номер провадження справи 34/85/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14.09.2016 Справа № 908/1962/16

Господарський суд Запорізької області у складі судді Науменка А.О., при секретареві Курочкіній О.О.

За участю представників: від позивача ОСОБА_1, довіреність № 52 від 07.09.2016р.; від відповідача ОСОБА_2, довіреність № 22/840 від 01.12.2015р.

Розглянув в судовому засіданні матеріали справи № 908/1962/16,

за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство РІСТ (70002, Запорізька область, м. Вільнянськ, вул. Червоноармійська, 5);

до відповідача: Регіонального відділення фонду державного майна по Запорізькій області (69001, м. Запоріжжя, вул. Перемоги, 50);

про визнання факту припинення договору,

Сутність спору:

Товариство з обмеженою відповідальністю Науково-виробниче підприємство РІСТ звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом до Регіонального відділення фонду державного майна по Запорізькій області про розірвання договору № 52 безоплатного зберігання державного майна незавершеного будівництва будівлі корпусу № 71, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ «Завод ім. Т.Г. Шевченка» у процесі приватизації та залишилось без балансоутримувача в звязку із ліквідацією підприємства, укладеного між ТОВ «НВП «Ріст» та РВ ФДМ по Запорізькій області, шляхом укладання між сторонами додаткової угоди № 1 та оформлення акту прийому-передачі майна відповідального зберігання.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 27.07.2016 р. позовна заява прийнята до розгляду, порушено провадження у справі № 908/1962/16, справі присвоєно номер провадження 34/85/16, справу до розгляду в засіданні господарського суду призначено на 22.08.2016р. Ухвалою суду від 22.08.2016р. на підставі ст. 77 ГПК України розгляд справи відкладено на 07.09.2016р. У судовому засіданні 07.09.2016р. в порядку ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 14.09.2016р.

06.09.2016р. до господарського суду Запорізької області від позивача надійшло уточнення позовних вимог, в якому позивач просить визнати факт того, що договір № 52 безоплатного зберігання державного майна незавершеного будівництва будівлі корпусу № 71, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ «Завод ім. Т.Г. Шевченка» у процесі приватизації та залишилось без балансоутримувача в звязку із ліквідацією підприємства, укладений між ТОВ «НВП «Ріст» та Регіональним Відділенням Фонду державного майна по Запорізькій області, припинив свою дію у 08.08.2010 році в звязку з закінченням терміну дії договору.

За своїм змістом вказане уточнення позовних вимог позивача є заявою про зміну предмету позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України позивач вправі до початку розгляду господарським судом справи по суті змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Оскільки заява позивача про зміну предмету позову не суперечить приписам ст. 22 ГПК України та подана до суду до початку розгляду спору по суті, заява прийнята судом до розгляду.

Таким чином, предметом спору у даній справі є вимоги позивача про визнання факту того, що договір № 52 безоплатного зберігання державного майна незавершеного будівництва будівлі корпусу № 71, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ «Завод ім. Т.Г. Шевченка» у процесі приватизації та залишилось без балансоутримувача в звязку із ліквідацією підприємства, укладеного між ТОВ «НВП «Ріст» та Регіональним Відділенням Фонду державного майна по Запорізькій області, припинив свою дію у 08.08.2010 році в звязку з закінченням терміну дії договору.

Позивач підтримав позовні вимоги, зазначивши, зокрема, про наступне. Пунктами 3.1., 3.2. договору № 52 безоплатного зберігання державного майна незавершеного будівництва будівлі корпусу № 71, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ «Завод ім. Т.Г. Шевченка» у процесі приватизації та залишилось без балансоутримувача в звязку із ліквідацією підприємства, укладеного 08.08.2008р. між сторонами, передбачено, що договір укладено строком на 1 рік і ступає в силу з дня його підписання. У разі відсутності вимог щодо повернення майна термін дії договору продовжується на тих же умовах ще на 1 рік. Тобто сторони при укладенні договору передбачили, що строк дії договору припиняється 08.08.2009р. з можливістю єдиноразової автоматичної пролонгації на тих же умовах на один рік, таким чином договір № 52 остаточно припиняє свою дію 08.08.2010р. Згідно п. 2.6. договору орган управління майном зобовязаний запропонувати зберігачу після закінчення терміну договору його пролонгацію або повідомити про обрання іншого способу управління таким майном. Тобто договір передбачає можливість пролонгації його на той же термін, але цьому, у відповідності до п. 2.6 договору, повинна передувати пропозиція зберігача про його пролонгацію, та погодження з цією пропозицією зберігача. Дотепер жодних пропозицій у відповідності до п. 2.6 договору від РВ ФДМУ у Запорізькій області щодо пролонгації дії договору № 52 безоплатного зберігання майна від 08.08.2008р. до ТОВ «НВП «Ріс» не надходило та, в свою чергу, погодження на пролонгацію зазначеного договору ТОВ «НВП «Ріст» - як зберігач, не надавало та не надає. Також позивач зазначив, що у листі від 14.08.2009р. № 11-05-04577 відповідач просив позивача у звязку з початком процесу приватизації підготувати технічний паспорт і проектно-кошторисну документацію Після надання позивачем даної документації, представниками позивача та відповідача були підписані акт прийому-передачі технічної документації від 13.10.2010р. та акт прийому-передачі проектно-кошторисної документації від 17.06.2011р. У договорі зберігання не вказана процедура передачі майна. Так як на момент підписання актів термін дії договору закінчився, позивач, після підписання актів, вважав договір таким, що припинив свою дію. Просить на підставі ст.ст. 203, 204, 215, 525, 526, 629, 651, 948 ЦК України, ст.ст. 188, 193 ГК України позов задовольнити.

