КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 910/5291/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від позивача: Пустова О.А. - представник

від відповідача: Дяченко Т.В. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною "Укрекоресурси"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 23.06.2016р.

у справі № 910/5291/16 ( суддя І.В. Усатенко)

за позовом Підприємства з іноземними інвестиціями "Іст Болт Україна"

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною "Укрекоресурси"

про стягнення 23588,37 грн.

ВСТАНОВИВ:

Підприємство з іноземними інвестиціями "Іст Болт Україна" звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною "Укрекоресурси" про стягнення 23588,37 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору № 05/00889/ІМ-00 від 26.09.2013 ним перераховано надмірно кошти у сумі 16393,50 грн., які відповідач на звернення позивача не повернув, у зв'язку з чим утворилась заборгованість, яку позивач просить повернути у судовому порядку з урахуванням пені, 3% річних та втрат від інфляції.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 23.06.2016 р. по справі № 910/5291/16 позовні вимоги задоволено частково. На підставі рішення суду з відповідача на користь позивача підлягає стягненню боргу в розмірі 15401 грн. 86 коп. та судовий збір в розмірі 899 (чотири тисячі сто сорок) грн. 76 коп. В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач, не погодившись з прийнятим рішенням, звернувся до суду з апеляційною скаргою просить оскаржуване рішення скасувати, у задоволенні позову відмовити повністю, посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права та неповне з»ясування обставин справи, що призвело до прийняття рішення, що суперечить чинному законодавству України.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що місцевий суд дійшов помилкового висновку про те, що укладеним між сторонами договором не було передбачено здійснення попередньої оплати за ще ненадані послуги, а підставою для надання послуг з утилізації тари та пакувальних матеріалів та відповідно і їх оплати являлась заповнена позивачем відомість. Всі надані відповідачем послуги були оплачені в повному обсязі.

Крім того, апелянт звертає увагу суду на те, що договір у судовому порядку недійсним не визнавався, у передбачений законодавством або умовами договору спосіб не розривався, заяв про відсутність наміру продовження його дії від позивача на адресу відповідача не надходило, а отже, договір на сьогоднішній день є чинним і відповідач має всі належні підстави для виконання своїх зобов 'язань перед позивачем за договором.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представника позивача та відповідача, колегія встановила наступне.

26.09.2013 між Державним підприємством з питань поводження з відходами як вторинною сировиною (ДП "Укрекоресурси") (виконавець) та Підприємством з іноземними інвестиціями "Іст Болт Україна" (замовник) укладено договір № 05/00889/ІМ-00, з метою створення умов для організації збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини, а також зменшення негативного впливу відходів на довкілля, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 915 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" із змінами та доповненнями. Предметом якого є надання послуг з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів імпортованої продукції на умовах і за тарифами, визначеними Постановою № 915 зі змінами та доповненнями. Кошти, що надходять як плата за послуги, відповідно до Постанови № 915 зараховуються на спеціальний рахунок в Державному казначействі України і використовуються в порядку та за напрямками, визначеними Кабінетом Міністрів України згідно Постанови КМУ від 20.01.2010 № 39 "Про затвердження порядку використання коштів, що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних пакувальних матеріалів і тари".

Відповідно до п.2.1.2. укладеного договору виконавець зобов'язується за підсумками кожного місяця, відповідно до сплачених сум, зазначених у відомостях "Про облік та розрахунок тари і пакувальних матеріалів, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі порту", надати акт про надання послуг.

Згідно п. 2.3.1, 2.3.3 договору замовник зобов'язується надати виконавцю, відомість "Про облік та розрахунок тари і пакувальних матеріалів, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту" (відомість) по кожній партії ввезеного товару з визначенням виду та кількості тари і пакувальних матеріалів, що заповнюється відповідно до вантажно-митної декларації, інвойсу чи інших товаросупровідних документів. Оплатити послуги виконавця, визначені у п. 1.1 договору, до закінчення митного оформлення у відповідності з обсягом, зазначеним замовником у відомості, згідно з тарифами, наведеними нижче та затвердженими пунктом 2 постанови № 915 зі змінами та доповненнями, здійснивши оплату у порядку та строки, передбачені п. 5.1 та п. 5.2 цього договору.

