КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа№ 911/1168/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: Позняк О.В. - директор;

Тимченко Н.В. - представник за довіреністю від 06.09.2016 року;

Фещенко В.О. - представник за довіреністю від 07.09.2016 року,

розглянувши у відкритому засіданні апеляційну скаргу Комунального підприємства Данилівської сільської ради

на рішення Господарського суду Київської області від 21.04.2016

у справі № 911/1168/16 (суддя Грєхов А.С.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

до Комунального підприємства Данилівської сільської ради

про стягнення заборгованості у розмірі 139 298, 08 грн.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Господарського суду Київської області із позовом до Комунального підприємства Данилівської сільської ради про стягнення заборгованості у розмірі 139 298,08 грн.

Рішенням Господарського суду Київської області від 21.04.2016 у справі №911/1168/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Комунального підприємства Данилівської сільської ради на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" пеню у розмірі 40 814,75 грн, 87 447,53 грн інфляційних втрат, 3% річних у сумі 3 814,18 грн та 1 981,14 грн. судового збору. У решті позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням суду, Комунальне підприємство Данилівської сільської ради звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду Київської області у справі №911/1168/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким в позові відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідач не вважає себе винним у затримці платежів за спожитий газ, оскільки гроші на оплату теплопостачання виділяються із Державного бюджету, а потім перераховуються на спеціальний рахунок відповідача, з якого безакцептно списуються на рахунок ПАТ «НАК Нафтогаз України».

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.06.2016 року повернуто апеляційну скаргу без розгляду позивачу на підставі п. 3 ч. 1 ст. 97 ГПК України.

В липні 2016 року, відповідач вдруге звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, апеляційну скаргу Комунального підприємства Данилівської сільської ради по справі № 911/1168/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 року апеляційну скаргу Комунального підприємства Данилівської сільської ради прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю. та призначено до розгляду на 07.09.2016 року.

Представник позивача у судове засідання 07.09.2016 року не з'явився, про поважні причини неявки суд не повідомив.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.09.2016 року подав клопотання про зменшення розміру пені до 4 081, 48 грн.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається із матеріалів справи, 19.11.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець, позивач) та Комунальним підприємством Данилівської сільської ради (покупець, відповідач) укладено договір купівлі-продажу природного газу № 1004/14-БО-17 (надалі - договір), відповідно до умов якого (пункт 1.1. договору) продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з пунктом 1.2. договору, газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями та іншими споживачами.

31.01.2014 року між сторонами була укладена додаткова угода № 1 до договору купівлі-продажу природного газу № 1004/14-БО-17 від 19.11.2013 року, якою було викладено п. 1.2 договору в наступній редакції: газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Як передбачено пунктом 2.1. договору продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 254 тис. куб. м. з розподілом щомісячної поставки у межах відповідних кварталів.

Приймання - передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформляється актом приймання-передачі газу. Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріпленого печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (пункти 3.3., 3.4. договору).

Між сторонами були укладенні додаткові угоди № 1 від 31.01.2014, № 2 від 30.04.2014, № 3 від 23.05.2014, № 4 від 10.06.2014, № 5 від 15.09.2014 та № 6 від 10.11.2014 до договору купівлі-продажу природного газу № 1004/14-БО-17 від 19.11.2013 року, якими змінювалась редакція п. 5.2 договору в частині визначення ціни газу.

Пунктом 5.2. договору (в редакції додаткової угоди №7 від 15 грудня 2014 року до договору купівлі-продажу природного газу № 1004/14-БО-17 від 19.11.2013 року) встановлена ціна за 1000 куб. м. природного газу у розмірі 5 900,00 грн без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: - збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; - податок на додану вартість за ставкою - 20%. Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 366,70 грн., крім того ПДВ - 20% - 73,34 грн., всього з ПДВ - 440,04 грн. До сплати за 1000 куб. м. природного газу - 6 384,70 грн., крім того ПДВ - 20% - 1 276,94 грн., всього з ПДВ - 7 661,64 гривень.

Обов'язок з оплати вартості фактично переданого природного газу узгоджено сторонами пунктом 6.1. договору.

Так, оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві, а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну суму.

За приписами статті 692 Цивільного кодексу України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати.

Згідно вимог статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України, статтею 193 Господарського кодексу України встановлено, що зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання і одностороння зміна умов договору не допускається.

Відповідно до частини 1 статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив виконання зобов'язання, якщо він не приступив до його виконання або не виконав у строк, встановлений договором або законом.

