КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 911/970/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Баранця О.М.

суддів: Сітайло Л.Г.

Рябухи В.І.

при секретарі Матюхін І.В.

за участю представників сторін:

від позивача Романенко В.І., Дорогань О.М.;

від відповідача 1 Олексенко А.С.;

від відповідача 2 Табачков В.В.

розглянувши

апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий

дім "Богуславська сільгосптехніка"

на рішення

Господарського суду Київської області

від 09.06.2016 року

у справі № 911/970/16 (суддя Антонова В.М.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий

дім "Богуславська сільгосптехніка"

до 1. Богуславської районної ради;

2. Комунального підприємства Богуславської районної

ради "Богуславтепловодопостачання"

про розірвання договору та стягнення 164 860,91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Київської області від 09.06.2016 року припинено провадження у справі №911/970/16 в частині вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Богуславська сільгосптехніка" до Комунального підприємства Богуславської районної ради "Богуславтепловодопостачання" про стягнення 164860 (сто шістдесят чотири тисячі вісімсот шістдесят гривень) 91 коп. боргу з орендної плати згідно договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015.

В іншій частині позову - відмовлено.

Стягнуто з Комунального підприємства Богуславської районної ради "Богуславтепловодопостачання" (09700, Київська обл., Богуславський район, м. Богуслав, вул. Польова, буд. 46-А; ідентифікаційний код: 33604652) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Богуславська сільгосптехніка" (08800, Київська обл., Миронівський район, автодорога Київ-Знам'янка 111 кілометр + 200 метрів) 2472 (дві тисячі чотириста сімдесят дві гривні) 91 коп. судового збору.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду Товариство з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Богуславська сільгосптехніка" звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області від 09.06.2016 року скасувати частково у частині відмови позовних вимог, щодо розірвання з 26.02.2016 року, договору оперативного лізингу №1 від 12 лютого 2015 року та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Богуславська сільгосптехніка" та розірвати з 26.02.2016 року, договору оперативного лізингу №1 від 12 лютого 2015 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 р. апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Богуславська сільгосптехніка" на рішення Господарського суду Київської області від 09.06.2016 року прийнято до розгляду, порушено апеляційне провадження.

05.09.2016 року від представника відповідача 2 через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

В судове засідання 06.09.2016 року представники відповідача 1 та відповідача 2 не з'явились. Розгляд справи було відкладено на 13.09.2016 року.

Розпорядженням начальника відділу документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду № 09-52/4571/16 від 12.09.2016 р. справу № 911/970/16, у зв'язку із перебуванням судді Пашкіної С.А., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем), у відпустці, відповідно до підпунктів 2.3.25, 2.3.49 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, призначено до повторного автоматизованого розподілу.

Згідно із протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2016 р., справу № 911/970/16 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя: Баранець О.М., судді: Рябуха В.І., Сітайло Л.Г.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються доводи та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне.

Як вбачається з матеріалав даної справи, 12.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Богуславська сільгосптехніка" (орендодавець), Комунальним підприємством "Богуславтепловодопостачання" (орендар) та Богуславською районною радою Київської області (Рада) укладено договір оперативного лізингу №1, згідно якого у порядку та на умовах, визначених договором, орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування теплогенератор твердопаливний водогрійний ТгТ-5,0 (твердопаливний тепловий комплекс ТгТ-5,0) в комплекті з додатковим обладнанням згідно додатку №1 - 1 шт (далі - об'єкт оренди) для виробництва теплової енергії з використанням нетрадиційних або поновлювальних джерел енергії.

Відповідно до п. 3.1 договору орендна плата орендодавцем нараховується тільки в період опалювального сезону. Початок та закінчення опалювального сезону визначаються розпорядженням голови Богуславської районної державної адміністрації.

Згідно п. 3.2 договору за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 86712,50 грн., в тому числі ПДВ 14452,08 грн. за один місяць на опалювальний сезон осінь 2014 - весна 2015 року. В подальшому на кожен наступний опалювальний сезон орендна плата розраховується згідно нових розрахунків, про що укладається відповідна додаткова угода до договору.

Остаточний перерахунок розміру орендної плати проводиться наступного робочого дня після закінчення опалювального сезону з врахуванням індексу інфляції на момент розрахунку.

