійсним акта (рішення) є невідповідність його вимогам законодавства або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт, порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів позивача у справі.

Пунктом 1.2.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 р. № 6 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" визначено, що за змістом статей 13, 14 Конституції України, статті 11 Цивільного кодексу України, статей 123, 124, 127, 128 Земельного кодексу України рішенням органу місцевого самоврядування або державної адміністрації про надання земельної ділянки господарюючому суб'єкту у власність або в користування здійснюється волевиявлення власника землі і реалізуються відповідні права у цивільних правовідносинах з урахуванням вимог Земельного кодексу України, спрямованих на раціональне використання землі як об'єкта нерухомості (власності).

Індивідуальні акти органів держави або місцевого самоврядування, якими реалізовуються волевиявлення держави або територіальної громади як учасника цивільно-правових відносин і з яких виникають, змінюються, припиняються цивільні права і обов'язки, не належать до правових актів управління, а спори щодо їх оскарження мають приватноправовий характер, тобто справи у них підвідомчі господарським судам.

Як вбачається з матеріалів справи, 17.07.2008 р. головою Радехівської районної державної адміністрації прийнято розпорядження № 542, яким надано дозвіл ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право користування земельними ділянками на умовах оренди, у тому числі, і на території Синьківської сільської ради площею 164,03 га.

04.08.2008 р. головою Радехівської районної державної адміністрації прийнято розпорядження № 586, яким затверджено технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право на земельні ділянки для передачі їх в оренду ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» для видобутку торфу, у тому числі, і на території Синьківської сільської ради; припинено КП «Стоянівський торфобрикетний завод» право користування зазначеною землею у звязку з реорганізацією його в ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод»; передано ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» в оренду земельну ділянку на території Синьківської сільської ради площею 164,0342 га строком на 25 років для видобутку торфу.

Прокурор, обґрунтовуючи свої позовні вимоги покликається на ч.3ст.122 Земельного кодексу України (в редакції станом на 2008 рік), відповідно до якої Районні державні адміністрації на їх території надають земельні ділянки із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для: а) сільськогосподарського використання; б) ведення водного господарства, крім випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті; в) будівництва об'єктів, пов'язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), крім випадків, визначених частиною сьомою цієї статті, та на ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції станом на 2008 рік), згідно якої Обласні державні адміністрації надають земельні ділянки на їх території із земель державної власності у постійне користування юридичним особам у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів для всіх потреб, крім випадків, визначених частинами третьою, сьомою цієї статті.

Як свідчать матеріали справи, спірна земельна ділянка знаходиться за межами населеного пункту на території Синьківської сільської ради Радехівського району Львівської області.

Громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (частини 1, 2 статті 116 Земельного кодексу України в редакції станом на 2008 рік).

Пунктом 12 розділу X «Перехідні положення» Земельного кодексу України визначено, що до розмежування земель державної і комунальної власності повноваження щодо розпорядження землями в межах населених пунктів, крім земель, переданих у приватну власність, та земель, на яких розташовані державні, в тому числі казенні, підприємства, господарські товариства, у статутних фондах яких державі належать частки (акції, паї), здійснюють відповідні сільські, селищні, міські ради, а за межами населених пунктів відповідні органи виконавчої влади.

На час винесення спірних розпоряджень голови Радехівської РДА діяла редакція статті 122 Земельного кодексу України, назва якої була «Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування по наданню земельних ділянок юридичним особам у постійне користування», а в даному випадку у спірних розпорядженнях мова йде про передачу земельних ділянок у оренду, а не у постійне користування.

Редакція назви статті 122 Земельного кодексу України «Повноваження органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування» була прийнята Законом України № 509-УІ від 16 вересня 2008 гоку і саме з цього моменту дана стаття почала регулювати і відносини щодо оренди земельної ділянки, оскільки у поняття «право користування земельною ділянкою» входить і поняття «оренда земельної ділянки».

Вказане обґрунтовується наступним. Відповідно до частини 1 статті 92 Земельного кодексу України, право постійного користування земельною ділянкою - це право володіння і користування земельною ділянкою, яка перебуває у державній або комунальній власності, без встановлення строку. А відповідно до частини 1 статті 93 Земельного кодексу України, право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Тому, оскільки у спірному договорі зазначено строк оренди (25 років), а також визначається орендна плата за таке користування земельною ділянкою, то відповідно до спірного договору земельна ділянка передалась в оренду, а не у постійне користування.