Як вбачається із матеріалів справи позивачем передано, а відповідачем прийнято природний газ за період із січня по грудень 2014 року (включно) в обсязі 177,621 тис. куб. м. на загальною вартістю 863 743,51 грн., що підтверджується копіями оформлених у відповідності до умов договору актів приймання - передачі природного газу: за січень 2014 року від 31.01.2014 р., за лютий 2014 року від 28.02.2014 р., за березень 2014 року від 31.03.2014 р., за квітень 2014 року від 30.04.2014 р., за жовтень 2014 року від 31.10.2014 р., за листопад 2014 року від 30.11.2014 р. та за грудень 2014 року від 31.12.2014 р.

Дослідженням змісту вказаних актів господарським судом встановлено їх підписання без зауважень та відсутність з боку відповідача претензій та повідомлень про порушення позивачем умов договору, тобто, відповідач не заперечував обсягів споживання, ціни, загальної вартості, якості переданого газу та строків поставки за підписаними актами.

Отже, позивач виконав взяті на себе зобов'язання щодо передачі природного газу у відповідності до умов договору.

Відповідач же свої зобов'язання по оплаті прийнятого в період з січня по грудень 2014 року виконував неналежним чином із порушенням строків, передбачених пунктом 6.1 договору.

Матеріали справи містять докази погашення вартості спожитого за договором природно го газу в повному обсязі, однак з порушенням строків оплати.

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 41 676,45 грн., 3% річних у розмірі 3 888,62 грн. та 93 733,01 грн. інфляційних втрат, нарахованих за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань за спожитий природний газ в період із січня по грудень 2014 року.

Відповідно до вимог статті 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три процента річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналізуючи положення статті 625 Цивільного кодексу України, господарський суд враховує наступне.

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому за місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без враховування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця.

В силу приписів статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції є способом захисту його майнового права та інтересу, суть якого полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утриманими ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Здійснюючи розрахунок інфляційних втрат позивач правомірно визначив період, за який проведено нарахування індексу інфляції.

Проте, судом першої інстанції було вірно зазначено, що при розрахунку інфляційних втрат позивачем заборгованість, яка підлягала індексації, збільшена на суму інфляції за попередній період, що призвело до безпідставного збільшення інфляційних нарахувань.

Так, колегія суддів перевіривши розрахунок збитків від відсотків, приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив зазначені вимоги частково у сумі 87 447, 53 грн.

Також, судом першої інстанції було правильно встановлено, що при здійсненні нарахування 3 % річних позивачем безпідставно включено до періодів прострочення основного грошового зобов'язання дні, коли відповідачем було погашено залишок основної суми боргу за переданий йому природний газ в січні - грудні 2014 року.

Так, здійснивши перерахунок 3% річних колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив зазначені вимоги частково у сумів

3 814, 18 грн.

Крім того, у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем грошового зобов'язання за договором, позивачем заявлено до стягнення з відповідача 41 676,45 грн. пені.

Пунктом 7.2. договору встановлено, що у разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього договору він у безспірному порядку зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Частиною першою статті 549 Цивільного кодексу України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Частиною третьою цієї ж статті встановлено, що пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно частини першої ст. 230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до п. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язань припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Перевіривши розрахунки позивача, колегія суддів встановила, що позивач безпідставно включив до періоду нарахування пені день фактичної оплати відповідачем суми боргу.

Враховуючи вказане, здійснивши перерахунок пені, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції обгрунтовано задовольнив пеню частково у розмірі 40 814, 75 грн.

За розрахунком, здійсненим господарським судом, арифметично правильним та нормативно обґрунтованим є розмір пені, нарахований за зобов'язаннями відповідача по оплаті природного газу спожитого у період з січня по грудень 2014 року в сумі 40 814,75 грн. У зазначеній сумі позовні вимоги щодо стягнення пені підлягають задоволенню. В частині стягнення 861,70 грн - пені слід відмовити, як безпідставно заявлених.

Заперечення відповідача щодо відсутності вини Комунального підприємства Данилівської сільської ради у несвоєчасному проведені розрахунків з Публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" є необгрунтованими, оскільки відповідно до ст. 218 ГК України Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності. Не вважаються такими обставинами, зокрема, порушення зобов'язань контрагентами правопорушника, відсутність на ринку потрібних для виконання зобов'язання товарів, відсутність у боржника необхідних коштів.

Щодо клопотання відповідача про зменшення розміру пені, то колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо (Постанова Пленуму Вищого господарського суду України, від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції").

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно із ст. 34 ГПК України встановлено, що обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Так, колегія суддів зазначає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів того, що даний випадок прострочення виконання зобов'язання є винятковим, а тому не вбачає підстав для задоволення вищевказаного клопотання.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду Київської області від 21.04.2016 року у справі № 911/1168/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Комунального підприємства Данилівської сільської ради на рішення Господарського суду Київської області від 21.04.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду Київської області від 21.04.2016 року у справі № 911/1168/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 911/1168/16 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко