ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа №922/2028/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Хачатрян В.С., суддя Ільїн О.В., суддя Терещенко О.І.,

при секретарі Євтушенко Є.В.,

за участю представників:

позивача ОСОБА_1, за довіреністю №42 від 29.01.2016 року;

відповідача ОСОБА_2, за договором б/н від 05.09.2016 року; ОСОБА_3 особисто;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Харків, (вх.№2163Х/1-40) на рішення господарського суду Харківської області від 20.07.2016 року по справі №922/2028/16,

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_4, м.Харків,

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, м.Харків,

про стягнення 39853,53 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

У червні 2016 року фізична особа-підприємець ОСОБА_4 звернулася до господарського суду Харківської області з позовом до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якій просила стягнути з останньої на свою користь 39853,53 грн., посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх зобов'язань за договором оренди нежитлового приміщення №3 від 01.07.2015 року.

Рішенням господарського суду Харківської області від 20.07.2016 року по справі №922/2028/16 (суддя Калантай М.В.) позов задоволено частково.

Стягнуто з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 12000,00 грн. заборгованості з орендної плати, 114,97 грн. пені, 418,89 грн. судового збору.

В іншій частині позову відмовлено.

Відповідач із вказаним рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції при прийнятті рішення норм матеріального та процесуального права, на неповне зясування обставин, що мають значення для справи, а також на невідповідність висновків суду першої інстанції обставинам справи, просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 20.07.2016 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове судове рішення, яким у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Крім того, судові витрати скаржник просить суд покласти на позивача.

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт зазначає, що вона не була присутня ні на одному судовому засіданні, тому що не отримувала судові повістки про дату та час судового засідання, ухвали про відкриття справи за позовом ФОП ОСОБА_4, у звязку з чим не змогла скористатися правом відзиву на позовну заяву та предявити документ квитанцію про сплату 6000,00 грн. орендної плати за квітень 2016 року, що підтверджує заперечення проти позову.

Тобто, скаржник вважає, що судом першої інстанції при прийняття оскаржуваного рішення порушено норми процесуального права, а саме справу розглянуто судом за відсутності сторони не повідомленої належним чином про місце засідання суду, що є в силу положень ст. 104 Господарського процесуального кодексу України в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.08.2016 року апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 прийнято до провадження та призначено до розгляду.

01.09.2016 року позивач надав через канцелярію суду письмові заперечення на апеляційну скаргу (вх.№8563), в яких зазначає, що копія бланку квитанції не є доказом того, що грошові кошти за квітень 2016 року були отримані позивачем і вказаний бланк не відповідає вимогам чинного законодавства.

Позивач наполягає на тому, що засідання у господарському суді Харківської області призначалося двічі: на 12.07.2016 року і на 20.07.2016 року та про час і місце другого судового засідання апелянту було відомо і тому розгляд не відкладався.

Разом з тим, позивач у запереченнях на апеляційну скаргу зазначає про свою незгоду з рішенням суду першої інстанції та просить його змінити, а саме визначити, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки суд не звернув уваги на те, що умовами договору передбачена можливість односторонньої зміни розміру орендної плати і договір було розірвано з 30.04.2016 року, що підтверджується листами, а не з 01.06.2016 року

У судовому засіданні 05.09.2016 року оголошувалась перерва для забезпечення повного, всебічного, обєктивного розгляду справи.

Після оголошеної перерви, 07.09.2016 року засідання суду продовжено та представник відповідача пояснив, що він підтримує доводи та вимоги апеляційної скарги в повному обсязі та просить її задовольнити.

Представник проти позиції апелянта заперечував з підстав викладених у відзиві та наполягав на тому, що рішення суду першої інстанції підлягає зміні у частині розміру задоволення позовних вимог.

Розглянувши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі та відзиві на неї доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, заслухавши пояснення представників сторін, повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України порушення норм процесуального права є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, якщо, зокрема, справу розглянуто господарським судом за відсутності будь-якої із сторін, не повідомленої належним чином про місце засідання суду.

У п. 12 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу ХІІ Господарського процесуального кодексу України» зазначено, що порушення норм процесуального права, зазначені у п. 1-7 ч. 3 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України є в будь-якому випадку підставою для скасування рішення місцевого господарського суду, у тому числі й тоді, коли суд першої інстанції повно зясував обставини справи і дав їм правильну юридичну оцінку. У такому випадку апеляційний суд скасовує рішення місцевого господарського суду повністю і згідно з п.2 ст. 103 Господарського процесуального кодексу України приймає нове рішення.

Стороною, не повідомленою належним чином про місце засідання суду, про що йдеться у п.2 ч.3 ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, слід вважати сторону, стосовно якої судом першої інстанції не дотримано вимог ст. 64 Господарського процесуального кодексу України.

Стаття 64 Господарського процесуального кодексу України визначає, що суддя, прийнявши позовну заяву, не пізніше трьох днів з дня її надходження виносить і надсилає сторонам, прокурору, якщо він є заявником, ухвалу про порушення провадження у справі, в якій вказується про прийняття позовної заяви, призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення, необхідні дії щодо підготовки справи до розгляду в засіданні. Ухвала про порушення провадження у справі надсилається зазначеним особам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала про відкриття провадження у справі надсилається за адресою місцезнаходження (місця проживання) сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців. У разі відсутності сторін за такою адресою, вважається, що ухвала про порушення провадження у справі вручена їм належним чином.

20.07.2016 року господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване судове рішення за відсутності представника відповідача. При цьому, місцевий господарський суд вказав, що ним перевірено місцезнаходження відповідача, а саме, у відповідності до спеціального витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань адресою відповідача є: 61168, АДРЕСА_1 і вказані відомості співпадають з відомостями зазначеними позивачем у позовній заяві.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає, що ухвалою суду першої інстанції від 23.06.2016 року порушено провадження у справі №922/2028/16 та призначено її до розгляду на 12.07.2016 року. Вказана ухвала була направлена сторонам у справі рекомендованим листом 29.06.2016 року, що підтверджується відтиском штемпелю відділу документального забезпечення суду.

В подальшому, ухвалою суду від 12.07.2016 року враховуючи неявку представника відповідача в судове засідання, з метою дотримання прав і законних інтересів усіх учасників судового процесу, зясування їх правової позиції щодо спірних правовідносин, забезпечення принципу змагальності судового процесу, необхідність надання додаткових доказів, суд дійшов висновку про доцільність відкладення розгляду справи.

Вказана ухвала суду була направлена сторонам у справі 13.07.2016 року, що підтверджується відтиском штемпелю відділу документального забезпечення суду.

У той час з матеріалів справи вбачається, що ухвала суду від 12.07.2016 року направлялась на адреси сторін простою кореспонденцією. Ухвала суду від 23.06.2016 року направлялась рекомендованою кореспонденцією і була отримана відповідачем особисто 25.07.2016 року, тобто після закінчення розгляду справи по суті. Будь-які докази, які підтверджували отримання відповідачем ухвали суду від 12.07.2016 року в матеріалах справи відсутні.

У п. 3.9.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» №18 від 26.12.2011 року зазначено, що за змістом статті 64 ГПК, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом. Доказом такого повідомлення в разі неповернення ухвали підприємством зв'язку може бути й долучений до матеріалів справи та засвідчений самим судом витяг з офіційного сайту Українського державного підприємства поштового зв'язку «Укрпошта» щодо відстеження пересилання поштових відправлень, який містить інформацію про отримання адресатом відповідного поштового відправлення, або засвідчена копія реєстру поштових відправлень суду.

Однак, суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення за відсутності відповідача (його представника), обмежився тільки перевіркою місцезнаходження відповідача за реєстром та не дослідив і не пересвідчився у тому, чи обізнаний відповідач про розгляд справи в суді, тобто, повідомлений він чи ні належним чином про місце судового засіданні.

