КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа№ 910/32665/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: не з'явився

від відповідача: Особенко Р.Р. (директор), Луценко Р.О. ( за довіреністю від 08.02.2016)

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс"

на рішення господарського суду міста Києва від 15.03.2016р.

у справі № 910/32665/15 (суддя: Ярмак О.М.)

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_4

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс"

про стягнення 137 431, 35 грн.

ВСТАНОВИВ:

У грудні 2015 року позивач звернувся до господарського суду міста Києва з позовною заявою до відповідача про стягнення з відповідача на користь позивача суму основного боргу у розмірі 82276,52 грн., інфляційні нарахування у розмірі 47894,22 грн., 3% річних у розмірі 3340,65 грн., пеню у розмірі 3919,96 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 15.03.2016 по справі № 910/32665/15 позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 82 276 грн. 52 коп. попередньої оплати. В іншій частині позову відмовлено.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позивачем було оплачено на користь відповідача за договором поставки 100 000,00 грн., оплачений товар позивачем не отримано, повернуто з оплачених коштів відповідачем лише 17 723,48 грн., та прийшов до висновку про повернення попередньої оплати в сумі 82 276,52 грн.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, товариство з обмеженою відповідальністю "Славресурс" звернулось з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 15.03.2016 у справі № 910/32665/15 скасувати повністю та прийняти нове рішення, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що покупцем було отримано товар, що підтверджується, залізною накладною № 51516953 від 24.07.2014 року та остаточною оплатою товару позивачем від 25.07.2014 року. Крім того, судом першої інстанції не було взято до уваги те, що позивачем було підроблено першу та другу сторінку договору поставки шляхом заміни їх на інші з вигідними для нього умовами.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 16.05.2016 р. апеляційну

скаргу прийнято до провадження та призначено справу № 910/32665/15 до розгляду.

10.06.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшли заперечення на апеляційну скаргу.

15.06.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника відповідача надійшло клопотання про призначення судово - технічної експертизи.

08.07.2016 року через відділ документального забезпечення суду від представника позивача надійшла заява-клопотання в якому останній просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, крім того просить розглянути справу у його відсутності.

У судовому засідання, 06.09.2016 року представник відповідача підтримав вимоги своєї апеляційної скарги, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі.

Представник позивача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином (т.2 а.с.3,4).

Колегія суддів, порадившись на місці, заслухавши думку представника відповідача, ухвалила, задовольнити клопотання позивача, про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника позивача, оскільки в матеріалах справи достатньо належних та допустимих доказів для розгляду справи у його відсутності.

Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги та заперечення на неї, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 13.04.2014 між ТОВ "Славресурс" (продавець) та ФОП ОСОБА_4 укладено договір поставки № 13/05-у (договір поставки). (т.1 а.с.17)

За умовами зазначеного договору, продавець зобов'язується поставити, а покупець прийняти та оплатити продукцію антрацит марки АМ, АО фракції 13-25, 25-50 мм (товар) на умовах, викладених у договорі (п. 1.1 договору поставки). Кількість, якість і марка товару, що поставляється, визначаються в Специфікаціях (додаткових угодах), які є невід'ємною частиною договору.( п. 1.2 договору поставки). Продавець поставляє товар залізничним транспортом навалом у відкритих напіввагонах з люками, що відкриваються, на умовах РСА-станція вантажовідправника. Найменування станції призначення для поставик конкретної партії товару вказується у залізничній накладній. Вантажовідправником товару, що поставляється, може бути підприємство, яке не є стороною по даному договору. (п. 3.1 договору поставки). Продавець відвантажує товар після узгодження і підписання специфікацій, отримання заявки з вказівкою залізничних реквізитів отримувача і отримання оплати на замовлену партію товару. Датою відвантаження товару вважається дата, вказана в штемпелі, проставленому станцією відправлення в залізничній накладній. (п. 3.2 договору поставки). Перехід права власності переходить покупцю на визначеній станції Солотвино.( п. 3.4 договору поставки).