Ціна договору складається із сум, зазначених у відомостях, наданих замовником, які є невід'ємною частиною цього договору. Загальна сума з врахуванням даних по кожній відомості, підтверджується щомісячно актом виконавця. Замовник зобов'язується здійснити оплату послуг виконавця шляхом перерахування коштів на його спеціальний рахунок у Державному казначействі України. У платіжному документі замовник зобов'язаний вказати номер та дату договору. Обов'язок по здійсненню розрахунків за цим договором виникає у замовника стосовно надання послуг щодо тари і пакувальних матеріалів з-під імпортованої продукції - на момент митного оформлення, незалежно від термінів надання виконавцем акту (п. 4.1, 5.1, 5.2 договору).

До матеріалів справи надано платіжні доручення на підтвердження факту перерахування коштів позивачем на рахунок відповідача: № 4641 від 25.09.2013 на суму 1,17 грн., № 4145 від 09.08.2013 на суму 132,00 грн., № 4142 від 09.08.2013 на суму 132,00 грн., № 4746 від 03.10.2013 на суму 17,01 грн., № 4776 від 07.10.2013 на суму 95,76 грн., № 5810 від 14.01.2014 на суму 0,64 грн., № 5847 від 17.01.2014 на суму 16,92 грн., № 5924 від 23.01.2014 на суму 0,76 грн., № 5934 від 23.01.20145 на суму 0,76 грн., № 5958 від 27.01.2014 на суму 95,00 грн., № 6044 від 04.02.2014 на суму 8,64 грн., № 6588 від 25.03.2014 на суму 1,56 грн., № 6814 від 14.04.2014 на суму 211,20 грн., № 6896 від 22.04.2014 на суму 0,78 грн., № 6904 від 23.04.2014 на суму 158,40 грн., № 7145 від 15.05.2014 на суму 14,75 грн., № 7161 від 16.05.2014 на суму 53,52 грн., № 7263 від 27.05.2014 на суму 84,00 грн., № 7264 від 27.05.2014 на суму 36,72 грн., № 7952 від 14.07.2014 на суму 108,79 грн., № 7997 від 17.07.2014 на суму 158,88 грн., № 8043 від 21.07.2014 на суму 105,60 грн., № 8127 від 28.07.2014 на суму 2,74 грн., № 8222 від 05.08.2014 на суму 125,38 грн., № 8520 від 21.08.2014 на суму 7,30 грн., № 8548 від 22.08.2014 на суму 15000,00 грн., № 8549 від 22.08.2014 на суму 3,36 грн., № 8934 від 19.09.2014 на суму 0,76 грн., № 9158 від 03.10.2014 на суму 0,69 грн., № 9338 від 15.10.2014 на суму 5,04 грн., № 10365 від 23.12.2014 на суму 158,40 грн., № 10436 від 26.12.2014 на суму 125,38 грн., № 10711 від 26.01.2015 на суму 9,30 грн., № 10737 від 28.01.2015 на суму 12,60 грн., № 11414 від 20.03.2015 на суму 3,97 грн., № 11416 від 20.03.2015 на суму 38,78 грн. Згідно вказаних платіжних доручень позивач перерахував відповідачу грошові кошти у сумі 16928,56 грн. Вказана сума перерахованих коштів підтверджується також долученими до матеріалів справи банківськими виписками по рахунках.