Відповідач проти позову заперечив з підстав, викладених у відзивах, що надійшли до суду 22.08.2016р. та 14.09.2016р., зазначивши, зокрема, наступне. Відповідно до п. 3.2. договору № 52, у разі відсутності вимог щодо повернення майна термін дії договору продовжується на таких же умовах на 1 рік, протягом наступних років. Таким чином, договір № 52 на теперішній час є діючим. Згідно ж ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту. Втім позивачем, на думку відповідача, порушено норму вищевказаної статті. Також відповідач зазначив, що Наказом РВ ФДМУ по Запорізькій області від 13.06.2014р. № 461 прийнято рішення про приватизацію вказаного обєкта. З метою приватизації, РВ ФДМУ по Запорізькій області було проведено конкурс з відбору виконавців робіт землеустрою. Договір про розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки № 25 укладено 22.07.2016р. Отже, на теперішній час ведеться розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Після завершення заходів, повязаних з підготовкою до приватизації, обєкт буде виставлено на продаж. До того ж, відповідач зазначив, що вимога позивача про визнання факту припинення договору не є способом захисту інтересів сторони у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав. Також позивачем пропущено строки позовної давності, встановлені ст. 257 ЦК України, а тому відповідач просить застосувати наслідки спливу строків позовної давності. Просить у задоволенні позову відмовити.

За заявою представників сторін розгляд справи здійснювався без застосування засобів фіксації судового процесу.

У відповідності до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін, суд

ВСТАНОВИВ:

08.08.2008р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області (орган управління майном, відповідач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Ріст» (зберігач, позивач у справі) був укладений договір № 52 безоплатного зберігання державного майна незавершеного будівництва будівлі корпусу № 71, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ «Завод ім. Т.Г. Шевченка» у процесі приватизації та залишилось без балансоутримувача в звязку із ліквідацією підприємства, за умовами якого, орган управління майном передає, а зберігач приймає на свій баланс державне майно - незавершене будівництво будівлі корпусу № 71, що розташоване за адресою: м. Вільнянськ, вул. Червоноармійська, 5, та зобовязується зберігати і повернути його в цілості та в установлені цим договором строки. Вартість майна, що передається зберігачу, визначається на підставі даних бухгалтерського обліку і відображається в акті приймання-передачі майна, що є додатком до цього договору (п. 1.1. договору).

За актом прийому-передачі від 08.08.2008р. вищезазначене майно, балансовою вартістю 3605,5 тис. грн., було передано відповідачем позивачу на безоплатне зберігання.

Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, заслухавши представників сторін, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 938 Цивільного кодексу України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення.

Поряд з цим, пунктами 3.1., 3.2. договору сторони передбачили, що договір укладено строком на 1 рік і вступає в силу з дня його підписання. У разі відсутності вимог щодо повернення майна термін дії Договору продовжується на таких же умовах ще на 1 рік.

Договором не визначено умову, виходячи з якої договір міг бути продовжений лише один раз, відповідно зміст п. 3.2 договору дає всі підстави вважати, що його дія продовжується кожен рік, і лише за наявності вимоги позивача про повернення майна, відповідна пролонгація не відбувається.

Доказів наявності такої вимог суду не надано.

Крім того, статтею 654 Цивільного кодексу України встановлено, що зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Втім позивачем не надано жодного доказу на підтвердження укладення письмової угоди про розірвання даного договору.

Крім того, статтею 20 Господарського кодексу України визначено, що держава забезпечує захист прав і законних інтересів суб'єктів господарювання та споживачів. Кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Права та законні інтереси зазначених суб'єктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом. Порядок захисту прав суб'єктів господарювання та споживачів визначається цим Кодексом, іншими законами.

Відповідно до ст.ст. 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових осіб і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.

Із аналізу наведеного вище законодавства слідує, що особа може звернутися до суду за захистом свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання у спосіб, що встановлений договором або законом.

Статтею 1 Господарського процесуального кодексу України встановлено право підприємств та організацій звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Заявлена позивачем вимога, а саме: визнання факту того, що договір № 52 безоплатного зберігання державного майна незавершеного будівництва будівлі корпусу № 71, яке не увійшло до статутного фонду ВАТ «Завод ім. Т.Г. Шевченка» у процесі приватизації та залишилось без балансоутримувача в звязку із ліквідацією підприємства, укладеного між ТОВ «НВП «Ріст» та Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Запорізькій області, припинив свою дію у 08.08.2010 році в звязку з закінченням терміну дії договору, за своєю правовою природою та суттю є вимогою про встановлення факту, що має юридичне значення. Цей факт може встановлюватися господарським судом лише при існуванні та розгляді між сторонами спору про право цивільне. Його встановлення є елементом оцінки фактичних обставин справи та обґрунтованості вимог у разі виникнення спору між сторонами і не може самостійно розглядатися в окремій справі.

Вимога про визнання (встановлення) факту, як спосіб захисту права, чинним законодавством не передбачена для застосування господарськими судами.

Тільки Цивільний процесуальний кодекс України містить такий спосіб захисту, що застосовується загальними судами в цивільному процесі (глава 6 ЦПК України).

Таким чином, обраний позивачем предмет позову не відповідає встановленим законом способам захисту прав.

За таких обставин, у задоволенні позову слід відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити повністю.

Згідно ст. 85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 16.09.2016.

Суддя А.О. Науменко