Пунктами 4.2 та 5.1 договору поставки передбачено, що покупець зобов'язаний провести оплату товару шляхом банківського переказу грошових коштів на рахунок продавця на таких умовах: 50% передоплата, наступні 50% вартості товару оплачуються протягом п'яти календарних днів з моменту отримання товару. Продавець інформує покупця про проведені відвантаження товару протягом двох діб з моменту відвантаження, а також протягом семи днів з моменту відвантаження надає покупцю (його представнику) наступні документи: копії залізничних квитанцій на відвантажену партію товару; копію сертифікату (свідоцтва) якості; податкові та видаткові накладні.

В подальшому між сторонами, 16.06.2014 року було підписано додаткову угоду № 1 до договору поставки - Специфікацію № 1, якою визначили суму поставки за цією Специфікацією в розмірі 63 471,60 грн. (т.1 а.с.21)

13.06.2015 відповідачем було виставлено рахунок-фактуру № 119 на суму 79 089,84 грн, який був оплачений позивачем у повному обсязі. (т.1 а.с.172)

Факт передачі продавцем товару за договором поставки та прийняття його покупцем на суму 79 089,84 грн також підтверджується підписаними сторонами в двосторонньому порядку видатковою накладною № 75 від 27.06.2014 та актом № 1 приймання-передачі вугілля поставленого від 27.06.2014, а також не заперечується сторонами спору. (т.1 а.с.75,76).

В подальшому на пропозицію відповідача про поставку вугілля марки АМ (13-25 мм) та АО (25-50 мм) позивач здійснив передоплату відповідно до платіжних доручень №205 від 14.07.2014 року на суму 40 000 грн. , платіжним дорученням №222 від 21.07.2014 року на суму 10 000 грн. та платіжним дорученням № 231 від 25.07.2014 року на суму 50 000 грн.

Проте відповідач поставку оплаченого вугілля не здійснив, після усних звернень позивача перерахував на його рахунок кошти в розмірі 17 723,48 грн., зазначивши при цьому призначення платежу - повернення надлишково перерахованих коштів, згідно договору № 13/05-у від 13.05.2014 року.

Позивач звернувся з позовними вимогами на підставі того, що відповідачем були порушені договірні зобов'язання з поставки наступної партії товару, який позивачем було попередньо оплачено у розмірі 100 000,00 грн. За вимогами позивача, відповідач зобов'язаний повернути йому суму коштів попередньої оплати за непоставлений товар у сумі 82 276,52 грн., оскільки 17 723,48 грн. відповідачем було повернуто позивачу як надлишково сплачені.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що відсутні підстави вважати, що позивач отримав у власність зазначений товар в порядку п. 3.4 договору поставки, оскільки накладна № 51516953 від 24.07.2014, (якою підтверджується факт розміщення 24.07.2014 вантажу), на яку головним чином посилається відповідач як на доказ виконання своїх зобов'язань за договором поставки, підтверджує лише відвантаження товару уповноваженою продавцем особою, а не його отримання покупцем на станції Солотвино.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Частинами 1,2 ст. 712 ЦК України передбачено, що за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

За приписами ст. 663 ЦК України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень ст. 530 ЦК України.

У відповідності до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України).

Стаття 629 ЦК України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 530 ЦК України, передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ч. 1 ст. 670 ЦК України, якщо продавець передав покупцеві меншу кількість товару, ніж це встановлено договором купівлі-продажу, покупець має право вимагати передання кількості товару, якої не вистачає, або відмовитись від переданого товару та його оплати, а якщо він оплачений, - вимагати повернення сплаченої за нього грошової суми.

Згідно ч. 2 ст. 692 ЦК України якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Зі змісту зазначеної норми права вбачається, що умовою її застосування є неналежне виконання продавцем свого зобов'язання зі своєчасного передання товару покупцю, а у разі настання такої умови покупець має право діяти альтернативно, тобто, або вимагати передання оплаченого товару від продавця, або вимагати повернення суми попередньої оплати.