До матеріалів справи надано копії актів про надання послуг на підтвердження факту надання послуг: № 5-191/10/13 від 31.10.2013 на суму 113,94 грн., № 5-182/1/14 від 31.01.2014 на суму 0,64 грн., № 5-181/1/14 від 31.10.2014 на суму 0,76 грн., № 5-307/2/14 від 28.02.2014 на суму 121,32 грн., № 5-112/3/14 від 31.03.2014 на суму 1,56 грн., № 5-242/4/14 від 30.04.2014 на суму 370,38 грн., № 5-104/5/14 від 30.05.2014 на суму 180,23 грн., № 5-87/6/14 від 30.06.2014 на суму 0,25 грн., № 5-111/7/14 від 31.07.2014 на суму 376,01 грн., № 5-92/8/14 від 29.08.2014 на суму 136,04 грн., № 5-103/9/14 від 30.09.2014 на суму 0,76 грн. Також позивач надав до матеріалів справи відомості про облік та розрахунок тари і пакувальних матеріалів, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту: від 07.10.2014 на суму 0,25 грн., від 07.10.2014 на суму 0,44 грн., від 22.10.2014 на суму 5,04 грн., від 25.12.2014 на суму 158,40 грн., від 07.01.2015 на суму 9,30 грн., від 02.02.2015 на суму 12,60 грн., від 24.03.2015 на суму 38,78 грн. Акти та відомості додані до матеріалів справи підтверджують надання послуг відповідачем на суму 1526,70 грн.

Сторони договору погодили, що договір набирає чинності з моменту підписання його сторонами і діє до 30.09.2014. У разі відсутності письмових заяв сторін про розірвання договору за 2 місяці до закінчення терміну дії зазначеного в. п. 11. Договору, договір вважається пролонгованим на той же строк і на тих же умовах. (п. 11.1, 11.2 договору).

30.09.2014 Додатковою угодою № 1 до договору № 05/00889/ІМ-00 від 26.09.2013 сторони продовжили строк дії договору до 30.09.2015.

11.06.2015 позивач звернувся до відповідача з листом № 109, в якому просив повернути кошти у сумі 15000,00 грн.. у зв'язку з надмірно перерахованими коштами, а залишок 1393,50 грн. вважати передоплатою, однак докази направлення зазначеного листа відповідачу суду не надано.

Позивач зазначає, що з моменту направлення вищезазначеної претензії більше не замовляв у відповідача послуги, однак відповідач відповідь на претензію не надав, грошові кошти не повернув.

26.02.2016 позивач звернувся до відповідача з претензією, в якій повідомив повторно про відсутність наміру користуватись послугами відповідача та просив повернути переплачену суму у розмірі 16393,50 грн., а також суму інфляційних втрат 521,19 грн. та 3% річних за користування чужими коштам, що загалом складає 17 275, 80 грн. Одночасно позивач повідомив про те, що буде змушений звернутись до суду за захистом свого порушеного права (т. 1 а. с. 25-28).

Крім того, позивач надав до матеріалів справи лист від 09.07.2015, в якому повідомляв про небажання пролонгувати договір № 05/00889/ІМ-00 від 26.09.2013, про його розірвання з 30.09.2015 та необхідність повернути надмірно сплачені кошти ( т.1, а. с. 200). Однак суду не надано доказів направлення вказаного листа відповідачу, крім того відповідач заперечує факт отримання повідомлення про припинення дії договору, а тому колегія не приймає до уваги вказаний лист у якості належного доказу повідомлення про припинення дії договору.

Оскільки відповідач заперечень на претензії позивача не надав, грошові кошти не повернув, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з урахуванням індексу інфляції, а також про стягнення пені та 3% річних, що за розрахунком позивача складає 23 588, 37 грн.

Відповідно до ч.1 статті 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч.1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частина 2 статті 509 ЦК України передбачає, що зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно п.1 ч. 2 статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 901 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Отже, укладений позивачем і відповідачем договір за своєю правовою природою є договором надання послуг.

Відповідно до частини першої статті 903 ЦК України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Частиною другою статті 903 ЦК України встановлено, що у разі неможливості виконати договір про надання послуг, що виникла не з вини виконавця, замовник зобов'язаний виплатити виконавцеві розумну плату. Якщо неможливість виконати договір виникла з вини замовника, він зобов'язаний виплатити виконавцеві плату в повному обсязі, якщо інше не встановлено договором або законом.