Колегія суддів вважає, що місцевий господарський суд 20.07.2016 року розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином, що в силу приписів ст. 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Згідно ст. 99 Господарського процесуального кодексу України в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вимоги апеляційної скарги і дослідивши надані заперечення, всебічно і повно перевіривши надані до матеріалів справи докази, колегія суддів встановила наступне.

01.07.2015 року між ФОП ОСОБА_4 (орендодавець, позивач у справі) та ФОП ОСОБА_3 (орендар, відповідач у справі) укладено договір №3 оренди нежитлового приміщення, за умовами якого позивач зобов'язався передати відповідачу в строкове платне користування частину нежитлового приміщення, що знаходиться за адресою: Червоношкільна набережна, 12 (літера А-9) у місті Харкові на 1 поверсі, має загальну пощу 70 кв.м., і належить орендодавцеві на праві приватної власності, а відповідач зобов'язався прийняти дане нерухоме майно та сплачувати орендну плату.

Згідно п. 1.3 договору приміщення надається орендарю для використання його з метою організації та провадження торгівельної діяльності.

Пунктами 3.2, 3.3 договору сторони узгодили, що орендна плата за один календарний місяць користування майном становить 6000,00 грн. без урахування ПДВ. Форма розрахунків - безготівкова, шляхом перерахування грошових коштів у національній валюті на рахунок орендодавця або готівкою. Оплата здійснюється не пізніше останнього числа кожного поточного місяця користування.

Матеріалами справи підтверджується та не заперечується сторонами, що під час дії договору відповідач щомісячно сплачував орендні платежі за користування орендованим майном за період з липня 2015 року по березень 2016 року. Оплати проводилися у розмірі 6000,00 грн. на місяць кожного 10 числа поточного місяця, що підтверджується наданими позивачем квитанціями форми №ПО-Д2.

У подальшому, позивачем в односторонньому порядку було прийнято рішення про підвищення розміру щомісячної орендної плати за договором до 14000,00 грн., починаючи з 11.04.2016 року.

Про дане рішення позивач повідомив відповідача листом б/н від 10.04.2016 року, який направлено 27.04.2016 року та вручено адресату 28.04.2016 року, що підтверджується поштовим чеком та описом вкладення від 27.04.2016 року, а також інформацією з інтернет-сайту «Відстеження поштових відправлень» (штрихкодовий ідентифікатор 154). Одночасно, в даному листі позивач зазначив, що у випадку незгоди із зміною розміру орендної плати договір вважається розірваним з 30.04.2016 року. В такому разі відповідачу слід повернути орендоване приміщення за актом приймання-передачі об'єкту оренди не пізніше 07.05.2016 року.

Також, позивач направив відповідачу лист без номеру та дати, в якому повідомив, що відповідач погіршує стан об'єкту оренди, а саме: без дозволу орендодавця зроблено переобладнання приміщення (вмонтовано в стіни кухонні меблі, а стіну обкладено декоративною плиткою), чим створено загрозу пошкодження приміщення, що є підставою для розірвання договору на вимогу орендодавця. Крім того, відповідачем систематично не сплачується орендна плата. У зв'язку з цим, позивач зазначив, що договір вважається розірваним після спливу 10 календарних днів з моменту отримання цього повідомлення.

Даний лист направлено відповідачу 14.04.2016 року та вручено адресату 14.05.2016 року, що підтверджується поштовими чеком та описом вкладення від 27.04.2016 року, а також інформацією з інтернет-сайту «Відстеження поштових відправлень» (штрихкодовий ідентифікатор 140).

11.05.2016 року позивач направив відповідачу лист від 11.05.2016 року, в якому повторно повідомив про те, що відповідач погіршує стан об'єкту оренди, що є підставою для розірвання договору на вимогу орендодавця. Також, позивач заявив вимогу про негайне звільнення орендованого приміщення відповідачем за актом приймання-передачі об'єкту оренди.

Даний лист направлено відповідачу 11.05.2016 року та вручено адресату 14.05.2016 року, що підтверджується поштовими чеком та описом вкладення від 11.05.2016 року, а також інформацією з інтернет-сайту «Відстеження поштових відправлень» (штрихкодовий ідентифікатор 466).

Усі вищевказані листи залишені відповідачем без відповіді, збільшення розміру орендної плати ним не погоджено, приміщення у зазначений позивачем строк не повернуто.

У подальшому, 01.06.2016 року сторонами складено та підписано акт повернення-передачі до договору, відповідно до якого відповідач повернув, а позивач прийняв нежитлове приміщення загальною площею 70 кв.м., яке розміщене на 1 поверсі будинку 12 (літера А-9) по вул.Червоношкільна набережна у м.Харкові.

У пунктах 2, 2.1, 2.2 даного акту зазначено, що об'єкт оренди передається з такими недоліками орендодавця щодо технічного стану: «Під час приймання приміщення були засвідчені такі зміни, здійснені в об'єкті оренди, які призвели до погіршення стану приміщення: покриття стін потребує заміни шпалер та їх покраски, а також демонтаж настінної декоративної плитки».

Сторонами у акті засвідчено, що об'єкт оренди потребує ремонту, орієнтовна вартість якого складатиме 4000,00грн.

У пункті 2.2 цього акту позивачем зроблено відмітку, що вказана сума коштів, необхідних для проведення ремонту, одержана та претензії щодо стану приміщення відсутні.

Посилаючись на односторонню зміну умов договору в частині збільшення розміру орендної плати з 11.04.2016 року, а також на несвоєчасне повернення орендованого приміщення у зв'язку із розірванням договору оренди на вимогу орендодавця, позивач звернувся до суду з позовом у даній справі, в якому просив стягнути з відповідача на свою користь: 11332,00 грн. заборгованості з орендної плати за квітень 2016 року, 506,53 грн. пені за період з 01.05.2016 року по 13.06.2016 року, 28000,00 грн. неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим приміщенням за час прострочення з 01.05.2016 року по 31.05.2016 року.

Колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду зазначає, що відповідно до ст. 651 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом.

Згідно ст. 653 Цивільного кодексу України, у разі зміни договору зобов'язання сторін змінюються відповідно до змінених умов щодо предмета, місця, строків виконання тощо. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються. У разі зміни або розірвання договору зобов'язання змінюється або припиняється з моменту досягнення домовленості про зміну або розірвання договору, якщо інше не встановлено договором чи не обумовлено характером його зміни. Якщо договір змінюється або розривається у судовому порядку, зобов'язання змінюється або припиняється з моменту набрання рішенням суду про зміну або розірвання договору законної сили.

За умовами ст. 654 Цивільного кодексу України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту.

Статтею 188 Господарського кодексу України встановлено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором. Сторона договору, яка вважає за необхідне змінити або розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. Сторона договору, яка одержала пропозицію про зміну чи розірвання договору, у двадцятиденний строк після одержання пропозиції повідомляє другу сторону про результати її розгляду. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо зміни (розірвання) договору або у разі неодержання відповіді у встановлений строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду. Якщо судовим рішенням договір змінено або розірвано, договір вважається зміненим або розірваним з дня набрання чинності даним рішенням, якщо іншого строку набрання чинності не встановлено за рішенням суду.

Вищенаведені приписи чинного законодавства передбачають можливість зміни умов договору: за згодою сторін; в односторонньому порядку, якщо це прямо передбачено договором; за рішенням суду.

Позивач вказує, що зміна умов договору щодо розміру орендної плати, починаючи з 11.04.2016 року, була здійснена ним в односторонньому порядку на підставі пункту 3.5 договору. Так, за умовами даного пункту розмір орендної плати, у разі економічної неефективності передачі майна в оренду при орендній платі, встановленій пунктом 3.2 цього договору, може бути змінений за обґрунтованим рішенням орендодавця з наступним повідомленням орендаря протягом 20 календарних днів з моменту прийняття такого рішення.

Однак, колегія суддів зазначає, що даний пункт договору лише передбачає підставу для ініціювання орендодавцем питання про підвищення розміру орендної плати, однак не містить прямої вказівки про наявність у нього права на зміну розміру орендної плати саме в односторонньому порядку.

Крім того, за умовами пунктів 7.8-7.9 договору зміни в цей договір можуть бути внесені за взаємною згодою сторін, що оформляється додатковою угодою до цього договору. Пропозиції про зміну, доповнення або розірвання договору розглядаються протягом 30 календарних днів з дня їх письмової пропозиції до розгляду.

Отже, враховуючи вищевикладене слід зазначити, що у позивача за умовами договору відсутнє право на односторонню зміну його умов, а відповідач не погодив запропоновані позивачем зміни щодо розміру орендної плати і відповідна додаткова угода до договору сторонами не укладалася. Таким чином, колегія суддів вважає, що умови договору щодо розміру орендної плати в установленому порядку змінено не було. Доказів зміни умов договору в судовому порядку позивачем суду також не надано.

Обґрунтовуючи своє рішення про економічну неефективність передачі майна в оренду при орендній платі в розмірі 6000,00грн., позивач посилався на висновок про вартість оренди торгової нерухомості, виконаний ТОВ «Оцінка24».

Однак, з даного висновку вбачається, що він, по-перше, складений 08.07.2016 року, тобто, його не існувало станом на момент прийняття позивачем рішення про підвищення розміру орендної плати (10.04.2016 року). По-друге, висновок про вартість оренди торгової нерухомості містить примітку, що: «Зважаючи на те, що оцінювач особисто не проводив огляд об'єкта оцінки, а уся інформація була надана йому замовником оцінки, оцінювач не може гарантувати її достовірності».

Таким чином, наданий позивачем висновок про вартість оренди торгової нерухомості, виконаний ТОВ «Оцінка24», не є належним доказом економічної неефективності передачі майна в оренду при орендній платі, що була встановлена пунктом 3.2 договору. Інших доказів на підтвердження обґрунтованості рішення про підвищення орендної плати позивачем не надано.

Стаття 3 Цивільного кодексу України визначає, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність.

Збільшення позивачем в односторонньому порядку щомісячного розміру орендної плати з 6000,00 грн. до 14000,00 грн., за відсутності будь-яких підстав, не відповідає вищенаведеним засадам цивільного законодавства.

Отже, у відповідача не виникло обов'язку сплачувати орендну плату, починаючи з 11.04.2016 року, виходячи з установленого позивачем розміру, тобто - 14000,00 грн. на місяць.

Разом з тим, у відповідності до ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Згідно ч. 5 ст. 762 Цивільного кодексу України, плата за користування майном вноситься щомісячно, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статті 509 Цивільного кодексу України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно статті 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Положення статті 525 Цивільного кодексу України визначають, що одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом не допускається.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст.ст. 611, 612 Цивільного кодексу України).

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Суд першої інстанції, приймаючи оскаржуване рішення зазначив, що відповідач не надав суду доказів сплати орендних платежів з квітня 2016 року по травень 2016 року, у зв'язку з чим у нього існує перед позивачем непогашена заборгованість з орендної плати в розмірі 12000,00 грн.

Однак, як вже було зазначено, суд першої інстанції розглянув справу за відсутності відповідача, не повідомленого належним чином про місце засідання суду, тобто фактично відповідач був позбавлений права надати до суду заперечення та докази в їх підтвердження щодо заявлених позовних вимог.

Так, відповідач надав до суду апеляційної інстанції докази сплати ним коштів за оренду приміщення за квітень 2016 року в розмірі 6000,00 грн., а саме копію квитанції №603902 від 13.04.2016 року.

Позивач, заперечуючи проти факту сплати оренди за квітень 2016 року зазначає, що вказана квитанція є неналежним доказом, оскільки не містить необхідних реквізитів та кошти позивачем не отримувались.