Як було вірно встановлено судом першої інстанції в матеріалах справи містяться наступне документи, формування та направлення відповідачем та отримання позивачем рахунка-фактури № 151 від 14.07.2014 на оплату товару (вугілля АМ (13-25) на суму 82 276,52 грн (т.1 а.с.29); направлення позивачем та отримання відповідачем 14.07.2014 заяви-2 із проханням відвантажити вугілля згідно рахунків № 151 від 14.07.2014 та № 152 від 14.07.2014 (т.1 а.с.30,31); отримання 14.07.2014, 21.07.2014 та 25.07.2014 відповідачем від позивача 100 000,00 грн оплати за договором поставки (платіжні доручення №205, №222, №231) (т.1 а.с.33-35) ; повернення відповідачем позивачу 17 723,48 грн. як надлишково перерахованих за договором поставки.

В матеріалах справи наявна накладна № 51516953 від 24.07.2014, якою підтверджується факт розміщення 24.07.2014 вантажу (антрацит марки (13-25) масою 66 700 т), який є власністю ТОВ "Славресурс", у вагоні № 67696468 ПВ та відправлення його ТОВ "Славресурс" зі станції Дроново зі станцією призначення Солотвино ІІ. (т.1 а.с.43)

За умовами пункту 3.4 договору поставки перехід права власності переходить покупцю на визначеній станції Солотвино.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відсутні підстави вважати, що позивач отримав у власність зазначений товар в порядку п. 3.4 договору поставки, оскільки вищезазначена накладна, на яку головним чином посилається відповідач як на доказ виконання своїх зобов'язань за договором поставки, підтверджує лише відвантаження товару уповноваженою продавцем особою, а не його отримання покупцем на станції Солотвино.

За умовами пункту 3.5 договору поставки, продавець несе відповідальність за збереження товару з часу його прийняття до перевезення і під час його транспортування, а також за втрати продукції в межах норм природного зменшення і похибок вимірювань вагів (1%).

При цьому, необґрунтованими є доводи відповідача про те, що покупцем було отримано товар, що підтверджується, зокрема, актом № 2 приймання-передачі вугілля поставленого від 25.07.2014 на суму 82 276,52 грн (т.1 а.с.175), видаткова накладна № 101 від 25.07.2014 на суму 82 276,52 грн (т.1 а.с.176), оскільки вищевказані документи є неналежними доказами, так як підписані лише зі сторони продавця - ТОВ "Славресурс" та скріплені його печаткою, доказів надіслання вказаних документів покупцю в матеріали справи також не подано.

Стосовно посилання апелянта, на те що позивачем було підроблено першу та другу сторінку договору поставки шляхом заміни їх на інші з вигідними для нього умовами, які обґрунтовані тим, що відповідач працює зі своїми контрагентами за ідентичними редакціями договору поставки, умови яких є відмінними від викладених у поданому позивачем договорі поставки; різні інтервали, відступи на абзаци на 1, 2, 3 Договору поставки, вирівнювання тексту на сторінці 3 у всіх рядах здійснено по ширині, тоді як на сторінках 1 та 2 по лівому краю; в п. 3.4 Договору поставки станцією призначення вказано Солотвино, тоді як у заявці на поставку вказано Солотвино-2; при підписанні договорів від імені відповідача його керівник Особенко Р.Р. ставить підпис на кожній сторінці договору, а печатку лише на останній в той час, як наданий позивачем Договір поставки не містить підписів Особенка Р.Р. на 1 та 2 сторінках тощо.

Колегія суддів вважає вищезазначені доводи апелянта необґрунтованими та недоведеними, оскільки у відповідача відсутній оригінал договору поставки, поважних та обґрунтованих причин його відсутності не наведено, а посилання на інші договори поставки, укладені з різними контрагентами позивача не є підтвердженням досягнення згоди на таких же умовах з позивачем. В матеріалах справи міститься завірена належним чином копія договору поставки, підписаний обома сторонами та скріплений їх печатками, за відсутності доказів визнання його нікчемності або ж недійсності у судовому порядку. Таким чином колегія суддів, погоджується з висновком суду першої інстанції, що вищезазначений документ є доказом законного виникнення у сторін господарських зобов'язань.

