РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2016Справа №910/1602/16

За позовом Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання Азот"

до Публічного акціонерного товариства "ІНВЕСТБУДСЕРВІС"

про стягнення 3 959 298,77 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Демидас Д.А. - представник, довіреність № 93 від 22.09.2015;

Від відповідача: Балтуцька О.М. - представник, довіреність б/н від 28.03.2016.

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Приватне акціонерне товариство "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "ІНВЕСТБУДСЕРВІС" про стягнення коштів у розмірі 3 959 298,77 грн., а саме: основного боргу у розмірі 2 116 026,43 грн., інфляційних втрат у розмірі 1 685 962,60 грн., 3 % річних у розмірі 157 309,74 грн., а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 59 389,48 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем умов договору №10сб/02-106 на поставку метанолу технічного від 28.12.2012 в частині своєчасної та повної оплати, внаслідок чого у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість, за наявності якої останнім нараховано інфляційні втрати та проценти річних у зазначених вище розмірах.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.02.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/1602/16 та призначено до розгляду на 01.03.2016.

Ухвалами Господарського суду м. Києва від 01.03.2016 та 06.04.2016 розгляд справи відкладено на 06.04.2016 та 14.04.2016 відповідно.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 14.04.2016 задоволено клопотання відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Інвестбудсервіс" від 05.04.2016 про зупинення провадження у справі № 910/1602/16, провадження у справі № 910/1602/16 зупинено до вирішення пов'язаної з нею справи № 913/473/16 за позовом ПАТ "Інвестбудсервіс" до ПАТ "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" про визнання спірного договору №10сб/02-106 на поставку метанолу технічного від 28.12.2012 недійсним.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Сєвєродонецьке об'єднання АЗОТ" на ухвалу господарського суду м. Києва від 14.04.2016 у справі №910/1602/16 задоволено. Ухвалу господарського суду м. Києва від 14.04.2016 у справі №910/1602/16 скасовано.

Постановою Вищого господарського суду м. Києва від 19.07.2016 касаційну скаргу залишено без задоволення, постанову Київського апеляційного господарського суду від 31.05.2016 - без змін. Матеріали справи №910/1602/16 повернуто до Господарського суду м. Києва.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.07.2016 розгляд справи поновлено та призначено розгляд справи на 18.08.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 18.08.2016 за клопотанням представника відповідача продовжено строк розгляду спору на 15днів та відкладено розгляд справи на 01.09.2016.

У судове засідання 01.03.2016 уповноважені представники сторін не з'явились.

Відповідно до пункту 6 підпункту 4 Інформаційного листа №01-06/1290/14 від 12.09.2014 про дату, час і місце розгляду даної справи позивач повідомлений належним чином, що підтверджується роздруківками із офіційного веб-порталу Господарського суду м. Києва в мережі Інтернет (http://ki.arbitr.gov.ua/sud5011) від 15.02.2016, які наявні в матеріалах справи.

Відповідач про дату, час і місце розгляду даної справи також повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: № 611.

У судові засідання 06.04.2016, 14.04.2016, 18.08.2016 та 01.09.2016 з'явились уповноважені представники сторін.

Судом повідомлено, що у судовому засіданні 06.04.2016 представник відповідача подав відзив на позовну заяву б/н б/д, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, посилаючись при цьому на норми спірного договору (п. 3.4.2), згідно якого датою поставки продукції вважається дата електронної накладної при прийманні вантажу до перевезення ст. Рубіжне Донецької залізниці. Проте, осквільки позивачем не додано до матеріалів справи електронної накладної, яка оформляється при прийнятті вантажу до перевезення, на думку відповідача, неможливо визначити дату поставки партії продукції, і, як наслідок, строк, протягом якого відповідач зобов'язаний оплатити поставлену партію продукції. Тобто за відсутності вказаних доказів останній вважає, що позивач не довів у встановленому порядку строки поставки партій товарів відповідно до умов договору, а тому відсутні підстави вважати, що відповідач прострочив виконання обов'язку з оплати поставленої продукції. Відзив на позовну заяву судом долучено до матеріалів справи.