За викладених обставин вбачається, що приписами земельного законодавства, в редакції, чинній на момент прийняття спірних розпоряджень, повноваження обласних державних адміністрацій стосувалися розпорядження лише щодо надання у постійне користування земельних ділянок із земель державної власності, а порядок передачі земельних ділянок в оренду, на момент прийняття спірних розпоряджень, встановлювався статтею 124 Земельного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 статті 124 Земельного кодексу України передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування шляхом укладення договору оренди земельної ділянки (в редакції станом на момент прийняття оскаржуваних розпоряджень голови Радехівської районної адміністрації).

Враховуючи викладене, аналізуючи законодавство, діюче на час прийняття оскаржуваних розпоряджень, оскільки розмежування земель державної та комунальної власності на момент прийняття розпоряджень головою Радехівської районної адміністрації не проведено, повноваження органів виконавчої влади (місцевих державних адміністрацій) щодо надання земельних ділянок в оренду не були розмежовані земельним законодавством, - Радехівська районна адміністрація під час прийняття 17.07.2008 р. та 04.08.2008 р. спірних розпоряджень щодо передачі в оренду земельної ділянки на території Синьківської сільської ради Радехівського району Львівської області (за межами населеного пункту) діяла відповідно до чинного на той момент законодавства.

За приписами статті 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Відповідно до частини другої статті 792 Цивільного кодексу України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом.

Спеціальним законом, яким регулюються відносини, пов'язані з орендою землі, є Закон України «Про оренду землі».

За змістом частини 1 статті 6 Закону України «Про оренду землі» орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених Земельним кодексом України, Цивільним кодексом України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Як вбачається з матеріалів справи, на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації № 586 від 04.08.2008 року, між Радехівською районною державною адміністрацією та ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод» 28.10.2008 р. укладено Договір оренди землі строком на 25 років, відповідно до умов якого в оренду передається земельна ділянка загальною площею 164, 0342 га, нормативна грошова оцінка якої становить 31 958,00 грн. без ПДВ. Даний Договір пройшов державну реєстрацію 07.11.2008 р. у Радехівському відділі Львівської регіональної філії ЦЦЗК, зокрема договір оренди земельної ділянки від 07.11.2008р. №01 (земельна ділянка несільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Синьківської сільської ради (за межами населеного пункту) загальною площею 164,0342 га, нормативна грошова оцінка якої становить 31 958,00 грн. без ПДВ.

Відповідно до п. 2.24 Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин» для правильного вирішення спору про визнання недійсним договору оренди суттєве значення має з'ясування правового режиму спірної земельної ділянки та дотримання сторонами порядку передачі її в оренду згідно з вимогами статей 84, 118, 123, 124 ЗК України з урахуванням необхідності у певних випадках дотримання порядку її вилучення. З огляду на це судам потрібно встановлювати наявність у відповідної ради повноважень для вирішення питання щодо затвердження проекту відведення і передачі спірної земельної ділянки в оренду, а отже й дійсність укладеного договору, що оспорюється. З огляду на це судам необхідно враховувати, що оскільки договір оренди укладається на виконання рішення органу місцевого самоврядування чи виконавчої влади, то без скасування таких рішень у встановленому законом порядку відсутні правові підстави для визнання відповідних договорів недійсними з підстав відсутності повноважень у відповідної місцевої ради чи органу виконавчої влади на затвердження проекту відведення та передачі спірної земельної ділянки в оренду.

Пунктом 2.26. вказаної Постанови передбачено, що в частині першій статті 15 Закону України "Про оренду землі" встановлено перелік істотних умов договору оренди землі, відсутність однієї з яких згідно з частиною другою цієї статті є підставою для визнання договору недійсним. Водночас згідно з частиною четвертою статті 15 Закону України "Про оренду землі" невід'ємними частинами договору оренди землі є: 1) план або схема земельної ділянки, яка передається в оренду; 2) кадастровий план земельної ділянки з відображенням обмежень (обтяжень) у її використанні та встановлених земельних сервітутів; 3) акт визначення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості); 4) акт приймання-передачі об'єкта оренди; 5) проект відведення земельної ділянки у разі його розроблення згідно із законом.

Сторонами при укладенні Договору оренди землі від 28.10.2008 р. дотримано істотні умови Договору (сторонами не доведено та в матеріалах справи відсутні докази протилежного).