Пунктом 3.4 договору сторони погодили, що орендна плата сплачується орендарем починаючи з дати початку опалювального сезону, але не раніше дати підписання Акту приймання-передачі об'єкта оренди. Останнім днем сплати орендної плати є дата підписання сторонами акту приймання-передачі при поверненні об'єкта оренди орендодавцеві.

Відповідно до п. 3.6 договору орендна плата сплачується орендарем щомісячно не пізніше 10 числа наступного за звітним місяця на рахунок орендодавця.

Згідно п. 10.1 договору договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 15.04.2025 року. Згідно з частиною третьою статті 631 Цивільного кодексу України умови цього договору застосовуються до відносин між сторонами, які виникли з 01.01.2015 року.

Відповідно до п. 10.5 договору договір може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 Господарського кодексу України.

На виконання умов договору, 12.02.2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Торговий дім "Богуславська сільгосптехніка" (орендодавець), Комунальним підприємством "Богуславтепловодопостачання" (орендар) та Богуславською районною радою Київської області (Рада) складено та підписано акт прийому-передачі об'єкта оренди, згідно якого орендодавець передав, орендар прийняв у тимчасове, строкове, платне користування належний орендодавцю теплогенератор твердопаливний водогрійний ТгТ-5,0 (твердопаливний тепловий комплекс ТгТ-5,0) в комплекті з додатковим обладнанням (об'єкт оренди).

Предметом позову є вимоги про розірвання договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року та про стягнення 164860,91 грн основного боргу.

Станом на дату подачі позову (22.03.2016) відповідач 2 частково не виконав умови договору, не сплатив орендну плату за користування об'єктом оренди, таким чином станом на 22.03.2016 року мав заборгованість у розмірі 164860,91 грн.

Однак, відповідач 2 після звернення позивача з позовом повністю розрахувався по основній заборгованості з орендної плати, а саме 22.03.2016 року відповідач 2 перерахував на рахунок позивача 86712,50 грн боргу та 29.03.2016 року відповідач 2 перерахував 86712,50 грн боргу, що підтверджується копіями виписок по рахунку від 22.03.2016 року та 29.03.2016 року.

Відтак, позивач, враховуючи вищезазначене, звернувся до суду першої інстанції з клопотанням про припинення провадження у справі №911/970/16 в частині стягнення заборгованості у розмірі 164860,91 грн на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Пунктом 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України „Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" № 18 від 26.12.2011р. господарський суд припиняє провадження у справі у зв'язку з відсутністю предмета спору (пункт 1-1 частини першої статті 80 ГПК України), зокрема, у випадку припинення існування предмета спору (наприклад, сплата суми боргу, знищення спірного майна, скасування оспорюваного акта державного чи іншого органу тощо), якщо між сторонами у зв'язку з цим не залишилося неврегульованих питань. Визнання боржником претензії кредитора не є способом припинення зобов'язання і не свідчить про відсутність спору; особа, претензія якої визнана боржником, вправі звернутися до господарського суду з позовом про стягнення визнаної суми коштів. Припинення провадження у справі на підставі зазначеної норми ГПК України можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов цілком обґрунтованого висновку припинити провадження у справі №911/970/16 в частині стягнення заборгованості у розмірі 164860,91 грн на підставі п. 1-1 ч. 1 ст. 80 ГПК України.

Згідно з ч. 2 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Відповідно до ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів даної справи, між сторонами виникли орендні правовідносини.

Частиною першою ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом (абз. 2 ч. 1 ст. 175 ГК України).

Згідно ст. 292 Господарського кодексу України лізинг - це господарська діяльність, спрямована на інвестування власних чи залучених фінансових коштів, яка полягає в наданні за договором лізингу однією стороною (лізингодавцем) у виключне користування другій стороні (лізингоодержувачу) на визначений строк майна, що належить лізингодавцю або набувається ним у власність (господарське відання) за дорученням чи погодженням лізингоодержувача у відповідного постачальника (продавця) майна, за умови сплати лізингоодержувачем періодичних лізингових платежів.

Залежно від особливостей здійснення лізингових операцій лізинг може бути двох видів - фінансовий чи оперативний. За формою здійснення лізинг може бути зворотним, пайовим, міжнародним тощо.

Об'єктом лізингу може бути нерухоме і рухоме майно, призначене для використання як основні фонди, не заборонене законом до вільного обігу на ринку і щодо якого немає обмежень про передачу його в лізинг.

Майно, зазначене в частині першій цієї статті, яке є державною (комунальною) власністю, може бути об'єктом лізингу тільки за погодженням з органом, що здійснює управління цим майном, відповідно до закону.

Не можуть бути об'єктами лізингу земельні ділянки, інші природні об'єкти, а також цілісні майнові комплекси державних (комунальних) підприємств та їх структурних підрозділів.

Перехід права власності на об'єкт лізингу до іншої особи не є підставою для розірвання договору лізингу.

Правове регулювання лізингу здійснюється відповідно до цього Кодексу та інших законів.

Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі).

До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом.

До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом.

Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом.

Згідно ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Пунктом першим статті 193 Господарського кодексу України та статтею 526 Цивільного кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ч. 1 ст. 530 ЦК України).

Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

В обґрунтування заявлених позовних вимог щодо розірвання договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року, позивач зазначав, що оскільки відповідачем 1 не було підписано додаткову угоду №2 до договору на вимогу п. 3.2 договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року, сторонами не було погоджено істотну умову договору, а саме орендну плату на опалювальний сезон 2015-2016 року, відтак, на думку позивача, зазначений договір оперативного лізингу має бути розірваний на підставі ст. 651, 652 Цивільного кодексу України.

Пунктом 3.2 договору сторони погодили, що за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату в розмірі 86712,50 грн, в тому числі ПДВ 14452,08 грн за один місяць на опалювальний сезон осінь 2014 - весна 2015 року. В подальшому на кожен наступний опалювальний сезон орендна плата розраховується згідно нових розрахунків, про що укладається відповідна додаткова угода до договору.

Остаточний перерахунок розміру орендної плати проводиться наступного робочого дня після закінчення опалювального сезону з врахуванням індексу інфляції на момент розрахунку.

01.11.2015 року позивачем було надано відповідачу 1 та відповідачу 2 на підписання 3 примірники Додаткової угоди №2 від 01.11.2015 року до договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року.

Зазначеною додатковою угодою №2 передбачалось, зокрема, погодження розміру орендної плати на опалювальний період 2015-2016 роки.

Так, відповідно до п. 1 додаткової угоди №2 сторони домовились внести зміни до п. 3.2 розділу 3 "Розмір орендної плати та порядок розрахунків" договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року та викласти п. 3.2 в наступній редакції: "Розмір орендної плати за один місяць на опалювальний сезон 2015-2016 р.р. становить 86712,50 грн, в тому числі ПДВ 14452,08 грн, за умови виробництва теплової енергії за допомогою об'єкта оренди до 2000 Гкал на опалювальний період 2015-2016 р.р.

У подальшому на кожен наступний опалювальний сезон орендна плата розраховується згідно нових розрахунків, про що укладається відповідна додаткова угода до договору.

У випадку виробництва теплової енергії за допомогою об'єкта оренди більше ніж 2000 Гкал на опалювальний період відповідного року, розмір орендної плати за 1 Гкал, додатково становить 206,14 грн (при цьому додаткова вартість розраховується лише за Гкал, які перевищують 2000, за відповідний опалювальний період) та оплачується незалежно від розміру орендної плати за один місяць.

У разі зростання індексу інфляції в Україні, розмір місячної орендної плати, що вказаний у п. 3.2 договру, підлягає збільшенню шляхом множення розміру орендної плати на відповідний індекс інфляції підтверджений органом держкомстату України. Зменшення індексу інфляції не тягне за собою зменшення розміру орендної плати."

Крім того, окрім внесення змін до п. 3.2 договору, п. 2 додаткової угоди визначено внесення змін до п. 3.4 та розділу 6 договору, зокрема доповнивши його додатковим пунктом.

Додаткової угодою погоджувався не лише розмір орендної плати на опалювальний сезон 2015-2016 роки, а вносились додаткові умови договору.

Крім того, розмір орендної плати визначений в додатковій угоді №2 становить ту ж суму, що була визначена і в п. 3.2 договору оперативного лізингу.

Зазначену додаткову угоду №2 від 01.11.2015 року було підписано зі сторони позивача, відповідач 1 відмовився від підписання зазначеної додаткової угоди.

З урахуванням того, що Богуславською районною радою, як стороною договору, не підписано додаткову угоду №2 та не запропоновано інших умов для її підписання, 26.02.2016 року ТОВ ТД "Богуславська сільгосптехніка" подав до КП "Богуславтепловодопостачання" та Богуславської районної ради заяву-повідомлення (пропозицію) №140 від 26.02.2016 року, згідно якої просив достроково з 26.02.2016 року розірвати договір оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року та надав для підписання три примірника угоди про розірвання зазначеного договору.

Однак, зазначена пропозиція позивача залишилась без задоволення з боку відповідачів.

Відповідно до ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Згідно ст. 652 ЦК України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов:

1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У разі розірвання договору внаслідок істотної зміни обставин суд, на вимогу будь-якої із сторін, визначає наслідки розірвання договору виходячи з необхідності справедливого розподілу між сторонами витрат, понесених ними у зв'язку з виконанням цього договору.

Зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Відповідно до п. 10.5 договору договір може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 Господарського кодексу України.

Згідно ст. 188 Господарського кодексу України зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором.

Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду.

У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 3 статті 291 Господарського кодексу України визначено договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 783 Цивільного кодексу України наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що укладання додаткових угод з урахуванням п. 3.2 договору фактично є погодженням ціни договору, у вигляді орендної плати, яка є обов'язковою (істотною) умовою договору.

Відтак, на думку позивача, неукладення Додаткової угоди №2 зі сторони відповідача 1 позбавило позивача на те, що він розраховував при укладенні договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року.

Як було встановлено, фактично розмір орендної плати визначений в п. 3.2 договору та п. 1 додаткової угоди №2 є ідентичним і становить 86712,50 грн за один місяць.

Зазначений розмір орендної плати був погоджений згідно договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року, відтак договір містив зазначену істотну умову договору.

Крім того, слід зазначити, що станом на дату прийняття рішення, як було встановлено вище, заборгованість з орендної плати за опалювальний сезон 2015 - 2016 року повністю погашена. При цьому, позивачем було прийнято здійснену відповідачем 2 оплату за оренду за опалювальний сезон 2015-2016 року.

Про погодження вказаної суми також свідчить клопотання позивача (вх. №9305/16 від 28.04.2016) про припинення провадження у справі в частині стягнення 164860,91 грн заборгованості з орендної плати.

Відтак, право позивача на отримання орендної плати у визначеному сторонами розмірі не було порушено.

Сторони досягли згоди щодо розміру орендної плати на опалювальний сезон 2015-2016 роки, що підтверджується виконанням відповідачем 2 зазначеної умови щодо здійснення оплати орендних платежів.

Крім того, слід зазначити, що стаття 652 ЦК України, на підставі якої пред'явлено цей позов, передбачає можливість розірвання договору у зв'язку з істотною зміною обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору. Розірвання договору з цієї підстави на вимогу заінтересованої сторони в судовому порядку можливе за наявності одночасно чотирьох умов, зазначених у ч. 2 ст. 652 ЦК України, а саме:

1) в момент укладення договору сторони керувались тим, що така зміна обставин не настане;

2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися;

3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору;

4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

У відповідності до ст. 124, пунктів 2, 3, 4 частини 2 ст. 129 Конституції України, ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України, основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Частиною 2 ст. 34 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень (ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України).

Відповідно ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин в їх сукупності.

Таким чином, сама істотна зміна обставин не є підставою для розірвання договору. Вимагаючи розірвання договору на цій підставі, позивач, з урахуванням положень ст. 33 ГПК щодо обов'язку доказування, повинен довести, зокрема, впевненість сторін у момент укладення договору в тому, що така зміна обставин не настане.

Однак, позивач не надав належних доказів обґрунтування своїх позовних вимог щодо порушення істотних умов договору, що може призвести до його розірвання.

З огляду на вищезазначене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що позовна вимога про розірвання договору оперативного лізингу №1 від 12.02.2015 року є необґрунтованою та такою що не підлягає задоволенню.

Тож, оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, колегія суддів підтримує висновок суду першої інстанції про припинення провадження та відмову в позові.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

. Рішення Господарського суду Київської області від 09.06.2016 року у справі № 911/970/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

2. Справу № 911/970/16 повернути до Господарського суду Київської області.

3. Копію постанови направити сторонам.

Головуючий суддя О.М. Баранець

Судді Л.Г. Сітайло

В.І. Рябуха