КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа№ 910/9189/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Мальченко А.О.

суддів: Жук Г.А.

Дикунської С.Я.

при секретарі судового засідання Білак В.Ю.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал»

на рішення Господарського суду міста Києва

від 02.06.2016

у справі № 910/9189/16 (суддя Курдельчук І.Д.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал»,

до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України»,

про визнання договору частково недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: Васильченко Л.І. - представник (довіреність №б/н від 15.02.2016);

від відповідача: Аргат Т.В. - представник (довіреність № 19/3-02/153 від 19.11.2015),

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал» (надалі - ТОВ «Терра Капітал», позивач) звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» (надалі - АТ «Ощадбанк», відповідач) про визнання недійсним пункту 1.2. договору у зв'язку з недодержанням сторонами під час його укладення вимог, необхідних для його чинності, встановлених частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.06.2016 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішенням суду, Товариство з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким позов задовольнити повністю.

Апеляційну скаргу мотивовано тим, що рішення судом першої інстанції прийняте з неповним з'ясуванням обставин, що мають значення для справи, неправильним і неповним дослідженням доказів, порушенням норм матеріального та процесуального права, у зв'язку з чим висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 апеляційна скарга прийнята до провадження колегією суддів у складі: головуючий суддя Мальченко А.О., судді Жук Г.А. Дикунська С.Я., розгляд справи призначено на 13.07.2016.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 13.07.2016 було продовжено строк розгляду апеляційної скарги на п'ятнадцять днів та відкладено розгляд справи на 07.09.2016 у зв'язку із задоволенням відповідного клопотання позивача.

В судовому засіданні представник скаржника підтримав вимоги апеляційної скарги в повному обсязі, просив її задовольнити, оскаржуване рішення скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Представник відповідача проти доводів апеляційної скарги заперечив, вважає їх безпідставними, а судове рішення законним та обґрунтованим, у зв'язку з чим просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити рішення суду без змін.

07.09.2015 в судовому засіданні колегією суддів було оголошено вступну та резолютивну частини постанови апеляційного господарського суду.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні у справі докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування господарським судом норм чинного законодавства, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, з огляду на наступне.

Як встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 24.06.2010 між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (в тексті договору - банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал» (в тексті договору - позичальник) був укладений договір кредитної лінії №368/31/6 (надалі - кредитний договір), відповідно до пункту 2.1. якого банк зобов'язався надати на умовах кредитного договору, а позичальник зобов'язався отримати та належним чином використовувати та повернути в передбачені кредитним договором строки кредит та сплатити проценти та інші платежі за користування кредитом у порядку та на умовах, визначених цим договором.

В подальшому, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 01.07.2010 між ВАТ «Державний ощадний банк України» (надалі - іпотекодержатель) та ТОВ «Терра Капітал» (надалі - іпотекодавець) був укладений договір іпотеки №368/31/6-7, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосєвим В.В., зареєстрований в реєстрі за № 4732, відповідно до умов якого (в редакції договору про внесення змін №1 від 13.09.2010 до іпотечного договору), предметом іпотеки за договором є нерухоме майно, а саме: земельна ділянка загальною площею 7,0671 га (кадастровий номер :66:178:0085) з цільовим призначенням - будівництво, експлуатація та обслуговування багатофункціональних комплексів у складі комплексу готельно-офісного та торгівельно-розважального призначення, житлово-офісного комплексу з апартаментами, яхт-клубу, дельфінарію та аквапарку, благоустроєних набережних, що знаходиться у Дніпровському районі м. Києва між вул. Микільсько-Слобідською та Броварським проспектом, а також всіх об'єктів, які належать/будуть належати на праві власності іпотекодавцю та розташовані/будуть розміщені на вищевказаній земельній ділянці, переміщення яких (об'єктів) є неможливим без знецінення та зміни цільового призначення, у тому числі об'єкта будівництва, що будуть/буде збудований (створений) на вищевказаній земельній ділянці і стане власністю іпотекодавця після завершення будівництва та введення в експлуатацію, а також реєстрації на нього права власності як на новозбудоване (новостворене) нерухоме майно, включаючи майнові права на нерухоме майно, будівництво якого не завершено (об'єкт будівництва), (пункт 1.2. договору).

