ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2016 р.Справа № 916/1375/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: Головея В.М.

Суддів: Гладишевої Т.Я., Савицького Я.Ф.,

при секретарі судового засідання: Селиверстовій М.В.,

за участю представників сторін:

від позивача ОСОБА_1 (за довіреністю), ОСОБА_2С.(за довіреністю), від відповідача ОСОБА_3 (за довіреністю),

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний»

на рішення господарського суду Одеської області від 25.07.2016

у справі № 916/1375/16

за позовом Державного підприємства «Морський торговельний порт «Южний»

до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ТРАНСІНВЕСТСЕРВІС»

про стягнення грошових коштів,

Сторони належним чином повідомлені про час і місце засідання суду.

В судовому засіданні 14.09.2016 відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

ВСТАНОВИЛА:

В травні 2016 року Державне підприємство «Морський торговельний порт «Южний» (далі Порт, позивач) звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ТРАНСІНВЕСТСЕРВІС» (далі - ТОВ «ТІС», відповідач) про стягнення 19 920,06 грн. та 1 378,00 грн. судового збору.

В обґрунтування позовних вимог Порт вказує, що за результатами проведення Державною фінансовою інспекцією в Одеській області перевірки фінансово-господарської діяльності позивача за період з 01.01.2014 по 30.06.2015 було встановлено, що протягом перевіряємого періоду підприємством було невірно застосовано коефіцієнти індексації при розрахунку плати за право земельного сервітуту, що призвело до недоотриманням позивачем плати за договором № 133-31/6 від 24.01.2012.

Рішенням господарського суду Одеської області від 25.07.2016 у задоволенні позовних вимог Порту відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивовано тим, що розрахунки за договором про встановлення строкового земельного сервітуту №133-31/6 від 24.01.2012 були проведені Портом вірно за розрахованими відповідно до п. 289.2 ст. 289 Податкового кодексу України коефіцієнтами індексації нормативної грошової оцінки земель у 2014, 2015 році та кошти (відповідно до розрахунку) в повній мірі сплачені ТОВ «ТІС».

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Порт звернувся до Одеського апеляційного господарського з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скаржник вважає, що висновок господарського суду не відповідає фактичним обставинам справи, а рішення таким, що підлягає скасуванню.

25.08.2016 до Одеського апеляційного господарського суду від ТОВ «ТІС» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач вважає вимоги скарги такими, що суперечать положенням чинного законодавства України, а рішення господарського суду таким, що винесено відповідно до чинного законодавства України, у звязку з чим, у задоволенні апеляційної скарги має бути відмовлено.

14.09.2016 в судовому засіданні представники позивача надали пояснення якими підтримали доводи апеляційної скарги та просили задовольнити останню.

Представник відповідача в судовому засіданні 14.09.2016 надав пояснення, в яких просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення господарського суду без змін.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, колегія суддів встановила наступне.

З матеріалів справи вбачається, що 24.01.2012 року між Державним підприємством «Морський торговельний порт «Южний» (надалі - Землекористувач) та Товариством з обмеженою відповідальністю з іноземними інвестиціями «ТРАНСШВЕСТСЕРВІС» (надалі - Сервітуарій) було укладено Договір про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/6 за умовами якого, земельний сервітут встановлюється відносно земельної ділянки (державний акт на право постійного користування земельною ділянкою Серія ЯЯ № 205857, який виданий 10 червня 2009 року на підставі рішень Южненської міської ради від 24 квітня 2009 року за № 1122-V, від 29 травня 2002 року за № 34-XXIV). Земельний сервітут встановлюється Землекористувачем в інтересах Сервітуарія на право проїзду на транспортному засобі по наявній підїзній дорозі, згідно Плану меж земельної ділянки загальною площею 9 551 кв.м., щодо якої встановлено земельний сервітут (Додаток № 2 до Договору, який є невідємною частиною цього Договору) (п.п. 1.1., 1.2. договору).

Відповідно до п. 2.1. Договору зазначено, що цим Договором встановлюється строковий платний земельний сервітут який набирає чинності з моменту його державної реєстрації та діє до 31 грудня 2014 року.

У відповідності до п. 3.1. договору, щомісячна плата по договору встановлюється з розрахунку за один місяць у розмірі 6 029,07 грн. без врахування ПДВ, згідно з розрахунком (додаток №1 до цього договору), який є невід'ємною частиною цього договору. Нарахування ПДВ на суму плати за цим договором здійснюється відповідно вимог Податкового кодексу України.

Умовами п.8.1. договору встановлено, що право земельного сервітуту виникає після підписання цього договору сторонами з дати його державної реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на земельну ділянку.

Усі зміни, додатки та додаткові угоди до цього Договору є дійсними, якщо вони викладені у письмовій формі, підписані сторонами та скріплені печатками сторін (п.8.4. Договору).

Додатковою угодою №1 від 19.12.2014 (а.с.20-21) сторони погодили внесення змін до умов договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту №133-31/6 від 24.01.2012, зокрема, дію сервітуту продовжено до 31.12.2017 та змінено суму щомісячної плати за договором (а.с.23).

Як свідчать матеріали справи, в період з 02.11.2015 по 29.01.2016 Державною фінансовою інспекцією в Одеській області було проведено перевірку фінансово-господарської діяльності Порту за період з 01.01.2014 по 30.06.2015, за результатами якої було складено довідку комісійної перевірки фінансово-господарської діяльності Порту від 05.02.2016 (а.с. 29-32).

В ході проведення вказаної перевірки було встановлено, що протягом перевіряємого періоду в порушення п. 1 ст. 193 ГК України та п. 3.1, 3.6 вищевказаного договору, внаслідок застосування невірного коефіцієнту індексації при розрахунку плати за право земельного сервітуту, Портом недоотримано плати по договорам сервітуту на загальну суму 68 571,40 грн.

З урахуванням виявлених під час проведення перевірки порушень, 10.03.2016 року Портом на адресу відповідача направлено лист за вих. № 1461/01/145/16 з вимогою відшкодування витрат по недоодержаному підприємством доходу у сумі 19 920,06 грн. (а.с.26).

Відповідач на вищевказаний лист позивача направив на адресу останнього лист-відповідь № 0405/02 від 04.05.2016 щодо безпідставності такої вимоги (а.с. 27).

На думку позивача, вищевказане є порушенням його прав і підставою для їх захисту в судовому порядку.

За приписами ст.ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з частиною 1 статті 193 ГК України, статей 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ч. 1 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Пунктом 3.6 договору сторони встановили, що умови договору про розмір плати можуть переглядатися за згодою сторін у випадках:

- погіршення стану земельної ділянки не з вини Сервітуарія, що підтверджено документально;

- збільшення розмірів плати за землю, які сплачує Землекористувач земельної ділянки щодо якої встановлюється земельний сервітут;

- в інших випадках, передбачених законодавчими актами України.

У разі зміни плати на вимогу однієї із сторін, зацікавлена сторона повинна повідомити про те іншу сторону не пізніше ніж за 15 днів. При досягненні згоди між сторонами укладається додаткова угода про зміну умов договору щодо розрахунків.

У разі неотримання Землекористувачем відповіді протягом 15 календарних днів з моменту отримання Сервітуарієм повідомлення про зміну розміру плати за право земельного сервітуту вважається, що Сервітуарій погодився з новим розміром плати за цим договором.

Згідно до ст.180 ГК України істотною умовою господарського договору є, зокрема, його ціна, при чому, відповідно до ст.632 ЦК України, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом, а зміна ціни в договорі після його виконання не допускається.

З огляду на зазначені приписи чинного законодавства, суд зазначає, що сторони при підписанні договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту визначили його істотні умови, в тому числі щодо розміру та порядку сплати за право земельного сервітуту на земельну ділянку.

Згідно приписів ст.599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається із матеріалів справи, відповідач в повному обсязі виконує взяті на себе зобов'язання зі сплати права земельного сервітуту на земельну ділянку (а.с.66-109, 116-138), у тому числі і за період, охоплений перевіркою (з 01.01.2014 по 30.06.2015). Доказів наявності будь-яких претензій чи зауважень позивача з цього приводу матеріали справи не містять.

Судова колегія зазначає, що зобов'язання зі сплати земельного сервітуту Товариством за період з 01.01.2014 по 30.06.2015 виконане своєчасно, належним чином, таке виконання прийнято Портом, у звязку з чим відповідне зобовязання є припиненим, згідно зі ст.599 ЦК України. Позивач не звертався до суду із позовом про внесення змін до договору про встановлення строкового платного земельного сервітуту № 133-31/6 від 24.01.2012, а також не повідомляв про зміну плати за право земельного сервітуту на земельну ділянку, в порядку, передбаченому договором (п.3.6).

При цьому, ані статтею 653 Цивільного кодексу України, якою визначено загальний порядок внесення змін до договору, ані іншими нормами чинного законодавства України не передбачена можливість внесення змін до зобов'язання, або його частини, що є припиненими.

Як вбачається з матеріалів справи, позовні вимоги та доводи апеляційної скарги Порту ґрунтуються на проведеній Державною фінансовою інспекцією в Одеській області перевірки фінансово-господарської діяльності Порту, внаслідок якої встановлено недоотримання вказаним товариством за період з 01.01.2014 по 30.06.2015 плати за вищевказаним договором у розмірі 19 920,06 грн. з ПДВ.

Проте, довідка Державної фінансової інспекції в Одеській області від 05.02.2016 про результати проведення такої перевірки в силу статті 34 ГПК України не є тим належним та допустимим доказом, що підтверджує заборгованість відповідача зі сплати за право земельного сервітуту та не є тим документом, на підставі якого стягується така заборгованість в установленому законом порядку.

Так, підпунктом 4 пункту 4 Положення про Державну фінансову інспекцію України (затверджено Указом Президента України від 23.04.2011 № 499/2011) врегульовано вжиття Держфінінспекцією України відповідно до покладених на неї завдань заходів до усунення виявлених під час здійснення державного фінансового контролю порушень законодавства та притягнення до відповідальності винних осіб. Такі заходи вживаються в установленому порядку Держфінінспекцією України як центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України та який входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері державного фінансового контролю. Довідка перевірки вказаного контролюючого органу може бути підставою для вжиття ним в межах своєї компетенції відповідних заходів реагування, в тому числі, притягнення до відповідальності посадових осіб позивача у встановленому чинним законодавством порядку, а не для встановлення певного зобов'язання в межах господарсько-договірних відносин.

Таким чином, судова колегія зазначає, що довідка перевірки Державної фінансової інспекції в Одеській області лише фіксує порушення фінансової дисципліни учасника правовідносин, фінансово-господарська діяльність якого перевірялась. Зазначена довідка не може змінювати, припиняти частково або повністю договірні правовідносини сторін, зобовязання, визначені договором.

В силу ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Приймаючи до уваги вищевикладене, судова колегія дійшла до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача 19 920,06 грн. заборгованості з плати права земельного сервітуту на земельну ділянки не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та умовах договору, у звязку з чим підстави для їх задоволення відсутні, у звязку з чим, господарський суд правомірно відмовив у задоволені позову.

Наведені скаржником у апеляційній скарзі доводи, не спростовують висновків місцевого суду та не доводять їх помилковість, а тому не можуть бути підставою для скасування судового рішення.

Керуючись ст. 99, 101-105 ГПК України колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Рішення господарського суду Одеської області від 25.07.2016 залишити без змін, апеляційну скаргу - без задоволення.

Постанова в порядку ст. 105 ГПК України набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя: Головей В.М.

Судді: Гладишева Т.Я.

ОСОБА_4