Зважаючи на викладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачем було оплачено на користь відповідача за договором поставки 100 000,00 грн., доказів належної поставки суду не надано, повернуто з оплачених коштів відповідачем лише 17 723,48 грн., отже судом першої інстанції правомірно задоволено позовні вимоги про стягнення з відповідача 82 276,52 грн.

Відносно позовних вимог про стягнення з відповідача 3% річних у розмірі 3 340,65 грн та інфляційних втрат у розмірі 47 894,22 грн. за порушення строку повернення боргу в розмірі 100 000,00 грн. на підставі ст. 625 ЦК України колегія суддів зазначає на наступне.

Згідно ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки між сторонами виникло не грошове зобов'язання , а обов'язок щодо повернення грошових коштів, отриманих як передоплата, не можна розцінювати як грошові зобов'язання в розумінні ст. 625 Цивільного кодексу України.

Такий висновок також зроблений відповідно до пункту 1.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533-535,625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається, в тому числі, з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

На підставі зазначеного колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що у даному випадку стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення ним грошового зобов'язання, а є поверненням сплаченої попередньої оплати за непоставлений товар. Отже, в силу закону нарахування 3% річних та інфляційних збитків є можливим лише внаслідок несвоєчасного виконання грошового зобов'язання. Проте, обов'язок поставити товар не є грошовим зобов'язанням, оскільки дії зобов'язаної сторони не пов'язуються зі сплатою грошових коштів, внаслідок чого нарахування позивачем трьох відсотків річних та інфляційних збитків на суму вартості товару, що не був у встановлений строк поставлений відповідачем, є неправомірним.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що в задоволенні позовних вимог про стягнення з відповідача 3 340,65 грн 3 % річних та розмірі 47 894,22 грн інфляційних втрат слід відмовити.

Відносно позовних вимог стосовно стягнення пені у розмірі 3919,96 грн. яку позивачем нараховано за прострочення повернення боржником коштів в сумі 82 276,52 грн у період з 24.12.2014 по 18.02.2015, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно ст. 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. При цьому, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Оскільки умовами, укладеного між сторонами договору не передбачена відповідальність у вигляді сплати пені за повернення грошових коштів попередньої оплати , вірним є висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позовних вимог в цій частині.

Крім того, скаржник в апеляційній скарзі зазначає, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово - технічної експертизи. Також, представник відповідача в суді апеляційної інстанції заявив клопотання про призначення судово - технічної експертизи.

Дослідивши матеріали справи та клопотання апелянта, колегія суддів дійшла висновку, що клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст. 41 ГПК України для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом. Остаточне коло цих питань встановлюється господарським судом в ухвалі. Проведення судової експертизи доручається державним спеціалізованим установам чи безпосередньо особам, які відповідають вимогам, встановленим Законом України "Про судову експертизу". Особа, яка проводить судову експертизу (далі - судовий експерт) користується правами і несе обов'язки, зазначені у статті 31 цього Кодексу.

Згідно п. 2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 4 "Про деякі питання практики призначення судової експертизи" відповідно до статті 1 Закону судова експертиза - це дослідження експертом на основі спеціальних знань матеріальних об'єктів, явищ і процесів, які містять інформацію про обставини справи, що перебуває у провадженні, зокрема, суду. Водночас і згідно з частиною першою статті 41 ГПК експертиза призначається для з'ясування питань, що потребують спеціальних знань. Як видно з зазначених норм права перед судовими експертами не ставляться правові питання, вирішення яких чинним законодавством віднесено до компетенції суду, зокрема, про відповідність окремих нормативних актів вимогам закону, про правову оцінку дій сторін тощо.

Судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Якщо наявні у справі докази є взаємно суперечливими, їх оцінку в разі необхідності може бути здійснено господарським судом з призначенням відповідної судової експертизи.

Колегія суддів вважає що клопотання не підлягає задоволенню, також судом першої інстанції правомірно було відмовлено в задоволенні клопотання про призначення судово - технічної експертизи, оскільки відсутні підстави для призначення судової експертизи.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року у справі № 910/32665/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "Славресурс" на рішення господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року у справі № 910/32665/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 15.03.2016 року у справі № 910/32665/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/32665/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко