РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2016Справа № 910/12690/16

Господарський суд міста Києва у складі судді Павленка Є.В., за участі секретаря судового засідання Коновалова С.О., розглянувши матеріали справи за позовом публічного акціонерного товариства "МАГАЗИН "КИЯНКА" (далі - Магазин) до товариства з обмеженою відповідальністю "ЄВРОКОСМЕТИКС" (далі - Товариство) про примусове виселення з орендованого приміщення,

за участі представників:

позивача: не з'явились,

відповідача: Лящука О.О., за довіреністю від 21 липня 2016 року № 1,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2016 року Магазин звернувся до Господарського суду міста Києва з вказаним позовом, посилаючись на те, що 1 жовтня 2014 року між ним та Товариством був укладений договір оренди нежитлового приміщення №1/МК-0018 (далі - договір). Оскільки строк дії даної угоди закінчився 30 червня 2016 року, однак відповідач продовжує користуватися нежитловим приміщенням загальною площею 269,00 м2 (далі - об'єкт оренди), яке було передано йому за цим правочином, Магазин, посилаючись на положення статей 319-321, 526, 530, 599, 610, 611, 629 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та норми статей 193, 202, 283 Господарського кодексу України (далі - ГК України), просив виселити відповідача з орендованого майна та повернути його позивачу.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 13 липня 2016 року порушено провадження у справі № 910/12690/16 та призначено її розгляд на 28 липня 2016 року.

28 липня 2016 розгляд у судовому засіданні було оголошено перерву до 1 вересня 2016 року.

31 серпня 2016 року позивач через відділ діловодства та документообігу Господарського суду міста Києва подав заяву про відкладення розгляду справи на іншу дату. В обґрунтування даного клопотання Магазин посилався на перебування його представника в щорічній відпустці.

Однак суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи з огляду на наступне.

Частиною 1 статті 77 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК України) встановлено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Зі змісту даної норми вбачається, що у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника з урахуванням обставин конкретної справи можуть бути відхилені виходячи з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами 1-5 статті 28 ГПК України, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32-34 ГПК України), причому відсутність коштів для оплати послуг представника не може свідчити про поважність причини його відсутності в судовому засіданні.

Аналогічна правова позиція викладена у пункті 3.9.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції".

Слід також зазначити, що відповідно до частини 1 статті 69 ГПК України спір має бути вирішено господарським судом у строк не більше двох місяців від дня одержання позовної заяви.

Частиною 3 даної статті передбачено, що у виняткових випадках за клопотанням сторони, з урахуванням особливостей розгляду спору, господарський суд ухвалою може продовжити строк розгляду спору, але не більш як на п'ятнадцять днів.

Проте ні позивачем, ні відповідачем не було подано суду відповідного клопотання про продовження строку розгляду даного спору. У той же час чергове відкладення розгляду справи може спричинити до виходу за межі встановленого частиною 1 статті 69 ГПК України граничного строку, передбаченого для вирішення цього спору.

За таких обставин, беручи до уваги те, що позивачу надавалось достатньо часу для залучення до розгляду справи інших представників, для висловлення своєї правової позиції по суті спору, подання письмових пояснень та додаткових документів, а також зважаючи, що чергове відкладення розгляду справи спричинить до виходу за межі встановленого статтею 69 ГПК України граничного строку вирішення спору, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні його клопотання про відкладення розгляду справи та необхідність розгляду даної справи відповідно до статті 75 ГПК України за наявними у ній матеріалами без участі представника Магазину.

Представник відповідача у вказаному судовому засіданні надав пояснення, аналогічні тим, що викладені у відзиві на позовну заяву, поданому суду 27 липня 2016 року. В основу заперечень відповідача покладено той факт, що 30 червня 2016 року сторонами було складено та підписано акт приймання-передачі, що свідчить про повернення об'єкта оренди позивачу. Також Товариство зазначило, що воно не займає на даний час спірне приміщення.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій поданих учасниками процесу документів їх оригіналам, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

1 жовтня 2014 року між сторонами було укладено договір, за умовами якого Магазин передав, а Товариство прийняло в тимчасове оплачуване користування об'єкт оренди загальною площею 269,00 м2, що знаходиться за адресою: місто Київ, вулиця Мечникова, 9.

Згідно пункту 1.6 договору об'єкт оренди передавався 1 жовтня 2014 року по акту приймання-передачі.

На виконання вказаної умови договору 1 жовтня 2014 року сторонами складено, підписано та скріплено печатками відповідний акт № 1.

За пунктом 10.2 договору строк оренди закінчувався 30 березня 2016 року. Однак 1 січня 2016 року сторонами було укладено додаткову угоду до договору, якою було продовжено строк оренди до 30 червня 2016 року.

За приписами пункту 9.1 спірного правочину відповідач повинен був передати Магазину об'єкт оренди в день закінчення строку оренди або дострокового припинення цього договору. Передача об'єкта оренди мала бути оформлена актом приймання-передачі.

З матеріалів справи вбачається, що 30 червня 2016 року сторонами було складено, підписано та скріплено печатками обох сторін акт приймання-передачі, відповідно до якого відповідач повернув об'єкт оренди Магазину.

Частинами 1 та 2 статті 509 ЦК України встановлено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Пунктом 1 частини 2 статті 11 ЦК України передбачено, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України).

Статтею 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Частиною 1 статті 283 ГК України передбачено, що за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності. Аналогічна норма закріплена й у статті 759 ЦК України, відповідно до якої за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Договір найму укладається на строк, встановлений договором (частина 1 статті 763 ЦК України).

Згідно з частиною 2 статті 291 ГК України договір оренди припиняється у разі, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

У разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі (частина 1 статті 785 ЦК України).

З наведених норм права вбачається, що за наслідками припинення дії договору орендар зобов'язаний повернути майно у встановленому договором порядку.

Судом встановлено, що на час звернення Магазину з позовом до суду договір припинив свою дію у зв'язку із закінченням строку оренди і спірне приміщення повернуто позивачу. Даний факт підтверджується відповідним актом приймання-передачі № 2 від 30 червня 2016 року, копія якого наявна у матеріалах справи. У той же час позивачем не виконано вимогу суду та не надано належних доказів на підтвердження того, що Товариство на даний час фактично використовує об'єкт оренди. Такі докази відсутні й у матеріалах справи.

Згідно з частиною 1 статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Статтею 33 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

З огляду на вищенаведене та встановлення факту належного виконання відповідачем обов'язку звільнення орендованого майна, позовна вимога позивача про виселення Товариства з займаного приміщення не підлягає задоволенню. Також задоволенню не підлягає вимога позивача про повернення йому спірного приміщення, оскільки на день порушення провадження в даній справі відповідач вчинив відповідну дію, а тому предмет спору в межах даної вимоги відсутній. Якщо предмет спору був відсутній до порушення провадження у справі, то вказана обставина тягне за собою відмову в позові (Аналогічна правова позиція викладена в пункті 4.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 № 18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»). Отже суд дійшов висновку про відмову в задоволенні даного позову в повному обсязі.

За частиною 1 статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору у спорах, що виникають при виконанні договорів, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених вимог.

Виходячи з викладеного та керуючись статтями 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 8 вересня 2016 року

Суддя Є.В. Павленко