Також у судовому засіданні 14.04.2016 представник позивача подав супровідний лист , згідно якого судмо долучені до матеріалів справи документи, зокрема, копії податкових накладних від 12.06.2013 №170, від 13.06.20113 №282, від 16.06.2013 №378, від 17.06.2013 №414, копії транспортних інструкцій №011-13 ТГ від 10.06.2013, №02-13 ТГ від 14.06.2013, службову записку від 24.02.20116 №29ОПр/15-52.

Крім того, у судовому засіданні представник позивача надав суду заперечення на відзив №05/юд від 13.04.2016, зі змісту якого вважає висновки відповідача необґрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, зазначивиши, що діючим законодавством передбачена можливість оформлення залізничної накладної в електронному вигляді з передачею примірника такої накладної на паперовому носії відправнику. При тому електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Зазначені вище документи судом долучено до матеріалів справи.

До початку судового засідання 18.08.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від LINNEL VENTURES LIMITED надійшла заява б/н від 02.08.2016 про вступ у справу № 910/1602/16 третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - LINNEL VENTURES LIMITED, в якій останній зазначає, що між заявником та відповідачем 11.06.2012 був укладений договір №СІА-0612 про інвестиційну діяльність, згідно з яким LINNEL VENTURES LIMITED надає інвестиції відповідачу для розвитку родовищ корисних копалин на території України, проектів щодо генерації електроенергії, в тому числі з відновлювальних джерел. 28.12.2012 відповідач у порушення п. 2.2 Договору інвестування без отримання письмової згоди третьої особи уклав з ПАТ "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" договір №10сб/02-106 на поставку метанолу технічного, згідно якого ПАТ "Сєвєродонецьке об'єднання Азот" зобов'язується поставити, а ПАТ "ІНВЕСТБУДСЕРВІС" оплатити та прийняти "метанол технічний марка А" за цінами та на умовах договору. Оскільки укладення відповідачем Договору поставки без отримання письмової згоди третьої особи та участь відповідача у господарському процесі про стягнення грошових коштів має безпосередній вплив на права та обов'язки третьої особи, заявник просить залучити компанію LINNEL VENTURES LIMITED у справі № 910/1602/16 як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача. Заява судом долучена до матеріалів справи.

У судовому засіданні 18.08.2016 представник позивача подав заперечення на відзив № 05/юд від 18.08.2016 та повідомлення про відсутність інших правовідносин з ПАТ «Інвестбудсервіс», крім зазначених у позовній заяві б/н від 18.08.2016, які судом долучено до матеріалів справи.

У судовому засіданні 01.09.2016 представник позивача подав заперечення б/н від 01.09.16 р. на заяву про вступ у справу № 910/1602/16 третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - LINNEL VENTURES LIMITED, згідно яких вважає, що підстави для задоволення зазначеної заяви відсутні з огляду на те, що рішення у справі № 910/1602/16 жодним чином не може вплинути на права та обов'язки цієї особи. Заперечення долучені судом до матеріалів справи.

У свою чергу, представник відповідача у судовому засіданні 01.09.2016 подав суду пояснення б/н від 31.08.16 р. щодо заяви LINNEL VENTURES LIMITED про вступ у справу як третьої особи, в яких зазнанчив про порушення відповідачем своїх зобов'язань за інвестиційним договором, а також неможливість повного та всебічного дослідження та встановлення обставин даної справи без участі у даній справі вказаної особи - LINNEL VENTURES LIMITED.

Розглянувши в судовому засіданні 01.09.2016 клопотання LINNEL VENTURES LIMITED про залучення до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача б/н від 02.08.2016 суд зазначає, що відповідно до статті 27 Господарського процесуального кодексу України третя особа може бути залучена до участі у справі за її заявою, а також за клопотанням сторін, прокурора або з ініціативи господарського суду, який виносить з даного питання ухвалу з обов'язковим зазначенням у ній, на стороні кого (позивача чи відповідача) залучається ця третя особа. Якщо господарський суд при прийнятті позовної заяви, вчиненні дій по підготовці справи до розгляду або під час розгляду справи встановить, що рішення господарського суду може вплинути на права і обов'язки осіб, що не є стороною у справі, господарський суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.