Враховуючи положення Постанови пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 р. «Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин», беручи до уваги вище викладене, позовні вимоги про визнання недійсним Договору оренди землі від 28.10.2008р., укладеного на підставі розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації № 586 від 04.08.2008 року, між Радехівською районною державною адміністрацією та ТзОВ «Стоянівський торфобрикетний завод», задоволенню не підлягають, як і не підлягає до задоволення позовна вимога щодо повернення спірної земельної ділянки в розпорядження Львівської обласної державної адміністрації.

Також, слід зазначити, що до моменту укладення оспорюваного договору, відповідно до вимог Законів України "Про оцінку землі", "Про державну експертизу землевпорядної документації", на замовлення ТзОВ "Стоянівський торфобрикетний завод" була розроблена технічна документація з нормативної грошової оцінки спірної земельної ділянки. До складу цієї документації в силу вимог ст. 15 Закону України "Про оцінку землі" входили й оспорювані прокурором розпорядження Радехівської районної державної адміністрації. Вказана технічна документація підлягала обов'язковій державній експертизі. Так, 26 серпня 2008 року Головним управлінням земельних ресурсів у Львівській області було складено висновок державної експертизи землевпорядної документації від № 2360, із змісту якого вбачається, що подана на державну експертизу технічна документація відповідає вимогам чинного законодавства України, встановленим нормам та правилам та оцінюється позитивно. Крім того, оспорюваний договір оренди землі пройшов державну реєстрацію у Радехівському відділі Львівської регіональної філії ЦДЗК 07 листопада 2008 року за № 01. Відповідно до вимог чинного на час проведення такої державної реєстрації законодавства (п. 2 Порядку державної реєстрації договорів оренди землі, який затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 1998 р. № 2073) державна реєстрація договорів оренди є офіційним визнанням і підтвердженням державою факту виникнення або припинення права оренди земельних ділянок.

Також щодо позовних вимог до відповідача-2 про повернення спірної земельної ділянки в розпорядження Львівської обласної державної адміністрації та приведення її у попередній, придатний до використання стан, суд вважає за доцільне також зазначити, що в силу положень статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. суди застосовують при розгляді справ також Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Статтею 1 Першого протоколу Європейської конвенції з прав людини передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У даному випадку по цій справі Орендар при укладанні договору оренди земельної ділянки сподівався на отримання матеріального задоволення від цієї оренди у майбутньому, з цією метою здійснює господарську діяльність видобування торфу для виробництва торфобрикету (на підставі спеціального дозволу Міністерства охорони навколишнього природного середовища України на користування надрами, реєстраційний № 4589 від 18.12.2007 року, який дійсний до 27.06.2017 року та законність видачі якого ніким не оспорена (в матеріалах справи відсутні докази протилежного)). Крім того, не наведено жодних обґрунтувань чи доказів неналежного виконання відповідачем-2 Договору оренди землі від 28.10.2008р.

З урахуванням викладеного, задоволення позову матиме наслідком втручання у право відповідача-2 на майно (в даному випадку в його господарську діяльність, яка являється майном в розумінні практики ЄСПЛ), і вказане втручання становитиме порушення статті 1 Першого протоколу.

Щодо клопотання відповідача-2 про застосування строку позовної давності, слід зазначити наступне.

У постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" зазначено, що перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Право на задоволення позову або право на позов у матеріальному розумінні - це право позивача вимагати від суду задоволення позову. Зі спливом позовної давності особа втрачає право на позов саме в матеріальному розумінні. Отже, сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Однак, правила про позовну давність відповідно до статті 267 вказаного Кодексу мають застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права. У випадках відсутності такого права або коли воно не порушено, в позові має бути відмовлено не з причин пропуску строку позовної давності, а у зв'язку з необґрунтованістю самої вимоги.

З огляду на викладене, дослідивши фактичні обставини справи, оцінивши докази на їх підтвердження, надавши правову кваліфікацію відносинам сторін і виходячи з фактів, встановлених у процесі розгляду справи, правових норм, які підлягають застосуванню, та матеріалів справи, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді всіх обставин справи. Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Враховуючи викладене, при дослідженні матеріалів справи, пояснень представників сторін, наданих в судових засіданнях, суд вважає, що позовні вимоги необґрунтовані та не підлягають до задоволення.

У відповідності до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору покладаються на заявника.

Керуючись cт. ст. 3, 4, 41, 42, 43,44, 45, 46, 12, 22, 32, 33, 34, 35, 36, 43, 49, 69, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

1. В задоволенні позову відмовити.

2. Рішення набирає законної сили відповідно до ст.85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку та строки, передбачені ст.ст.91-93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення виготовлений та підписаний 12.09.2016 р.

Суддя Галамай О. З.