Суд першої інстанції правильно зазначив, що правовідносини, що виникли між сторонами, мають ознаки договору іпотеки та регулюються як Цивільним кодексом України, так і спеціальним Законом України «Про іпотеку».

Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до частини 1 статті 3 вказаного Закону іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом.

Звертаючись до суду з даним позовом, ТОВ «Терра Капітал» посилалося на невідповідність пункту 1.2. договору іпотеки вимогам частини 1 статті 203 Цивільного кодексу України, зазначаючи, що останній суперечить вимогам Закону України «Про іпотеку».

Зокрема, позивач вказував, що відповідно до вимог частини 2 статті 5 зазначеного Закону для того, щоб об'єкт незавершеного будівництва міг бути переданий в іпотеку, він повинен існувати як окремий об'єкт цивільного обороту, мати власника, а відтак, в іпотеку не може бути передано те майно, якого не існує і яке неможливо оцінити та ідентифікувати.

Як стверджує позивач, дозвіл на будівництво на земельній ділянці, переданій в іпотеку, було видано тільки в 2015 році та, як вбачається зі звіту оцінки від 13.09.2010, виконаної Закритим акціонерним товариством «Фінансова будівельна компанія», на момент передачі в іпотеку земельна ділянка була вільна від забудови, а відтак, станом на день укладання договору об'єкт незавершеного будівництва ще не існував як окремий об'єкт цивільного обороту та у звязку з цим не міг стати предметом іпотеки.

Колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання оспорюваного правочину в заявленій позивачем частині недійсним, а твердження скаржника вважає безпідставними та необґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною першою статті 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Згідно з частиною 1 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина 2 статті 215 Цивільного кодексу України).

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 Цивільного кодексу України).

Статтею 217 вказаного Кодексу передбачено, що недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у пункті 7 постанови від 06.11.2009 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Отже, вирішуючи спір про визнання договору недійсним, необхідним є встановлення наявності тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону, додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони тощо.

Як на одну з підстав визнання пункту 1.2. договору іпотеки недійсним позивач вказував на відсутність державної реєстрації обтяження іпотекою об'єкта незавершеного будівництва у встановленому законодавством порядку.

Відповідно до статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують чи скасовують відповідальність особи.

Відповідно до пункту 2.9. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» на підставі статті 215 ЦК України недійсними можуть визнаватися не лише правочини, які не відповідають цьому Кодексу, а й такі, що порушують вимоги інших законодавчих актів України, указів Президента України, постанов Кабінету Міністрів України, інших нормативно-правових актів, виданих державними органами, у тому числі відомчих, зареєстрованих у встановленому порядку.

При цьому господарським судам необхідно мати на увазі, що відповідно до частини другої статті 4 ГПК України господарський суд повинен відмовити у визнанні правочину недійсним, коли ці вимоги ґрунтуються на акті державного чи іншого органу, що не відповідає законодавству.

У розгляді позовів про визнання недійсними правочинів, при вчиненні яких було застосовано нормативно-правові акти державних та інших органів, у подальшому скасовані (визнані нечинними або недійсними) згідно з судовими рішеннями, що набрали законної сили, господарським судам необхідно виходити з того, що сам лише факт такого скасування (визнання нечинним або недійсним) не може вважатися достатньою підставою для задоволення відповідних позовів без належного дослідження господарським судом обставин, пов'язаних з моментом вчинення правочину та з його можливою зміною сторонами з метою приведення у відповідність із законодавством.

Відповідність чи невідповідність правочину вимогам закону має оцінюватися господарським судом стосовно законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. У разі коли після такого вчинення набрав чинності акт законодавства, норми якого інакше регулюють правовідносини, ніж ті, що діяли в момент вчинення правочину, то норми такого акта, якщо він не має зворотної сили, застосовуються до прав та обов'язків сторін, які виникли з моменту набрання ним чинності.