Згідно п. 1.6 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) питання про допущення або залучення третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, до участі у справі вирішується ухвалою суду про прийняття позовної заяви до розгляду (із зазначенням про це в ухвалі про порушення провадження у справі) або під час розгляду справи, але до прийняття господарським судом рішення, з урахуванням того, чи є у цієї особи юридичний інтерес у даній справі. Саме лише зазначення в позовній заяві та/або у вступній частині судового рішення певного підприємства чи організації як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, без вирішення судом питання щодо її допущення або залучення до участі у справі не надає їй відповідного процесуального статусу.

Що ж до наявності юридичного інтересу у третьої особи, то у вирішенні відповідного питання суд має з'ясовувати, чи буде у зв'язку з прийняттям судового рішення з даної справи таку особу наділено новими правами чи покладено на неї нові обов'язки, або змінено її наявні права та/або обов'язки, або позбавлено певних прав та/або обов'язків у майбутньому.

За таких обставин, беручи до уваги той факт, що заявником - LINNEL VENTURES LIMITED не надано належних та допустимих доказів на підтвердження впливу винесення рішення з даного господарського спору безпосередньо на права та/або обов'язки LINNEL VENTURES LIMITED, а також зважаючи на недостатність обставин наявності укладеної між LINNEL VENTURES LIMITED та відповідачем договору №СІА-0612 про інвестиційну діяльність для залучення вказаної компанії як третьої особи до участі у справі, та яке на думку суду, окрім взаємних прав та обов'язків цих осіб, що випливають із вказаного інвестиційного договору, жодним чином предметно на розгляд даної справи не впливає, за відсутності достатнього обґрунтування в задоволенні клопотання LINNEL VENTURES LIMITED про залучення компанії до участі у справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача судом відмовлено.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог та заперечень, окрім наявних в матеріалах справи, на час проведення судового засідання 01.09.2016 р. сторонами суду не надано.

Відповідно до 2.3 постанови № 18 якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Судом прийнято до уваги, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника.

При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

У зв'язку із неявкою в судове засідання 01.03.16 р. представників сторін на підставі ч. 8 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України засідання господарського суду по розгляду даної заяви проведено без допомоги звукозаписувального технічного засобу.

Окрім того, враховуючи відсутність на час проведення судових засідань 06.04.16р., 14.04.16р., 18.08.16р. та 01.09.16р. клопотань представників сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях представників позивача та відповідача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представники сторін в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді представниками позивача та відповідача не заявлено.

В судовому засіданні 01.09.2016р. представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві.

Представник відповідача в судовому засіданні 01.09.2016р. заперечив проти позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, відповів на питання суду.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення представників позивача та відповідача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими сторонами доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 28 грудня 2012 року між Приватним акціонерним товариством «Сєвєродонецьке об`єднання «Азот» (Постачальник за договором, позивач у справі) та Приватним акціонерним товариством «Інвестбудсервіс» (Покупець за договором, відповідач у справі) укладений Договір №10сб/02-106 на поставку метанолу технічного (далі - Договір), відповідно до п. 1.1 якого Постачальник зобов'язується поставити, а покупець оплатити і прийняти «метанол технічний марка А» (далі - продукція) за цінами та умовах, передбачених даним Договором.

Розділами 3-7 Договору сторони визначили умови та строки поставки, ціну та загальну вартість договору, умови платежу та порядок розрахунків, відповідальність сторін тощо.

Пунктом 12.1 Сторони погодили, що цей Договір вступає в дію з моменту його підписання Сторонами і діє до 31 грудня 2013 року, а в частині взаєморозрахунків, врегулювання, спірних питань і виконання Сторонами своїх зобов'язань за цим Договором до їх повного виконання.

Також сторонами підписано Додаткову угоду № 2 від 10.06.13 р. до Договору, умовами якої змінено вартість ціни однієї тони метанолу, що підлягає постачанню.

