ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ДОНЕЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

іменем України

20.09.2016р. Справа №905/2097/16

за позовом Державного підприємства «Підприємство Замкової виправної колонії управління

Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області №58»,

, м.Ізяслав

до відповідача ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвесткомплектенерго»,

, м.Бахмут

про стягнення заборгованості в сумі 858000,00 грн.

Суддя Г.В. Левшина

Представники:

від позивача: ОСОБА_2-по дов.

від відповідача: ОСОБА_3-по дов.

В засіданні суду брали участь:

СУТЬ СПРАВИ:

Державне підприємство «Підприємство Замкової виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області №58», м.Ізяслав, позивач, звернувся до господарського суду Донецької області з позовом до відповідача, ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвесткомплектенерго», м.Бахмут, про стягнення заборгованості в сумі 858000,00 грн.

В обгрунтування своїх вимог позивач посилається на невиконання відповідачем своїх зобовязань за договором №99 від 22.11.2010р. в частині сплати отриманих розєднувачів, а також припущення відповідачем порушення виконання зобовязання зі сплати вартості товару, поставленого за усною домовленістю сторін.

Відповідач в судовому засіданні 29.08.2016р. позовні вимоги не визнав, посилаючись на погашення заборгованості перед позивачем шляхом постачання останньому «лінії».

20.09.2016р. до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідачем заявлено про пропуск позивачем позовної давності.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, господарський суд встановив:

22.11.2010р. між сторонами був підписаний договір №99, за умовами якого позивач (постачальник) зобов'язався виготовити на замовлення відповідача та передати йому у власність, а відповідач прийняти й оплатити продукцію (розєднувачі) в асортименті, кількості та за цінами відповідно накладних.

Загальна сума договору становить 3600000,00 грн. (п.1.2 договору).

Поставка проданої продукції проводиться залізничним або автотранспортом відповідача. Момент поставки являється день відгрузки товару (розділ 2 договору).

Виходячи зі змісту позовної заяви, за договором №99 від 22.11.2010р. позивачем протягом січня-листопада 2011р. було поставлено відповідачу розєднувачі на суму 1752936,01 грн. згідно накладних №4019 від 21.01.2011р., №4020 від 22.01.2011р., №4039 від 01.02.2011р., №4103 від 14.03.2011р., №4129 від 26.03.2011р., №4217 від 17.05.2011р., №4274 від 02.06.2011р., №4277 від 03.06.2011р., №4285 від 06.06.2011р.

Пунктами 4.1 договору №99 від 22.11.2010р. встановлено, що оплата за даним договором проводиться на умовах попередньої оплати продукції, згідно виставленого позивачем рахунка, шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Як вказує позивач, на виконання своїх зобовязань відповідачем протягом січня-листопада 2011р. було перераховано грошові кошти в сумі 822840,00 грн. згідно платіжних доручень №1600 від 29.03.2011р., №1606 від 30.03.2011р., №1628 від 31.03.2011р., №1623 від 31.03.2011р., №1764 від 02.06.2011р., №1763 від 02.06.2011р., №1770 від 03.06.2011р., №1771 від 03.06.2011р., №1772 від 03.06.2011р., №1773 від 03.06.2011р., №1769 від 03.06.2011р., №1767 від 03.06.2011р., №1766 від 03.06.2011р., №1765 від 03.06.2011р.

Крім цього, виходячи зі змісту позовної заяви, згідно усної домовленості сторін, позивачем протягом січня-листопада 2011р. було поставлено відповідачу продукцію та матеріали на суму 104499,20 грн. згідно накладних №4039 від 01.02.2011р., №4103 від 14.03.2011р., №4042 від 02.02.2011р., №5101 від 14.03.2011р., №4371 від 04.07.2011р., №5282 від 18.07.2011р., №5300 від 29.07.2011р.

В свою чергу, відповідачем за накладними №0121/2 від 21.01.2011р., №0121 від 21.01.2011р., №0314/1 від 14.03.2011р., №0411 від 11.04.2011р., №0517/1 від 17.05.2011р., №0602/1 від 02.06.2011р., №0602/2 від 02.06.2011р. поставлено позивачу матеріали на суму 1279039,80 грн.

