РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2016Справа №910/13145/16
За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К"

до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія"

про стягнення 11 557,52 грн.

Суддя Грєхова О.А.

Представники сторін:

від позивача: Чопик І.М., за довіреністю

від відповідача: не з'явився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд Господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" (далі - позивач) до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" (далі - відповідач) про стягнення 11 557,52 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані несвоєчасним виконанням відповідачем рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 по справі № 910/20058/15 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Епіцентр К" до Приватного акціонерного товариства "Українська охоронно-страхова компанія" про відшкодування в порядку регресу збитків у розмірі 32852,24 грн., яким позов задоволено частково та ухвалено стягнути з відповідача на користь позивача страхове відшкодування у розмірі 31852,24 грн.

Зазначене рішення набрало законної сили 13.11.2015, однак відповідачем виконано лише 22.06.2016.

З наведених підстав позивач просить стягнути з відповідача 8351,38 грн. пені нарахованої за період з 08.11.2015 по 21.06.2016, 2611,86 грн. інфляційних втрат та 594,28 грн. 3% річних, нарахованих за період з 08.11.2015 по 21.06.2016.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 20.07.2016 порушено провадження у справі № 910/13145/16, розгляд справи призначено на 08.08.2016.

05.08.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи та про відкладення розгляду справи.

08.08.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником відповідача було подано клопотання про відкладення розгляду справи та відзив на позовну заяву, в якому відповідач проти позову заперечив, зокрема зазначив, що положеннями чинного законодавства не передбачена можливість нарахування інфляційних втрат, 3% річних та пені в межах правовідносин з відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки.

У судове засідання 08.08.2016 представники сторін не з'явились.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 08.08.2016 розгляд справи було відкладено на 12.09.2016.

08.08.2016 через відділ діловодства Господарського суду міста Києва представником позивача було подано клопотання про долучення документів до матеріалів справи.

У судове засідання 12.09.2016 представник позивача з'явився, надав суду усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 12.09.2016 не з'явився, про час, дату та місце судового засідання був належним чином повідомлений, що підтверджується матеріалами справи.

Відповідно до п. 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2011 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка відповідача не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами.

На виконання вимог ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України складено протоколи судового засідання, які долучено до матеріалів справи.

Відповідно до ст. 82 ГПК України рішення у даній справі прийнято у нарадчій кімнаті за результатами оцінки доказів, поданих сторонами та витребуваних судом.

У судовому засіданні 12.09.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

05.12.2014 о 10 год. 50 хв., ОСОБА_2 керуючи автомобілем "Форд", державний номерний знак НОМЕР_1, в м. Києві по вул. Гамарника, 48, під час вибору безпечної швидкості, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати його рух, внаслідок чого здійснив наїзд на автомобіль НОМЕР_2, водій ОСОБА_3, внаслідок чого відбулось пошкодження транспортних засобів.

Постановою Оболонського районного суду м. Києва від 23.12.2014 ОСОБА_2 було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, та призначено йому адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 340,00 грн.

Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу вих. № 3818/4 від 15.07.2015, вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки "ГАЗ", державний номерний знак НОМЕР_3, складає 32852,24 грн.

Цивільно-правова відповідальність власника автомобіля марки "Форд", державний номерний знак НОМЕР_1, на момент скоєння вищезазначеної ДТП була застрахована у Приватному акціонерному товаристві "Українська охоронно-страхова компанія" (далі - відповідач), згідно з Полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2613844.

Позивачем в порядку статті 35 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було направлено відповідачу претензію про сплату страхового відшкодування № 987/Т13 від 16.06.15, однак, відповідач вказану претензію отримав, проте відшкодування не здійснив.

З метою захисту порушених прав позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача в порядку регресу збитків у розмірі 32852,24 грн. з урахуванням заяви про зменшення розміру позовних вимог.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі № 910/20058/15 стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» страхове відшкодування в розмірі 31 852 грн. 24 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 772 грн. 19 коп. Вказане рішення набрало законної сили.

В подальшому, Господарським судом міста Києва було видано наказ у справі № 910/20058/15.

Позивач зазначає суду про те, що рішення Господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі № 910/20058/15 виконано лише 22.06.2016, а тому у позивача наявні правові підстави для стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат та пені за період з 08.11.2015 по 22.06.2016.

За приписами ст.509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст.ст.11, 509 Цивільного кодексу України, зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

Відповідно до положень ст.598 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.

Положеннями ч.1 ст.202 Господарського кодексу України передбачено, що господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Виходячи зі змісту ст.ст. 599-601, 604-609 Цивільного кодексу України, ухвалення судового рішення про задоволення вимог кредитора не є підставою припинення зобов'язання.

Згідно з положеннями ст.229 Господарського кодексу України, ст.625 Цивільного кодексу України, за прострочення виконання грошового зобов'язання настає відповідальність у вигляді сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати трьох процентів річних від простроченої суми.

Верховний Суд України у постанові від 01.06.2016р. у справі №6-927цс16, яка була прийнята на спільному засіданні судових палат у цивільних та господарських справах, виходячи із аналізу норми статей 524, 533 - 535, 625 ЦК України, дійшов висновку, що грошовим є зобов'язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті), тобто будь-яке зобов'язання зі сплати коштів.

Правовідношення, в якому страховик у разі настання страхового випадку зобов'язаний здійснити страхову виплату та правовідношення з відшкодування шкоди в порядку регресу - є грошовими зобов'язаннями.

Стаття 625 ЦК України розміщена в розділі "Загальні положення про зобов'язання" книги 5 ЦК, а тому визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов'язання і поширює свою дію на всі види грошових зобов'язань.

Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов'язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України.

Згідно зі ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти.

Таким чином, грошове зобов'язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, передбачених цивільним законодавством, зокрема і факту завдання майнової шкоди іншій особі.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 01.06.2016р. у справі №910/22034/15.

Беручи до уваги вищевикладене, зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін, як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України як спеціального виду цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання.

Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з постановленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судового акту про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для застосування до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК України.

Разом з тим, судом встановлено, що відповідно до розпорядження № 47529286/10 ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві від 16.06.2016, на виконання вищевказаного рішення Господарського суду міста Києва, ініційовано перерахування коштів, які надійшли 10.06.2016 від ПАТ «Українська охоронно-страхова компанія», зокрема, у розмірі 33 624,43 на користь ТОВ «Епіцентр К», копія якого міститься в матеріалах справи.

Однак, ВДВС Солом'янського РУЮ у м. Києві перерахувало зазначені кошти на рахунок позивача тільки 22.06.2016, що підтверджується платіжним доручення № 7598 від 21.06.2016, яке міститься в матеріалах справи.

Судом встановлено, що часткове виконання боржником свого зобов'язання по сплаті основного боргу здійснене в примусовому порядку в межах виконавчого провадження, зокрема, з примусового виконання рішення господарського суду міста Києва від 28.10.2015 у справі № 910/20058/15.

Умови та порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначається Законом України "Про виконавче провадження".

За змістом частин 1, 3 ст. 45 вказаного Закону грошові суми, стягнуті з боржника, зараховуються державним виконавцем на відповідний рахунок органу державної виконавчої служби. Стягувачу - юридичній особі стягнуті грошові суми перераховуються державним виконавцем у встановленому порядку на визначені стягувачем належні йому рахунки.

Таким чином, з аналізу вказаних норм вбачається, що належним місцем виконання боржником грошового зобов'язання зі сплати на користь стягувача основного боргу, здійсненого в примусовому порядку в межах виконавчого провадження по виконанню наказу господарського суду міста Києва, слід вважати рахунок органу ДВС, в провадженні якого перебуває відповідне виконавче провадження.

За таких обставин, зобов'язання відповідача зі сплати на користь позивача основного боргу в розмірі 31 852,24 грн. вважається виконаним відповідачем з моменту списання коштів з його рахунку, тобто 10.06.2016. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Вищого господарського суду України від 22.09.2015 у справі № 910/2684/15-г.

Здійснивши перерахунок сум 3% річних та інфляційних втрат, з урахуванням строків нарахування 3% річних та інфляційних втрат, судом встановлено, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 3% річних в сумі 565,49 грн. та інфляційні втрати в сумі 2 552,31 грн.

Щодо заявлених позивачем вимог про стягнення пені, суд зазначає наступне.

Згідно з ч. ч. 1,3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 1 ст. 230 Господарського кодексу України встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно з п. 36.5 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» за кожен день прострочення виплати страхового відшкодування (регламентної виплати) з вини страховика (МТСБУ) особі, яка має право на отримання такого відшкодування, сплачується пеня з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, яка діє протягом періоду, за який нараховується пеня.

Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку про правомірність нарахування позивачем пені, оскільки позивач є особою, яка має право на отримання страхового відшкодування в розумінні ст. 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України.

Однак, позивачем не було вірно визначено періоди нарахування пені, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний:

- у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна;

- у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати).

Таким чином, враховуючи положення п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порушення прав позивача, в разі невиплати відповідачем страхового відшкодування, за наявності підстав для здійснення такої виплати, наступає на 91 день з дати повідомлення.

Судом встановлено, що позивач звернувся до відповідача з Претензією про сплату страхового відшкодування № 987/Т13 від 16.06.2015, яку відповідач отримав 19.06.2015, про що свідчить рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, копія кого наявна в матеріалах справи.

З огляду на вищенаведене, права позивача були порушені, починаючи з 17.09.2015, та відповідно шестимісячний строк у відповідності до ст. 232 ГК України, обраховується саме з цієї дати.

В свою чергу, позивач заявляє вимоги про нарахування пені починаючи з 08.11.2015 по 22.06.2016, тобто з порушення шестимісячного строку.

Здійснивши власний перерахунок розміру пені, з урахуванням строків її нарахування, моменту виникнення обов'язку у відповідача по виплаті страхового відшкодування, суд встановив, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 4 910,02 грн.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Зокрема, в силу вимог ст. ст. 33, 34 цього Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов'язку сплатити заявлені до стягнення штрафні санкції.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача трьох відсотків річних та інфляційних втрат в загальному розмірі 11 557,52 грн. підлягають частковому задоволенню в розмірі 8 027,82 грн.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 43, 32, 33, 34, 43, 44, 49, 75, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Українська охоронно-страхова компанія» (03056, м. Київ, вулиця Борщагівська, будинок 145; ідентифікаційний код: 23734213) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» (02139, м. Київ, вулиця Братиславська, будинок 11; ідентифікаційний код: 32490244) 3% річних в розмірі 565 (п'ятсот шістдесят п'ять) грн. 49 коп., інфляційні втрати в розмірі 2552 (дві тисячі п'ятсот п'ятдесят дві) грн. 31 коп., пеню в розмірі 4910 (чотири тисячі дев'ятсот десять) грн. 02 коп. та судовий збір в розмірі 964 (дев'ятсот шістдесят чотири) грн. 60 коп.

3. В іншій частині позову відмовити.

4. Після набрання рішенням Господарського суду міста Києва законної сили видати відповідні накази.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено: 15.09.2016.

Суддя О.А. Грєхова