Як свідчать матеріали справи, вказаний Договір та Додаткова угода № 2 до нього підписані уповноваженими представниками сторін.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Пунктами 2.1 Договору передбачено, що кількість продукції, що поставляється за цим Договором складає 885 тонн.

Сторони прийшли згоди, що продукція поставляється залізничним або автомобільним транспортом (п. 3.1 Договору).

Поставка продукції залізничним транспортом здійснюється на умовах FCA ст. Рубіжне Дон.ж.д. (Інкотермс-2010) рухомим складом постачальника чи покупця. Транзитна норма для відгрузки партії продукції складає 55 тонн. (п.3.4.1 Договору).

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

Згідно п. 3.2 Договору строк поставки - 2013р.

Датою поставки вважається дата електронної накладної при прийомці вантажу до перевезення ст. Рубіжне Дон ж.д. (п. 3.4.2 Договору).

Як встановлено судом за матеріалами справи, зокрема, зазначено позивачем в позовній заяві та підтверджено представником останнього в судовому засіданні, на виконання умов вищевказаного Договору та Додаткової угоди № 2 до нього позивачем здійснено поставку відповідачу 212,310 тонн метанолу технічного марки «А» за ДСТУ 3057-95 (ГОСТ 2222-95) на загальну суму 2 116 026,43 грн., на підтвердження чого позивачем надані відповідні видаткові накладні № 13390 від 12.06.13р., № 13400 від 13.06.13р., № 13436 від 16.06.13р., № 13447 від 17.06.13р. та залізничні накладні № 53393310 від 12.06.13р., № 53445094 від 13.06.13р., № 53619797 від 16.06.13р., № 53669073 від 17.06.13р., що засвідчують супровід товару на всьому шляху перевезення до станції призначення. Копії вказаних документів наявні в матеріалах справи.

Факт отримання продукції відповідачем підтверджується засвідченими відтиском печатки покупця підписами уповноважених представників останнього на вищевказаних видаткових накладних.

Суд зазначає, що відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов'язань, власному капіталі підприємства. Первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

За приписами ч. 1 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" метою ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності є надання користувачам для прийняття рішень повної, правдивої та неупередженої інформації про фінансове становище, результати діяльності та рух грошових коштів підприємства. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку, який є обов'язковим видом обліку, що ведеться підприємством. (ч. 2 ст. 3 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні").

Відповідно до ч.1 ст. 9 Закону "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Виходячи з приписів вищенаведених положень законодавства та умов Договору прийняття відповідачем продукції від позивача є підставою виникнення у відповідача зобов'язання оплатити вказану продукції відповідно до змісту товаророзпорядчих документів на нього.

Окрім того, позивачем на підтвердження факту поставки товару відповідачу додатково надані суду копії відповідних податкових накладних, а саме: № 170 від 12.06.13 р. на суму 535497,84 грн., № 282 від 13.06.13 р. на суму 518575,74 грн., № 378 від 16.06.13 р. на суму 527594,10 грн. та № 414 від 17.06.13 р. на суму 534358,75 грн.

Згідно п. 138.2 ст. 138 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на дату здійснення поставки) витрати, які враховуються для визначення об'єкта оподаткування, визнаються на підставі первинних документів, що підтверджують здійснення платником податку витрат, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачено правилами ведення бухгалтерського обліку, та інших документів, встановлених розділом II цього Кодексу.

Відповідно до п.п. 139.1.9 п. 139.1 ст. 139 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на дату здійснення поставки) не включаються до складу витрат витрати, не підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими первинними документами, обов'язковість ведення і зберігання яких передбачена правилами ведення бухгалтерського обліку та нарахування податку.

Згідно із п. 185.1 статті 185 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на дату здійснення поставки) об'єктом оподаткування є постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з положеннями п.п. 201.1 ст. 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на дату здійснення поставки) платник податку зобов'язаний надати покупцю (отримувачу) на його вимогу підписану уповноваженою платником особою та скріплену печаткою (за наявності) податкову накладну, складену за вибором покупця (отримувача) в один з таких способів: у паперовому вигляді; в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та умови реєстрації податкової накладної у Єдиному реєстрі податкових накладних; у такому разі складання податкової накладної у паперовому вигляді не є обов'язковим.