Позивачем надано до матеріалів справи акт звірки взаємних розрахунків станом на 04.06.2015 ( а.с. 23) відповідно до якого заборгованість на користь позивача становить 16393,50 грн. Однак зазначений акт не первинним документом, а тому у якості належного доказу колегією не приймається.

Як правильно встановлено місцевим господарським судом, з матеріалів справи, а саме платіжних доручень, банківських виписок, актів та відомостей вбачається, що позивач перерахував відповідачу грошові кошти у сумі 16928,56 грн., а відповідач надав послуг на суму 1526,70 грн. Таким чином, позивачем було надмірно сплачено відповідачу 15 401,86 грн.

Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Пунктом 6 розділу 14 Угоди про коаліцію депутатських фракцій "Європейська Україна" передбачено збільшення частки утилізації твердих побутових відходів, їх максимального повторного залучення у господарський оборот як вторинних ресурсів. Надання повноважень органам місцевого самоврядування на встановлення тарифів на послуги з перероблення та захоронення побутових відходів; (1 кв. 2015). Запровадження принципу "поновної відповідальності виробника товарів в тарі та упаковці" за утилізацію відходів тари та упаковки відповідно до вимог Директив ЄС та створення прозорого механізму фінансування виробниками товарів в тарі та упаковці утилізації тари та упаковки; (протягом 2015 року). Забезпечення дотримання вимог Директив ЄС про полігони відходів в системі ціноутворення на захоронення відходів.

Наказом Міністерства екології та природних ресурсів України від 27.03.2015 № 98 затверджено план заходів Мінприроди з виконання Програми діяльності Кабінету Міністрів України та Стратегії сталого розвитку "Україна - 2020" у 2015 році доручено Департаменту дозвільно-ліцензійної діяльності та регуляторної політики, Департаменту правової та міжнародної діяльності до 30.04.2015: розроблення та подання Кабінетові Міністрів України проекту постанови Кабінету Міністрів України щодо визнання такими, що втратили чинність постанов Кабінету Міністрів України від 26 липня 2001 р. № 915 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини", від 20 січня 2010 р. № 39 "Про затвердження Порядку використання коштів, що надходять як плата за послуги з організації збирання, заготівлі та утилізації використаних пакувальних матеріалів і тари" і від 17 вересня 2002 р. № 1393 "Про затвердження Статуту Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною та складу його наглядової ради"; скасування спільного наказу Мінекономрозвитку, Мінприроди та Держмитслужби від 30 липня 2009 р. № 789/414/709 "Про затвердження Порядку здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі і пакувальних матеріалах".

Постановою Кабінету Міністрів України від 26.07.2001 № 915 "Про впровадження системи збирання, заготівлі та утилізації відходів як вторинної сировини" в редакції від 17.09.2011 (постанова втратила чинність) затверджено тарифи на послуги із збирання, заготівлі та утилізації використаної тари та пакувальних матеріалів. Зазначені тарифи вводяться в дію після затвердження порядку збирання, заготівлі та утилізації використаної тари і пакувальних матеріалів та порядку здійснення контролю за тарою і пакувальними матеріалами, у якій надходять імпортні товари, що підлягають митному оформленню в режимі випуску у вільний обіг на території України, і застосовуються до загального обсягу тари і пакувальних матеріалів, яка використовується для пакування, перевезення, у тому числі у разі імпортування продукції в тарі і пакувальних матеріалах.

Пунктом 5 Постанови № 915 установлено, що підприємства, установи та організації усіх форм власності, які використовують в Україні тару і пакувальні матеріали або імпортують їх разом з продукцією, зобов'язані:

самостійно з дотриманням вимог законодавства забезпечити приймання та утилізацію використаних тари і пакувальних матеріалів відповідно до встановлених пунктом 3 цієї постанови мінімальних норм утилізації або укласти з Компанією договори про організацію їх збирання, заготівлі та утилізації з оплатою послуг за тарифами, затвердженими пунктом 2 цієї постанови;

забезпечити виконання встановлених пунктом 3 цієї постанови норм утилізації, незалежно від того, самостійно чи на підставі укладених договорів вони здійснюють збирання і заготівлю використаних тари і пакувальних матеріалів;

подавати щороку до 10 грудня територіальним органам Міністерства охорони навколишнього природного середовища інформацію про обсяги використаних ними тари і пакувальних матеріалів.

Пунктом 6. Постанови № 915 зобов'язано Міністерство економіки а) за погодженням з Антимонопольним комітетом розробити та затвердити у місячний термін: порядок збирання, заготівлі та утилізації використаної тари і пакувальних матеріалів.

Згідно п. 9 Постанови № 915 Міністерству охорони навколишнього природного середовища здійснювати контроль за виконанням вимог цієї постанови підприємствами, установами та організаціями всіх форм власності, які використовують тару і пакувальні матеріали для пакування, транспортування продукції або імпортують продукцію в тарі і пакувальних матеріалах.

Наказом Міністерства економіки та Міністерства охорони навколишнього природного середовища України, та Державної митної служби від 30.07.2009 № 789/414/709, який втратив чинність 04.12.2015 затверджено Порядок здійснення митного оформлення імпортних товарів у тарі та пакувальних матеріалах. Вказаним порядком було зобов'язано одержувача (імпортера) товарів складати відомість, підставою для складання відомості являвся договір з організації збирання, заготівлі та утилізації тари і пакувальних матеріалів з Компанією або за наявності підтверджуючих документів щодо самостійного приймання та утилізації використаних тари і пакувальних матеріалів. Відомість складалась у формі, що являється додатком № 1 до Порядку.

Як вбачається з матеріалів справи, договір № 05/00889/ІМ-00 від 26.09.2013 був укладений сторонами на виконання вимог Постанови № 915 та Наказу № 789/414/709, які втратили чинність. Договором чітко встановлено, що обов'язок по оплаті послуг відповідача у позивача виникає на підставі відомостей, що оформляються позивачем при митному оформленні імпортованого товару. Отже з втратою чинності вище вказаними документами у позивача відсутня можливість заповнити відомість у формі та в порядку, передбаченому договором, оскільки законодавство, якими було обумовлений порядок складання відомості та її форма, втратили чинність, як втратили чинність і тарифи (ціна послуг), визначені сторонами в договорі на підставі діючого на дату укладання договору законодавства (Постанова №915), та які були обов'язковими для сторін договору.

Договором між сторонами не було передбачено здійснення попередньої оплати за ще ненадані послуги. Підставою для надання послуг з утилізації тари та пакувальних матеріалів, а відповідно і їх оплати являлась заповнена позивачем відомість. Всі надані відповідачем послуги були оплачені в повному обсязі.

Чинність договору та його умови є обов'язковими для сторін, однак, права та обов'язки виникають виключно в порядку, обумовленому договором, та не передбачає обов'язок позивача перераховувати кошти відповідачу всупереч умовам договору, за послуги, які позивач не замовляв (відомість відсутня) і не отримав, як і не зобов'язує позивача отримувати у відповідача послуги, в порядку та за ціною, що були обов'язковими в силу законодавства, яке втратило чинність. Відповідно, обов'язковість отримання послуг саме від відповідача на умовах договору порушує право позивача на свободу конкуренції та господарської діяльності. За таких обставин кошти у сумі 15401,86 грн. сплачені позивачем безпідставно відповідачу і не в порядку договірного виконання.

Стаття 1212 Цивільного кодексу України регулює випадки набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав.

Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв'язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.

Зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 Цивільного кодексу України).

Об'єктивними умовами виникнення зобов'язань iз набуття, збереження майна без достатньої правової підстави виступають:

1) набуття або збереження майна однiєю особою (набувачем) за рахунок iншої (потерпілого);

2) шкода у вигляді зменшення або незбiльшення майна у iншої особи (потерпілого);

3) обумовленість збільшення або збереження майна на стороні набувача шляхом зменшення або вiдсутностi збільшення на стороні потерпілого; 4) вiдсутнiсть правової підстави для вказаної зміни майнового стану цих осіб.

За змістом частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.

Вiдповiдно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 11, частин першої та другої статті 509 Цивільного кодексу України цивiльнi права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогiєю породжують цивiльнi права та обов'язки.

До підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, належать договори та iншi правочини. Зобов'язанням є правовiдношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися вiд певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Зобов'язання повинно виконуватися належним чином вiдповiдно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства, а за вiдсутноcтi таких умов та вимог цього Кодексу, інших aктiв цивільного законодавства - вiдповiдно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно із частиною першою статті 177 Цивільного кодексу України об'єктами цивільних прав є, зокрема, речі, у тому числі гроші.

Під вiдсутнiстю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.

Загальна умова частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов'язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зi сторін у зобов'язанні підлягає поверненню iншiй стороні на пiдставi статті 1212 Цивільного кодексу України тільки за наявності ознаки безпiдставностi такого виконання.

Якщо ж зобов'язання не припиняється з підстав, передбачених статтями 11, 600, 601, 604 - 607, 609 Цивільного кодексу України, до моменту його виконання, таке виконання має правові підстави (підстави, за яких виникло це зобов'язання). Набуття однією зі сторін зобов'язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов'язання не є безпідставним.

Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 Цивільного кодексу України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку, що відповідач набув грошові кошти у сумі 15401,86 грн. безпідставно, а тому підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Отже вказаною статтею передбачена можливість стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат за прострочення саме грошового зобов'язання.

Стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, оскільки відповідні дії вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав - повернення безпідставно набутого.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав. ( п.5.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013р. «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань»)

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги про необґрунтованість висновку Господарського суду міста Києва стосовно підстави для оплати за надані послуги, якою є відомість, оскільки умовами укладеного між позивачем та відповідачем договору встановлено, що підставою для сплати позивачем за надані послуги та підставою для складання відповідачем акту приймання послуг була саме відомість «Про облік та розрахунок тари та пакувальних матеріалів, у яких надходять товари, що підлягають митному оформленню в режимі імпорту».

Посилання апелянта на помилковість висновку місцевого господарського суду про безпідставне набуття відповідачем коштів у сумі 15401,86 грн., колегія не приймає їх до уваги, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до умов п.5.2. договору обов'язок по здійсненню розрахунків за цим договором виникає у замовника стосовно надання послуг щодо тари і пакувальних матеріалів з-під імпортованої продукції - на момент митного оформлення, незалежно від термінів надання виконавцем акту. Таким чином, позивач повинен був сплачувати грошові кошти наперед.

За результатами взаємодії сторін за договором позивачем було здійснено переплату, яка станом на 04.06.2015 становила 15 401 грн. 86 коп. та не могла бути підтверджена відомостями, оскільки Постанова № 915 якою було зобов'язано позивача укласти договір з відповідачем та якою були затверджені тарифи на оплату таких послуг, втратила чинність 18.03.2015 на підставі Постанови КМУ № 128.

Враховуючи вищенаведене, колегія зазначає, що позивач не мав права перераховувати кошти відповідачу всупереч умовам договору, за послуги, які позивач не замовляв, а місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що відповідач набув кошти у сумі 15401 грн. 86 коп. безпідставно.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковим.

Відповідно до ст. ст. 33, 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що доводи викладені в апеляційній скарзі не спростовують правильності висновків господарського суду першої інстанції та не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого суду.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною "Укрекоресурси" на рішення Господарського суду м. Києва від 23.06.2016р. у справі № 910/5291/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 23.06.2016р. у справі № 910/5291/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/5291/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська