КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа№ 910/6627/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Іоннікової І.А.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 06.09.2016 року,

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року

у справі № 910/6627/16 (суддя: Мандриченко О.В.)

за позовом приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна"

до приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна"

про стягнення 3 060,09 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року у справі № 910/6627/16 позов задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" на користь приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" 159 грн. 27 коп. завданої шкоди та 71 грн. 72 коп. витрат по сплаті судового збору. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, відповідач - приватне акціонерне товариство "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить оскаржуване рішення господарського суду міста Києва скасувати в частині стягнення з приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" 159 грн. 27 коп. Прийняти нове рішення, яким позовні вимоги приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" відхилити повністю. Стягнути з позивача на користь відповідача судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1 515,80 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2016 року апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 у справі №910/6627/16 прийнято до провадження та призначено до розгляду у складі колегії суддів: головуючий суддя Тищенко О.В., судді: Тарасенко К.В., Іоннікова І.А.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 05.09.2016 року у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В. у відпустці, визначено новий склад суду: головуючий суддя Тищенко О.В, судді: Гончаров С.А., Іонніокова І.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 05.09.2016 року у складі колегії суддів: головуючого судді - Тищенко О.В, суддів: Іоннікової І.А., Гончарова С.А. справу прийнято до свого провадження.

У запереченнях на апеляційну скаргу ПрАТ "СК "ПЗУ Україна" просило апеляційну скаргу залишити без задоволення. Рішення суду першої інстанції змінити та стягнути з відповідача на користь позивача 3060,90 грн. недоплаченого страхового відшкодування та судові витрати. При цьому позивач просив розглядати справу за відсутності його представника.

У судовому засіданні суду апеляційної інстанції 06.09.2016 року представник скаржника надав суду свої пояснення по справі в яких підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів викладених в ній та просив апеляційний господарський суд скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення суду яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

Представники позивача у судове засідання 06.09.2016 року не з'явилися. Про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином про що в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштового відправлення.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника відповідача, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки позивач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представника позивача, що не з'явився, у судовому засіданні 06.09.2016 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі. При цьому, судом прийнято до уваги подані заперечення на апеляційну скаргу, в яких, позивач просить суд розглядати справу за відсутності представника.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне вказати про те, якщо представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України зокрема у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

До того ж суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, дослідивши наявні в справі матеріали, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника скаржника проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід скасувати виходячи з наступного.

Як встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції між ОСОБА_2 та приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "ПЗУ Україна" 04.04.2013 р. був укладений договір страхування транспортних засобів № АМ.058718, предметом якого є страхування автомобіля "Нyundai I30", державний реєстраційний номер НОМЕР_1.

У м. Харкові, 04.05.2013 р. по вул. Сумській, 59 відбулася дорожньо-транспортна пригода, за участю застрахованого транспортного засобу "Нyundai I30", д.н. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_2 та транспортного засобу "Toyota Yaris", д.н. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_3.

Постановою Дзержинського районного суду м. Харкова від 10.06.2013 р. ОСОБА_3 було визнано винною у спричиненні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди та притягнуто до адміністративної відповідальності за ст. 124 КУпАП.

З матеріалів справи вбачається, що 10.06.2013 року до позивача звернувся страхувальник із заявою про пошкодження транспортного засобу в зв'язку з дорожньо-транспортною подією, яка є страховим випадком відповідно до умов договору страхування.

Позивач на підставі страхового акту та калькуляції audatex № від 28.05.2013 р., здійснив виплату страхового відшкодування на користь cтрахувальника в розмірі 669,27 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 13272 від 10.06.2013 р. При цьому, загальний розмір страхового відшкодування за страховим актом № UA007/L02/01 від 07.06.2013 року становить 3730,17 грн.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Як зазначає позивач, ним було проведено взаємозалік зі страхувальником на недоотриману страхову премію в розмірі 3 060,90 грн.

Однак, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивачем не було надано жодних доказів здійснення відповідного взаємозаліку на недоотриману страхову премію в розмірі 3060,09 грн., зокрема, заяву страхувальника - вигодонабувача та акт про проведення зарахування зустрічних однорідних вимог.

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Toyota Yaris", д.н. НОМЕР_2, на момент скоєння ДТП була застрахована приватним акціонерним товариством "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" відповідно до полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АЕ/1113295, що підтверджується витягом з централізованої бази даних МТСБУ.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

При цьому, за умовами п. 12.1 статті 12 вказаного Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Вказаним договором (поліс № АЕ/1113295) передбачено, що ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну становить 50 000,00 грн., франшиза - 510,00 грн.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування на користь cтрахувальника в розмірі 669,27 грн. Зазначене підтверджується платіжним дорученням №13272 від 10.06.2013 року, а тому, на переконання колегії суддів до позивача перейшло право зворотної вимоги в межах виплаченої суми.

Враховуючи розмір права зворотної вимоги, яке перейшло до позивача, визначені полісом № АЕ/1113295 розміри лімітів відповідальності та франшизи, судова колегія погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу завдану шкоду в розмірі 159,27 грн. (669,27 грн. виплачене страхове відшкодування - 510,00 грн. франшиза).

Однак, приймаючи оскаржуване рішення місцевий господарський суд не звернув увагу та не врахував те, що відповідачем, ще у вересні 2013 року було здійснено виплату страхового відшкодування у зазначеному вище розмірі а саме 159,27 грн. Даний факт підтверджується, як поясненнями позивача у позові, так і поясненнями відповідача у відзиві на позовну заяву. Крім того, звертаючись до суду апеляційної інстанції скаржником до апеляційної скарги було додано належним чином завірену копію платіжного доручення № 10817 від 09.09.2013 року про виплату позивачу страхового відшкодування у розмірі 159,27 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду приймає до уваги платіжне доручення № 10817 від 09.09.2013 року, як належний доказ по справі. При цьому враховує, що про виплату страхового відшкодування у сумі 159,27 грн. сторонами зазначалося під час розгляду справи у суді першої інстанції.

Що стосується доводів позивача про те, що ним було проведено взаємозалік зі страхувальником на недоотриману страхову премію в розмірі 3 060,90 грн., судова колегія вважає необґрунтованим та безпідставним, оскільки, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції позивачем не було надано жодних доказів здійснення відповідного взаємозаліку на недоотриману страхову премію в розмірі 3060,09 грн.

Таким чином, колегія суддів вважає, що в цій частині позову місцевим господарським судом правомірно було відмовлено у задоволенні позову.

У відповідності до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно постанови Пленуму Верховного суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року, прийняте після неповного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з не правильним застосуванням норм матеріального права, є таким що не відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" слід задовольнити, оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року скасувати в частині стягнення 159,27 грн.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України. Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" на рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року по справі № 910/6627/16 - задовольнити.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року по справі № 910/6627/16 - скасувати в частині стягнення 159,27 грн.

3. Викласти резолютивну частину рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року по справі № 910/6627/16 в новій редакції:

«1. У задоволенні позову приватного акціонерного товариства "Страхова компанія "ПЗУ Україна" до приватного акціонерного товариства "Акціонерна страхова компанія "Інго Україна" про стягнення 3 060,09 грн. - відмовити повністю.»

4. Видачу наказу доручити господарському суду міста Києва.

5. Матеріали справи № 910/6627/16 повернути до господарського міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.А. Гончаров

І.А. Іоннікова