Відповідно до абз. 2 п. 201.10 ст. 201 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на дату здійснення поставки) при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов'язаний надати покупцю податкову накладну та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Отже, за висновками суду надані позивачем копії податкових накладних позивача за спірний період додатково підтверджують отримання відповідачем продукції від ПАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» та належне його оприбуткування і відображення у власному бухгалтерському обліку позивача.

Згідно ч. 1 ст. 673 Цивільного кодексу України продавець повинен передати покупцеві товар, якість якого відповідає умовам договору купівлі - продажу.

Відповідно до ч. 1 ст. 680 Цивільного кодексу України покупець має право пред'явити вимогу у зв'язку з недоліками товару за умови, що недоліки виявлені в строки, встановлені цією статтею, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як визначено сторонами в п.п. 2.2, 2.3 Договору якість продукції відповідає вимогам ДСТУ 3057-95 та підтверджується сертифікатом якості та гарантується постачальником.

За умовами п. 2.4 Договору приймання продукції за кількістю здійснюється згідно з товаросупровідними документами, по якості - згідно сертифікату якості (п. 2.4 Договору).

В свою чергу доказів пред'явлення претензій щодо якості, кількості та термінів поставки продукції у відповідності до умов Договору, а також наявності письмових претензій щодо поставленої за вказаними видатковими та залізничними накладними продукції від відповідача до суду не надходило.

Як вбачається із матеріалів справи, будь-які заперечення щодо повного та належного виконання ПАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» умов Договору з боку ПАТ «Інвестбудсервіс» відсутні.

За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідачем виконані прийняті на себе на підставі укладеного між сторонами Договору зобов'язання з передачі продукції ПАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот», а ПАТ «Інвестбудсервіс», у свою чергу, прийнята ця продукція без будь - яких зауважень. Факт передачі позивачем продукції належним чином підтверджено матеріалами справи.

Частиною 1 ст. 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Так, пунктом 4.1 Договору сторонами узгоджено, що на момент укладення договору ціна 1 тони продукції складає 8215,00 грн. без ПДВ плюс 1643,00 грн. ПДВ, всього 9858,00 грн. з ПДВ.

Загальна сума Договору, відповідно до п.4.2 останнього, складає 8 742 330,00 грн. з ПДВ, в т.ч. ПДВ 1454055,00 грн.

Окрім того Додатковою угодою № 2 від 10.06.2013 до Договору сторони доповнили зміст п.4.1 договору, зазначивши: «з 10.06.2013 ціна 1 тони метанолу технічного за договором складає 7995,00 без ПДВ, плюс ПДВ 1599,00 грн., всього 9594,00 грн. з ПДВ. При цьому загальна сума договору змінюється еквівалентно зміни ціни на продукцію».

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно ч.1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

У відповідності до п. 5.1 Договору за поставку продукцію оплата здійснюється у безготівковій формі платіжним дорученням шляхом перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника.

За умовами п. 5.2 Договору поставлена партія продукції підлягає оплаті протягом 45 днів з дня поставки відповідної партії продукції.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

У зв'язку з порушенням відповідачем своїх договірних зобов'язань щодо оплати поставленої продукції та з метою досудового врегулювання спору, позивачем було направлено на адресу відповідача претензію від 14.05.14 р. №15КД/1-09/ з вимогою про сплату у строк до 30.05.2014 суми заборгованості в розмірі 2264583,37 грн., в т.ч. 2 116 026,43 грн. основного боргу.

При цьому факт надсилання вказаної претензії підтверджується наявним в матеріалах справи копіями фіскального чеку № 9717 від 15.05.14 р. та опису вкладення в цінний лист, датованого 15.05.14 р., та отримання зазначеної претензії 23.05.2014р. підтверджується наявною у матеріалах справи копією повідомленням про вручення рекомендованого поштового відправлення № 423.

