ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2016 р.Справа № 922/2068/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Жельне С.Ч.

при секретарі судового засідання Федоровій Т.О.

розглянувши справу

за позовом СТОВ ім. Енгельса, с.Кам'янка
до ФОП ОСОБА_2, смт. Шевченкове
про стягнення коштів у сумі 431 993,75 грн.
за участю представників сторін:

від позивача: Сипало М.А. за дов. б/н від 26.01.16 року;

від відповідача: ОСОБА_4 за дов. б/н від 25.07.16 року.

ВСТАНОВИВ:

Сільськогосподарське товариство з обмеженою відповідальністю ім. Енгельса звернулось до господарcького суду Харківської області з позовною заявою до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 431 993,75 грн, з яких 243 480,00 складає основний борг, 112 426,96 інфляційні втрати, 66 109,56 грн. пеня та 9 977,23 грн 3% річних за договором поставки від 22.01.2015 року. Судові витрати просить покласти на відповідача.

Ухвалою суду від 01.07.2016 р. за позовною заявою було порушено провадження по справі та призначено до розгляду у відкритому судовому засіданні на 13.07.2016р.

13.07.2016р. Ухвалою господарського суду Харківської області за клопотанням представника відповідача розгляд справи було відкладено на 26.07.2016р.

26.07.2016р. представник позивача надав клопотання про долучення до матеріалів справи додаткових документів (вх.№24504 від 26.07.2016р.)

Ухвалою суду від 26.07.2016р. було задоволено клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 23.08.2016р. о 14:10 год.

Ухвалою суду від 23.08.2016р. задоволено клопотання позивача (вх.№27840) про продовження строку вирішення спору на 15 днів, в порядку ст.69 ГПК України.

23.08.2016р. відповідач через канцелярію суду надав заперечення на позовну заяву (вх.№1699 від 23.08.2016р.). Відповідно до змісту письмових заперечень відповідач не визнає позовні вимоги у повному обсязі. Вказує на те, що за проведеними взаємозаліками зустрічних вимог між сторонами за укладеними Договорами поставки сільськогосподарської продукції у Відповідача відсутня заборгованість перед Позивачем.

12.09.2016р. представник позивача надав суду заяву (вх.№29817) про часткову відмову від позову в частині стягнення з відповідача пені у розмірі 66 109,56 грн.

У судовому засіданні 12.09.2016р. було оголошено перерву до 14:00 год.

Після перерви у судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги, в частині вимог щодо стягнення з відповідача пені у розмірі 66 109,56 грн. відмовився.

Відповідно до ч. 4 ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, позивач вправі до прийняття рішення по справі збільшити розмір позовних вимог за умови дотримання встановленого порядку досудового врегулювання спору у випадках, передбачених статтею 5 цього Кодексу в цій частині, відмовитись від позову або зменшити розмір позовних вимог. До початку розгляду господарським судом справи по суті позивач має право змінити предмет або підставу позову шляхом подання письмової заяви.

Господарський суд не приймає відмови від позову, зменшення розміру позовних вимог, визнання позову відповідачем, якщо ці дії суперечать законодавству або порушують чиї-небудь права і охоронювані законом інтереси.

Зважаючи на відсутність у матеріалах справи даних про можливість порушення відмовою від позову чиїх небудь ще прав та інтересів, суд приходить до висновку про те, що відмова позивача від позову не суперечить чинному законодавству і тому підлягає прийняттю судом.

Згідно ст. 78 Господарського процесуального кодексу України, про прийняття відмови позивача від позову або про затвердження мирової угоди сторін господарський суд виносить ухвалу, якою одночасно припиняє провадження у справі.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 80 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд припиняє провадження у справі, якщо позивач відмовився від позову і відмову прийнято господарським судом.

Враховуючи наведені норми законодавства та наявні у матеріалах справи докази, суд дійшов висновку про наявність підстав для прийняття заяви позивача про відмову від позову та припинення провадження по справі №922/2068/16 на підставі п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України в частині позовних вимог щодо стягнення з ФОП ОСОБА_2 пені у розмірі 66 109,56 грн.

Присутній у судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву (вх.№1699 від 23.08.2016р.). Крім цього на вимогу виконання ухвали суду від 23.08.2016р. та на підтвердження своїх заперечень надав суду додаткові документи для долучення їх до матеріалів справи.Наданий відзив та додані до нього документи досліджені судом та долучені до матеріалів справи.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

22.01.2015 року між Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю ім. Енгельса (надалі - Позивач), як постачальником, та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_2 (надалі - Відповідач), як Покупцем, був укладений договір поставки сільськогосподарської продукції, відповідно до п.1.1. якого, Постачальник зобов'язується поставити, а Покупець прийняти та оплатити соняшник (надалі - Товар), у порядку та на умовах, передбачених у Договорі та Додаткових угодах (копія договору та додаткової угоди додається).

У п. 2.1. Договору сторони обумовили, що ціна Товару, кількість, номенклатура, асортимент і загальна вартість кожної конкретної партії Товару, який постачається за даним Договором, зазначені у відповідних Додаткових угодах. (а.с.33)

Пунктом 1 додаткової угоди до Договору сторонами встановлена ціна - 6 000, 00 гри, в т.ч. ПДВ за тону соняшника.

Згідно із п. 4.4. Договору, оплата за Товар, який поставляється за даним Договором, здійснюється Покупцем, шляхом перерахування грошових коштів на рахунок Постачальника у строк, визначений у Додаткових угодах. Датою оплати вважається дата зарахування коштів на рахунок Постачальника.

У п. 4.1. Договору передбачено, що сума Договору визначається як сума всіх партій Товару, які поставлені в період строку дії даного Договору,

На виконання умов Договору поставки сільськогосподарської продукції, Позивач поставив, а Відповідач прийняв Товар на загальну суму 243 480,00 грн. (двісті сорок три тисячі чотириста вісімдесят гривень).

Факт поставки соняшника підтверджується товарно-транспортними накладним № 1 від 23.01.2015 року (а.с. 34-35), відповідно до якої поставлено 20 480 кг. (20,28 т.) соняшника та № 15 від 05.02.2015 року (а.с.14-15), відповідно до якої Відповідачеві поставлено 20 100 кг. (20,10 т.) соняшника. Товарно-транспортні накладні містять підпис, печатку Відповідача про отримання. Таким чином Позивач виконав свій обов'язок перед Відповідачем щодо поставки Товару.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам суд виходить із наступного.

Згідно ст. 509 Цивільного кодексу України, ст.173 Господарського кодексу України зобов'язання є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України.

Названі норми передбачають, що господарські зобов'язання можуть виникати безпосередньо з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

За змістом ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 3 статті 509 Цивільного кодексу України встановлено, що зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.

За вимогами ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до п. 6 Додаткової угоди до договору, оплата за поставлений товар здійснюється шляхом 100 % попередньої оплати або 100 % оплати протягом 3 (трьох) банківських днів від дати приймання Товару.

Відповідно до п. 3.6. Договору, датою поставки Товару вважається дата, яка вказана в документі про приймання-передачу Товару (видаткова накладна або товаротранспортна/залізнична накладана).

Однак, на дату подання позову до суду Відповідач не виконав у повному обсязі свій обов'язок по оплаті вартості Товару, грошові кошти на рахунок Позивача не перерахував.

02.04.2015 року за вих.№27 на адресу Відповідача була направлена претензія про відшкодування заборгованості в розмірі 243 480,00 грн. Відповідач отримав претензію 10.04.2015 року, але дана перетензія була залишена без відповіді. (а.с.16-17).

Відповідно до ч. 1 ст. 265 ГК України, за договором поставки одна сторона -постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар «товари» і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно положень ч. 1 ст. 692 ЦК України, покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно із ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України та ст. 526 Цивільного кодексу України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України).

Таким чином, на день подання позову до суду неоплачена Відповідачем частина за Договором поставки сільськогосподарської продукції становить 243 480,00 грн. (двісті сорок три тисяч чотириста вісімдесят гривень).

Відповідач факт виконання позивачем договору поставки сільскогосподарської продукції від 22.01.2015р., в частині поставки у повному об''ємі йому товару не заперечував, проте зазначав, що поставлений товар не відповідав належної якості та у відповідності до взаємозаліку зустрічних вимог складеними між сторонами заборгованість перед Позивачем відсутня. На підтвердження факту взаємозаліку зустрічних вимог відповідач посилається на Акти взаємозаліку від 31.07.2014р., 30.09.2014р.,31.10.2014р., 02.04.2015р.

Відповідно до ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення.

В ст. 1 цього Закону встановлено, що первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення. Кожною стороною (підприємством), що брала участь у здійсненні господарської операції, мають бути отримані первинні документи для записів у регістрах бухгалтерського обліку, інформація в яких ідентично засвідчує зміст господарської операції. Первинні документи складаються на бланках типових форм, затверджених Міністерством статистики України, а також на бланках спеціалізованих форм, затверджених міністерствами і відомствами України.

Ч. 2 ст. 9 названого Закону передбачено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

П. 2.4 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого Наказом міністерства фінансів України N 88 від 24.05.95 р. передбачено, що первинні документи (на паперових і машинозчитуваних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов'язкові реквізити: назва підприємства, установи, від імені яких складений документ, назва документа (форми), код форми, дата і місце складання, зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному і вартісному виразі), посади, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Дослідивши надані відповідачем акти, якими відповідач обґрунтовує наявність між сторонами взаємозаліку зустрічних вимог, Суд дійшов висновку про безпідставність доводів відповідача, оскільки акти підписані тільки з боку позивача та не є належними доказами взаємозаліку зустрічних вимог між сторонами, оскільки дані документи виключають їх двосторонню узгодженість.

Крім цього згідно наданих відповідачем документів Аналізу зерна зазначено, що відповідний аналіз проводився у 2014 році, тобто до фактичної поставки товару Відповідачу, у зв'язяку із чим зазначений у даному аналізі товар ніяк не може бути предметом укладеного між сторонами договору поставки сільськогосподарської продукції від 22.01.2015р. Крім цього суд зазначає, що відповідач прийняв товар від позивача у повному об'ємі, без будь-яких зауважень щодо його неналежної якості.

Таким чином, відповідачем не надано суду належних доказів, які б спростовували заявлені вимоги, або підтверджували належне виконання ним умов договору поставки сільськогосподарської продукції від 22.01.2015р. щодо погашення заборгованості перед позивачем за поставлений товар у розмірі 243 480,00 грн, а тому сума стягнення основного боргу підлягає задоволенню у повному обсязі.

Крім суми основного боргу позивачем заявлено до стягнення із відповідача інфляційні втрати у розмірі 112 426,96 грн. за період з лютого 2015 року по червень 2016 року та 3 проценти річних у розмірі 9 977,23 грн. за період з 29.01.2015 року по 16.06.2016 року.

Частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу із урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Відповідно до пункту 2.1. інформаційного листа ВГСУ 17.07.2012 року № 01-06/928/2012, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення.

Сума боргу з урахуванням індексу інфляції повинна розраховуватися, виходячи з індексу інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція) [див. постанову Вищого господарського суду України від 05.04.2011 № 23/466 та лист Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" від 03.04.1997 № 62-97р].

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця (див. постанову Вищого господарського суду України від 01.02.2012 № 52/30).

Перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційних втрат у сумі 112 426,96 грн. за вищезазначений період, судом встановлено, що такий розрахунок здійснено вірно, а тому вони підлягають до задоволення у повному обсязі.

Судом здійснено перевірку нарахування позивачем відповідачу 3 процентів річних у розмірі 9 977,23 грн. за період з 29.01.2015 року по 16.06.2016 рік та встановлено, що позивачем вищезазначені нарахування здійснені вірно, підлягають до задоволення у повному обсязі.

Стаття 129 Конституції України відносить до основних засад судочинства змагальність сторін.

Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами (стаття 4-3 Господарського процесуального кодексу України).

Доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору (статті 32 Господарського процесуального кодексу України).

Згідно із статтею 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України. При частковому задоволення позовних вимог судові витрати покладаючи на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому судовий збір у розмірі 5 488,27 грн. підлягає до стягнення із відповідача.

Керуючись статтями 1, 4-3, 12, 33, 34, 43, 49, 75, ч.1 п.4 ст.80, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 АДРЕСА_1, ІПН НОМЕР_1, р/р НОМЕР_2 в КБ Приватбанк Шевченківське відділення МФО 351533) на користь Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю ім. Енгельса (92332, Луганська обл. Новопсковський р-н, с. Кам'янка, вул. Пульного, 2, р/рах. 2898 в ТВБВ №10012/049/ФЛОУ АТ «Ощадбанк» МФО 304665) 243 480 грн. основного боргу, 112 426 грн 96 коп. інфляційних витрат, 9 977 грн. 23 коп. 3 % річних та 5488 грн. 27 коп. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В решті позову провадження у справі припинити.

Повне рішення складено 19.09.2016 р.

Суддя С.Ч. Жельне