Відповідно до частини 2 статті 3 Закону України «Про іпотеку» (в редакції чинній на момент укладення договору) взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення.

Таким чином, права та обов'язки сторін за договором виникли з моменту його нотаріального посвідчення приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Лосевим В.В. 01.07.2010.

Виходячи з вищевикладеного, АТ «Ощадбанк» є іпотекодержателем земельної ділянки, а також всіх об'єктів, які розташовані/будуть розташовані на цій земельній ділянці, в тому числі, і об'єкта будівництва, майнових прав на нерухоме майно, будівництво якого не завершено (об'єкт будівництва), право власності на які належить/буде належати іпотекодавцю з моменту нотаріального посвідчення договору.

Колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що відсутність реєстрації предмету іпотеки у Державному реєстрі іпотек та в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження не є підставою для визнання недійсним договору іпотеки.

Відхиляючи твердження апелянта про те, що предметом іпотеки може бути лише об'єкт незавершенного будівництва, який вже збудований, проте неприйнятий в експлуатацію, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 2 статті 5 Закону України «Про іпотеку» предметом іпотеки також може бути об'єкт незавершеного будівництва, майнові права на нього, інше нерухоме майно, яке стане власністю іпотекодавця після укладення іпотечного договору, за умови, що іпотекодавець може документально підтвердити право на набуте ним у власність відповідне нерухоме майно у майбутньому. Обтяження такого нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації у встановленому законом порядку незалежно від того, хто є власником такого майна на час укладення іпотечного договору.

Згідно підпункту 5.6. пункту 5 глави 2 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Мінінстерства юстиції України від 22.02.2012 №296/5, об'єкт незавершеного будівництва може бути переданий в іпотеку після державної реєстрації права власності.

При цьому, за відсутності реєстрації об'єкта незавершеного будівництва в іпотеку можуть передаватися майнові права на нього або права на земельну ділянку, на якій здійснюється будівництво.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України, від 03.04.2013 у справі № 6-21цс13, від 12.06.2013 у справі № 6-45цс13, від 30.01.2013 у справі № 6-168цс12 та від 04.09.2013 у справі № 6-51цс13.

Правовий аналіз положень ЦК України та Закону України «Про іпотеку» дозволяє дійти висновку про те, що майнове право - це обумовлене право набуття в майбутньому прав власності на нерухоме майно (право під відкладальною умовою), яке виникає тоді, коли виконані певні, але не всі правові передумови, що є необхідними й достатніми для набуття речового права, а договір іпотеки, якою забезпечено виконання зобов'язання, є правочином щодо розпорядження майновими правами інвестора.

З огляду на вищенаведене, колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що пункт 1.2. договору не суперечив приписам чинного на момент укладення договору іпотеки законодавства та підстав для визнання правочину недійсним в цій частині не вбачається.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Виходячи з аналізу вищенаведених норм, колегія суддів дійшла висновку про правомірність оспорюваного договору іпотеки та відсутність у даному випадку обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним.

Господарський суд у відповідності до статті 43 Господарського процесуального кодексу України оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на вищевикладене, апеляційний господарський суд вважає, що рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2016 у справі №910/9189/16 прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, а тому підстав для його скасування чи зміни не вбачається, відповідно, апеляційна скарга ТОВ «Терра Капітал» має бути залишена без задоволення.

Судовий збір за розгляд апеляційної скарги у зв'язку з відмовою в її задоволенні на підставі статті 49 Господарського процесуального кодексу України покладається на апелянта.

Керуючись статтями 4-3, 32, 33, 43, 49, 96, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Терра Капітал» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2016 у справі №910/9189/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 02.06.2016 у справі №910/9189/16 залишити без змін.

3. Матеріали справи №910/9189/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя А.О. Мальченко

Судді Г.А. Жук

С.Я. Дикунська