Вартість вказаних матеріалів сплачена позивачем відповідачу в сумі 758820,00 грн. згідно платіжних доручень №475 від 02.06.2011р., №474 від 02.06.2011р., №494 від 03.06.2011р., №489 від 03.06.2011р., №487 від 03.06.2011р., №486 від 03.06.2011р., №476 від 02.06.2011р.

У грудня 2011р. позивачем було оприбутковано товарно-матеріальні цінності від відповідача на суму 858000,00 грн. згідно усної домовленості сторін, яка в подальшому не була викладена у письмовій формі.

Згідно з ухвалами Хмельницького міськрайонного суду від 11.08.2014р. та від 08.09.2014р. Державною фінансовою інспекцією в Хмельницькій області проведено позапланову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2011р. по 06.08.2014р., за результатами якої складено вимогу «Про усунення порушень, виявлених ревізією» від 14.10.2014р. №22-13-14/7356.

В п.2 даної вимоги зазначено, що по бухгалтерському обліку підприємства не відображено надходження товарно-матеріальних цінностей від відповідача на загальну суму 850000,00 грн., що призвело до безпідставного зменшення станом на 31.12.2011р. дебіторської заборгованості по розрахунках з відповідачем на суму 858000,00 грн.

За таких обставин, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 858000,00 грн.

Відповідач в судових засіданнях позовні вимоги не визнав, посилаючись на відсутність будь-якої заборгованості перед позивачем внаслідок зустрічного постачання товару. Одночасно, у відзиві на позов відповідачем заявлено про пропущення позивачем встановленого строку позовної давності.

Виходячи з принципу повного, всебічного та обєктивного розгляду всіх обставин справи, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню, враховуючи наступне:

Відповідно до ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання згідно із ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, ст.174 Господарського кодексу України виникають, зокрема, з договору та інших правочинів.

Згідно із ст.202 Цивільного кодексу України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Погоджена дія двох або більше сторін є дво- чи багатостороннім правочином.

Як вказувалось вище, 22.11.2010р. між сторонами був підписаний договір №99, за умовами якого позивач (постачальник) зобов'язується виготовити на замовлення відповідача та передати йому у власність, а відповідач прийняти й оплатити продукцію (розєднувачі) в асортименті, кількості та за цінами відповідно накладних.

Загальна сума договору становить 3600000,00 грн. (п.1.2 договору).

Поставка проданої продукції проводиться залізничним або автотранспортом відповідача. Момент поставки являється день відгрузки товару (розділ 2 договору).

Згідно вимог ст.ст.525, 615 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобовязання і одностороння зміна умов договору не допускаються.

За приписом ст.526 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За змістом ст.193 Господарського кодексу України субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Позивачем до матеріалів справи в якості доказів постачання товару відповідачу за договором №99 від 22.11.2010р. додано певні накладні.

При цьому, у позові позивач зазначає про суму поставки товару відповідачу за договором у розмірі 1752936,01 грн. згідно накладних №4019 від 21.01.2011р., №4020 від 22.01.2011р., №4039 від 01.02.2011р., №4103 від 14.03.2011р., №4129 від 26.03.2011р., №4217 від 17.05.2011р., №4274 від 02.06.2011р., №4277 від 03.06.2011р., №4285 від 06.06.2011р.

Проте, як встановлено судом, фактично сума поставки згідно цих накладних становить 1796936,01 грн.

Крім цього, за твердженням позивача, на підставі усної домовленості сторін ним було поставлено відповідачу матеріали згідно накладних №4039 від 01.02.2011р., №4103 від 14.03.2011р., №4042 від 02.02.2011р., №5101 від 14.03.2011р., №4371 від 04.07.2011р., №5282 від 18.07.2011р., №5300 від 29.07.2011р.

Одночасно, постачання за накладними №4039 від 01.02.2011р., №4103 від 14.03.2011р., відбувалось у межах дії договору, як про це стверджував сам позивач.

За накладними №4042 від 02.02.2011р., №5101 від 14.03.2011р., №4371 від 04.07.2011р., №5282 від 18.07.2011р., №5300 від 29.07.2011р. позивач фактично поставив відповідачу матеріали на суму 60499,20 грн., що не відповідає наведеним у позові відомостям.

З урахуванням викладеного, за висновками суду, згідно наданих до матеріалів справи договору №99 від 22.11.2010р. та накладних фактично позивачем було поставлено відповідачу товар та матеріали всього на суму 1857435,21 грн.

Пунктами 4.1 договору №99 від 22.11.2010р. встановлено, що оплата за даним договором проводиться на умовах попередньої оплати продукції, згідно виставленого позивачем рахунка, шляхом банківського переказу грошових коштів на розрахунковий рахунок постачальника.

Тобто, договором №99 від 22.11.2010р. не було передбачено певного строку сплати відповідачем вартості отриманого від позивача товару.

Матеріали справи також не містять доказів узгодження сторонами строку сплати відповідачем вартості отриманих від позивача згідно усної домовленості матеріалів.

Відповідно до частини першої статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Підписання покупцем видаткової накладної, яка є первинним обліковим документом у розумінні Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" і яка відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин, є підставою виникнення обов'язку щодо здійснення розрахунків за отриманий товар. Строк виконання відповідного грошового зобов'язання визначається за правилами, встановленими частиною першою статті 692 Цивільного кодексу України. Отже, якщо інше не встановлено укладеним сторонами договором або актом цивільного законодавства, перебіг строку виконання грошового зобов'язання, яке виникло на підставі договору купівлі-продажу, починається з моменту прийняття товару або прийняття товаророзпорядчих документів на нього.

Викладене відображає правову позицію Вищого господарського суду України, яка доведена у оглядовому листі від 29.04.2013р. N01-06/767/2013 «Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань», інформаційному листі від 17.07.2012р. N01-06/928/2012 «Про практику застосування Вищим господарським судом України у розгляді справ окремих норм матеріального права».

Як встановлено, згідно з наявними у справі платіжними дорученнями на виконання своїх зобовязань перед позивачем відповідачем протягом січня-листопада 2011р. було перераховано грошові кошти в сумі 822840,00 грн. згідно платіжних доручень №1600 від 29.03.2011р., №1606 від 30.03.2011р., №1628 від 31.03.2011р., №1623 від 31.03.2011р., №1764 від 02.06.2011р., №1763 від 02.06.2011р., №1770 від 03.06.2011р., №1771 від 03.06.2011р., №1772 від 03.06.2011р., №1773 від 03.06.2011р., №1769 від 03.06.2011р., №1767 від 03.06.2011р., №1766 від 03.06.2011р., №1765 від 03.06.2011р.

Таким чином, внаслідок проведеної відповідачем оплати залишок заборгованості відповідача перед позивачем дорівнює 1034595,21 грн.

Позивачем до матеріалів справи додано розрахунок позовних вимог (а.с.81), згідно якого станом на 01.01.2011р. наявне сальдо відповідача перед позивачем на суму 326063,05 грн.

Таким чином, за твердженням позивача, за відповідачем рахувалася заборгованість в сумі 1360658,26 грн. (1034595,21 грн.+326063,05 грн.).

Протягом січня-листопада 2011р., за твердженням позивача, на підставі усної домовленості відповідачем позивачу було поставлено матеріали на суму 12799039,80 грн. згідно накладних №0121/2 від 21.01.2011р., №0121 від 21.01.2011р., №0314/1 від 14.03.2011р., №0411 від 11.04.2011р., №0517/1 від 17.05.2011р., №0602/1 від 02.06.2011р., №0602/2 від 02.06.2011р.

Платіжними дорученнями №475 від 02.06.2011р., №474 від 02.06.2011р., №494 від 03.06.2011р., №489 від 03.06.2011р., №487 від 03.06.2011р., №486 від 03.06.2011р., №476 від 02.06.2011р. позивачем було перераховано відповідачу грошові кошти в сумі 758820,00 грн., внаслідок чого решта заборгованості позивача перед відповідачем становить 520219,80 грн.

22.08.2016р. позивачем на адресу відповідача направлено заяву №3919 про зарахування зустрічних однорідних вимог, якою зараховано зустрічні однорідні вимоги на суму 520219,80 грн.

Відповідно до ст.601 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється зарахуванням зустрічних однорідних вимог, строк виконання яких настав, а також вимог, строк виконання яких не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги.

Зарахування зустрічних вимог може здійснюватися за заявою однієї із сторін.

Виходячи із досліджених матеріалів та обставин справи, позивач мав грошове зобовязання перед відповідачем в сумі 520219,80 грн. Позивачем вказані обставини не заперечуються та визнаються. В свою чергу, відповідач також мав заборгованість перед позивачем на суму 520219,80 грн.

Тобто, матеріалами справи підтверджується, що у сторін виникли грошові зобовязання, які є однорідними, зустрічними, строк виконання яких настав.

Відповідно до ст.602 Цивільного кодексу України не допускається зарахування зустрічних вимог, зокрема, у разі спливу позовної давності. Тобто, припинятися зарахуванням може тільки зобов'язання, забезпечене судовим захистом, отже, не дозволяється зараховувати вимоги, по яких сплили строки позовної давності.

Проте, вимоги сторін одна до одної щодо заборгованості в сумі 520219,80 грн. не є предметом розгляду у цій справі.

Зокрема, як вказувалось вище, позивачем заявлені позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в сумі 858000,00 грн. Тобто, позивач скористався своїм правом на стягнення з відповідача заборгованості в сумі 858000,00 грн., яка входила до загальної суми заборгованості відповідача перед позивачем за поставлений товар після проведених оплат та зустрічних поставок у розмірі 1360658,26 грн.

При цьому, як зазначає сам позивач у своїй заяві про зарахування, залишок заборгованості відповідача дорівнює 840438,46 грн. (1360658,26 грн. 520219,80 грн.).

Як наслідок, відповідно до п.1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України провадження по справі в частині вимог про стягнення заборгованості в сумі 17561,54 грн. (858000,00 грн. заявлена сума позовних вимог 840438,46 грн. залишок заборгованості, за твердженням позивача,) підлягає припиненню за відсутністю предмету спору.

Щодо решти позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 840438,46 грн. суд зазначає наступне:

Згідно із ст.129 Конституції України однією з засад судочинства є змагальність.

За змістом ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України встановлений принцип господарського судочинства, згідно з яким кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обґрунтування своїх вимог або заперечень.

Таким чином, змагальність полягає в тому, що сторони у процесуальній формі доводять перед судом свою правоту, за допомогою доказів переконують суд у правильності своєї правової позиції.

При цьому, принцип змагальності вимагає від сторін ініціативи та активності в реалізації їхніх процесуальних прав.

З урахуванням викладеного, посилаючись суду на певні обставини згідно норм ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України саме позивач має довести наявність цих обставин певними доказами.

За приписом ст.32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів; поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст.34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За висновками суду, позивачем відповідних належних доказів правомірності нарахування та предявлення до стягнення з відповідача грошових коштів в сумі 326063,05 грн. всупереч ст.ст.4-3, 33 Господарського процесуального кодексу України до матеріалів справи не надано.

Документи, які підтверджують підстави для нарахування даної суми, за поясненнями позивача, знищені.

При цьому, вказаний розрахунок також не містить у собі посилань на первісні документи, за якими виникла заборгованість, внаслідок чого суд позбавлений можливості встановити, звідки виникло таке сальдо та правомірність нарахування даної суми, внаслідок чого позов в цій частині вимог підлягає залишенню без задоволення.

Одночасно, щодо решти позовних вимог про стягнення заборгованості в сумі 514375,41 грн. суд виходить з наступного:

Згідно із статтею 256 Цивільного кодексу України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України).

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

За змістом ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Як вказувалось судом вище, відповідач мав сплатити вартість отриманого від позивача товару в день його прийняття.

Як наслідок, позивач дізнався про порушення відповідачем свого права на отримання винагороди за поставлену продукцію відповідно, починаючи з 21.01.2011р. та закінчуючи 29.07.2011р., у звязку з чим право позивача на відповідний позов виникло з наступного дня після передання товару відповідачу.

Виходячи з того, що позовна заява направлена до суду 30.06.2016р. (згідно експрес-накладної №13331), судом встановлено, що позивачем порушений встановлений ст.257 Цивільного кодексу України трирічний строк позовної давності за вимогами про стягнення заборгованості в сумі 514375,41 грн.

За приписом п.5 ст.267 Цивільного кодексу України суд може поновити пропущений строк позовної давності, якщо визнає поважними причини пропуску такого строку. В такому випадку порушене право підлягає захисту.

При цьому, поважними причинами є такі обставини, які роблять своєчасне предявлення позову до суду неможливим або ускладненим.

Позивачем в судовому засіданні 20.09.2016р. заявлене клопотання про поновлення строків позовної давності у звязку з вилученням документів Прокуратурою Хмельницької області.

Проте, за висновками суду, виходячи зі змісту листа від 13.05.2014р. №06/3-1656-14 Прокуратури Хмельницької області відсутні відомості щодо вилучення документів, що стосувалися саме договору №99 від 22.11.2010р. та відповідних накладних. Одночасно, супровідний лист позивача від 13.05.2014р. №1848 також не містить у собі відомостей щодо направлення на адресу прокуратури саме цих документів. Крім цього, таке вилучення відбувалося ще у 2014р., в той час як правовідносини між сторонами виникли ще у 2011р.

Наявності поважних причин пропуску позивачем встановленого трирічного строку позовної давності на звернення до суду з відповідними вимогами судом не встановлено.

При цьому, посилання позивача як на доказ переривання строку позовної давності на платіжні доручення за лютий-квітень 2013р. суд до уваги не приймає.

Так, відповідно до ст.264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Згідно з приписами п.4.4.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року N10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 Цивільного кодексу України) господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: зокрема, підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір.

Як встановлено, згідно графи «Призначення платежу» наданих позивачем платіжних доручень визначено «за медно-контактну групу РД 351000 згідно рахунку за 2013р.», в той час як предметом розгляду у цій справі є стягнення заборгованості за поставлені розєднувачі у 2011р. При цьому, вказані платежі здійснені відповідачем у 2013р. Сам позивач, здійснюючи розрахунок позовних вимог не приймав до уваги ці платежі відповідача.

Будь-яких доказів наявності з боку відповідача дій, які б свідчили про визнання боргу або іншого обовязку, позивачем до матеріалів справи не надано.

Згідно із п.4 ст.267 Цивільного кодексу України закінчення строку позовної давності до предявлення позову є підставою для відмови в позовних вимогах.

Враховуючи вищевикладене, вимоги позивача в частині стягнення з відповідача заборгованості в сумі 514375,41 грн. підлягають залишенню без задоволення.

Судовий збір підлягає розподілу між сторонами пропорційно.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.4-3, 33, 43, 44, 49, 82-85, п.1-1 ст.80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд,

ВИРІШИВ:

Припинити провадження по справі №905/2097/16 в частині вимог Державного підприємства «Підприємство Замкової виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області №58», м.Ізяслав до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвесткомплектенерго», м.Бахмут про стягнення заборгованості в сумі 17561,54 грн.

Відмовити повністю в задоволенні позовних вимог Державного підприємства «Підприємство Замкової виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області №58», м.Ізяслав до ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвесткомплектенерго», м.Бахмут про стягнення заборгованості в сумі 840438,46 грн.

Стягнути з ОСОБА_1 з обмеженою відповідальністю «Інвесткомплектенерго» (84500 Донецька область, м.Бахмут, вул.Чайковського, 87/19, ) на користь Державного підприємства «Підприємство Замкової виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України у Хмельницькій області №58» (30300 Хмельницька область, м.Ізяслав, вул.Гагаріна, 2, ) судовий збір в сумі 263 грн. 84 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В судовому засіданні 20.09.2016р. оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Повний текст рішення підписано 20.09.2016р.

Суддя Г.В. Левшина