Проте, зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді та задоволення, доказів надання обґрунтованої відповіді на претензію або оплати поставленої продукції здійснена матеріали справи не містять.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено представником позивача в судових засіданнях, свої зобов'язання щодо сплати ПАТ «Сєвєродонецьке об'єднання «Азот» грошових коштів в сумі 2 116 026,43 грн. у встановлений строк, всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у відповідача утворилась заборгованість перед позивачем за наведеним Договором у зазначеному вище розмірі, яку останній просив стягнути в позовній заяві.

У відповідності до ст. 124, п.п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження відсутності боргу, або ж належних та допустимих доказів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В свою чергу відповідач у відзиві на позовну заяву та представник останнього в судових засіданнях заперечував проти заявлених позовних вимог, зокрема, щодо наявності зобов'язання відповідача з оплати неоплаченої продукції (метанолу), поставленої позивачем, посилаючись при цьому на те, що позивачем не додано до матеріалів справи електронної накладної, яка оформлюється при прийнятті вантажу до перевезення згідно умов п.3.4.2 Договору. За таких обставин, на думку відповідача, неможливо визначити відповідно до умов Договору дату поставки партії продукції, і як наслідок, строк, протягом якого відповідач зобов`язаний оплатити поставлену партію продукції.

З огляду на зазначені відповідачем обставини суд зазначає, що датою поставки продукції, згідно з п. 3.4.2 Договору, вважається дата електронної накладної при прийманні товару до перевезення ст. Рубіжне Донецької залізниці. Відтак, поставка вантажу визначається датою оформлення електронної залізничної накладної при прийманні вантажу до перевезення.

Відповідно до статті 307 Господарського кодексу України приписи якої кореспондуються зі статтею 909 Цивільного кодексу України договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладання договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства.

Перелік документів, що підтверджують приймання вантажу до транспортування визначено статтею 9 Закону України "Про транспортно-експедиторську діяльність".

Так, відповідно до частин 11, 12 ст. 9 Закону перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України.. Факт надання послуги при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Загальні умови перевезення вантажів залізничним транспортом регулюються Закону України «Про транспорт», Закону України «Про залізничний транспорт», Статуту залізниць України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1998 за №457, та інших актів законодавства України, зокрема, Правил оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України №644 від 21.11.2000, Правил складання актів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 28.05.2002 за №334, Правил приймання вантажів до перевезення, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №861/5082, Правил видачі вантажів, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 24.11.2000 за №862/5083.

Зокрема, статтею 6 Статуту залізниць України визначено, що накладна - це основний перевізний документ встановленої форми, оформлений відповідно до цього Статуту та Правил перевезення вантажів, і наданий залізниці відправником разом з вантажем. Накладна є обов'язковою двосторонньою письмовою формою угоди на перевезення вантажу, яка укладається між відправником та залізницею на користь третьої особи-одержувача і супроводжує вантаж до місця призначення.

За приписом абзацу другого частини першої статті 207 Цивільного кодексу України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку.

Використання при вчиненні правочинів, зокрема, електронно-числового підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів (частина третя цієї ж статті).

Статтею 5 Закону України "Про електронні документи та електронний документообіг" передбачено, що електронний документ - це документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа.

Електронний документ може бути створений, переданий, збережений і перетворений електронними засобами у візуальну форму. Візуальною формою подання електронного документа є відображення даних, які він містить, електронними засобами або на папері у формі, придатній для приймання його змісту людиною.

Відповідно до статті 8 Закону юридична сила електронного документа не може бути заперечена виключно через те, що він має електронну форму. Допустимість електронного документа як доказу не може заперечуватись виключно на підставі того, що він має електронну форму.

Правилами оформлення перевізних документів, затвердженими наказом Міністерства транспорту України від 21.11.2000 № 644,зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.2011 за № 765/19503), передбачено, що накладна може оформлятися і надаватися в електронному вигляді (із накладенням електронного цифрового підпису). Порядок здійснення електронного документообігу під час перевезення вантажів залізничним транспортом у внутрішньому сполученні регламентується додатком до договору про організацію перевезень вантажів і проведення розрахунків за перевезення та надані залізницею послуги.

Електронний перевізний документ та його паперова версія мають однакову юридичну силу.

Пунктом 1.2 названих Правил визначено, що для підтвердження приймання вантажу до перевезення один примірник накладної в паперовому вигляді з присвоєним їй номером і датою приймання вантажу надається відправнику. Порядок підтвердження приймання вантажу до перевезення за електронною накладною (із накладенням електронного цифрового підпису) визначається договором між вантажовласником і залізницею.

Аналогічна позиція викладена в Інформаційному листі Вищого господарського суду України від 27.02.2012 №01-06/223/2012.

За таких обставин, за наявності видаткових накладних, складених на паперовому носії та оформлених у належному порядку, дійсність яких не оспорюється, зважаючи на наявні паперові копії залізничних накладних, роздрукованих та засвідчених в установленому законодавством порядку відповідними суб'єктами - учасниками процесу перевезення продукції, посилання відповідача на факт ненадання позивачем накладних у формі електронного документа як на підставу відсутності обов'язку з оплати поставленої продукції судом до уваги не приймається.

Також в матеріалах справи наявний акт звірки взаємних розрахунків між сторонами станом на 01.11.15 р. від 19.11.15 р. підписаний представниками постачальника та покупця, зокрема, головою правління ПАТ «Інвестбудсервіс», який додатково свідчить про підтвердження відповідачем наявності спірної заборгованості за поставлену продукцію в сумі 2 116 026,43 грн.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору № 10сб/02-106 на поставку метанолу технічного від 28.12.12 р. та/або Додаткової угоди № 2 від 10.06.13 р. до нього або їх окремих положень, на яких ґрунтуються позовні вимоги щодо стягнення заборгованості, сторонами не надано.

Суд зазначає, що будь-які заперечення щодо порядку та умов укладення спірного Договору та додаткової угоди на час їх підписання та в процесі виконання, зокрема, в 2013р., на час звернення позивача до Господарського суду міста Києва з даною позовною заявою від 28.01.16р. з боку сторін відсутні.

При цьому судом прийнято до уваги факт звернення відповідача до Господарського суду Луганської області з позовом до позивача про визнання недійсним спірного Договору № 10сб/02-106 на поставку метанолу технічного від 28 грудня 2012 року, копія якого наявна в матеріалах справи, та порушення вказаним судом ухвалою від 29.03.16р. провадження у справі № 913/473/16 по розгляду даного спору, а також застереження Київського апеляційного господарського суду в постанові від 31.05.16 р. у справі № 910/1602/16, яка залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 19.07.16 р., щодо можливості суду першої інстанції під час розгляду даної справи № 910/1602/16 про стягнення заборгованості за поставлену згідно спірного Договору продукцію виходячи з приписів п.1 ч. 1 ст. 83 ГПК України самостійно визнати такий договір недійсним та відповілно відмовити у позові про стягнення боргу.

Так, як вбачається зі змісту наявної в матеріалах справи копії позовної заяви ПАТ «Інвестубдсервіс» до ПАТ «Сєвєродонецьке об'єднання Азот» про визнання недійсним договору поставки, підставами поданого відповідачем позову щодо визнання недійсним спірного Договору у справі № 913/473/16 було укладення останнього керівником ПАТ «Інвестбудсервіс» у 2012 році з перевищенням повноважень без відповідного рішення правління товариства.

Як зазначено в п. 2.3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо, вирішуючи господарський спір, суд встановить, що зміст договору, пов'язаного з предметом спору, суперечить законодавству, чинному на момент укладення договору, він, керуючись пунктом 1 частини першої статті 83 ГПК, вправі за власною ініціативою визнати цей договір недійсним повністю або в певній частині із застосуванням за необхідності й наслідків визнання недійсним нікчемного правочину (абзац другий частини п'ятої статті 216 ЦК України).

Реалізація господарським судом цього права здійснюється незалежно від наявності відповідного клопотання сторони (на відміну від припису пункту 2 частини першої тієї ж статті ГПК).

Рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

В свою чергу суд зауважує, що зазначені обставини щодо невідповідності спірного Договору приписам чинного законодавства внаслідок укладення останнього головою правління відповідача - ПАТ «Інвестбудсервіс» з перевищенням повноважень, за відсутності усних або письмових посилань відповідача на недійсність спірного Договору поставки, не знайшли відображення в наявних матеріалах справи, зокрема, відсутні витребувані судом копії установчих документів та документів, що підтверджують повноваження керівника товариства, які б надавали суду можливість дійти висновку про дотримання/недотримання сторонами під час укладення спірного Договору вимог законодавства, обгрунтованість тверджень відповідача та застосування приписів п. 1 ч. 1 ст. 83 ГПК України тощо.

Отже, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань за Договором № 10сб/02-106 на поставку метанолу технічного від 28 грудня 2012 року у встановлений строк, розмір заборгованості відповідає фактичним обставинам та на момент прийняття рішення доказів погашення заборгованості відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, тому вимога позивача про стягнення з відповідача 2 116 026,43 грн. за вказаним Договором підлягає задоволенню.

Окрім цього суд зазначає, що правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 Цивільного кодексу України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання. Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 Цивільного кодексу України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Аналогічні вимоги містяться і в ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України.

Як вбачається з аналізу ст.ст. 519, 612, 625 Цивільного кодексу України право кредитора вимагати сплату боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних, які не є штрафними санкціями, є способом захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредитору.

Аналогічної правової позиції дотримується Верховний Суд України (постанова від 23.01.12 р. у справі №37/64, постанова від 01.10.14 р. у справі №6-113цс14).

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати за поставлену продукцію у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення 157309,74 грн. процентів річних за період з 28.07.13 р. по 20.01.16 р. та 1 685 962,60 грн. інфляційних нарахувань за період з 28.07.13 р. по 20.01.16 р., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого позивачем розрахунку відповідачем суду не подано.

Згідно п. 3 Постанови № 14 інфляційні нарахування на суму боргу здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Відповідно до п. 1.9 Постанови № 14 день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Згідно листа Верховного Суду України від 03.04.1997 № 62-97 р. при застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс інфляції розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць; тому умовно слід вважати, що сума, яка внесена за період з 01 по 15 число відповідного місяця, наприклад травня, індексується за період з урахуванням травня, а якщо з 16 по 31 число, то розрахунок починається з наступного місяця - червня.

За результатами здійсненої за допомогою системи «ЛІГА» перевірки нарахування позивачем відсотків річних судом встановлено, що заявлений позивачем до стягнення розмір відсотків річних в сумі 157309,74 грн. відповідає вимогам зазначених вище норм цивільного законодавства та умовам Договору і є арифметично вірним, а тому вказані вимоги позивача про стягнення з відповідача відсотків річних в розмірі 157 309,74 грн. підлягають задоволенню.

Розмір інфляційних нарахувань, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору в межах визначеного позивачем періоду становить 1 719 908,07 грн., а отже є більшим, ніж заявлено позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким позивач не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині інфляційних втрат, тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат підлягають задоволенню в сумі, нарахованій позивачем, що складає 1 685 962,60 грн.

Відповідно до п. 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.12 р. №6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, виходячи з того, що позов доведений позивачем, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача.

Керуючись ст. ст. 124, 129 Конституції України, ст. ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В :

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Публічного акціонерного товариства «Інвестбудсервіс» (01010, м. Київ, вулиця Суворова, 4, ) на користь Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке об`єднання «Азот» (93403, Луганська область, м.Сєвєродонецьк, вул. Пивоварова, 5, ) 2 116 026,43 грн. основного боргу, 1 685 962,60 грн. інфляційних нарахувань, 157 309,74 грн. процентів річних та 59 389,48 грн. витрат зі сплати судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Повний текст рішення складено та підписано 21 вересня 2016 року.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М.Селівон