Однак, колегія суддів зазначає, що, по-перше, позивачем всупереч приписів ст. 33 Господарського процесуального кодексу не надано доказів та не спростовано позицію відповідача щодо передання відповідачем і отримання позивачем коштів. По-друге, підстави вважати, що квитанція №603902 від 13.04.2016 року є неналежним доказом відсутні. При цьому, позивач, звертаючись до суду з позовною заявою надавав копії квитанцій, які підтверджують факт виконання відповідачем свого обовязку по сплаті орендних платежів і вказані квитанції є тотожними до квитанції наданої відповідачем.

Отже, позиція позивача, що відповідач не надав суду доказів сплати орендних платежів з квітня 2016 року по травень 2016 року, у зв'язку з чим у нього існує перед позивачем непогашена заборгованість з орендної плати в розмірі 12000,00 грн. спростовується матеріалами справи.

Щодо вимог про стягнення з відповідача 28000,00 грн. неустойки у розмірі подвійної плати за користування орендованим приміщенням за час прострочення з 01.05.2016 року по 31.05.2016 року, колегія суддів зазначає наступне.

За умовами пунктів 2.4-2.6 договору після закінчення строку дії цього договору та у разі його дострокового розірвання орендар зобов'язаний повернути орендодавцю майно протягом трьох календарних днів з моменту закінчення строку дії цього договору або його дострокового розірвання за актом прийому-передачі. Майно має бути повернуто орендодавцю у тому ж стані, в якому воно було передано орендарю, з урахуванням нормального фізичного зносу. Майно вважається поверненим орендодавцю з моменту його фактичного звільнення орендарем та підписання сторонами акта прийому-передачі (повернення) майна.

Статтею 785 Цивільного кодексу України визначено, що у разі припинення договору найму наймач зобов'язаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі. Якщо наймач не виконує обов'язку щодо повернення речі, наймодавець має право вимагати від наймача сплати неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення.

Позивач вважає, що договір оренди є розірваним з 30.04.2016 року на підставі прийнятого орендодавцем рішення про дострокове одностороннє розірвання договору. При цьому, позивач вказує, що: орендаря у листі про підвищення орендної плати було повідомлено про те, що якщо він не згоден зі зміною розміру орендної плати, то договір вважається розірваним з 30.04.2016 року; відповідно до пункту 4.3.5 договору орендодавець має право у разі виявлення нецільового використання або невиконання умов цього договору і обов'язків орендарем розірвати цей договір протягом 10 (десяти) календарних днів з моменту настання таких обставин.

Однак, дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що твердження позивача про одностороннє розірвання договору є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Чинне законодавство та умови договору не містять прямої вказівки про наявність у орендодавця права на одностороннє розірвання договору через незгоду відповідача із запропонованим підвищенням розміру орендної плати, а тому розірвання договору з цієї підстави є неправомірним.

Згідно ст. 782 Цивільного кодексу України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Однак, станом на момент направлення позивачем у квітні-травні 2016 року листів з повідомленням про розірвання договору, у відповідача не існувало заборгованості з орендної плати протягом трьох місяців підряд. Отже, договір не може вважатися розірваним і з цієї підстави.

Статтею 783 Цивільного кодексу України визначено, що наймодавець має право вимагати розірвання договору найму, якщо: 1) наймач користується річчю всупереч договору або призначенню речі; 2) наймач без дозволу наймодавця передав річ у користування іншій особі; 3) наймач своєю недбалою поведінкою створює загрозу пошкодження речі; 4) наймач не приступив до проведення капітального ремонту речі, якщо обов'язок проведення капітального ремонту був покладений на наймача.

Позивач зазначає, що відповідач погіршив стан об'єкту, а саме: без дозволу зробив переобладнання приміщення (вмонтував в стіни кухонні меблі, а стіну обклав декоративною плиткою). Цим було створено загрозу пошкодження приміщення.

Слід відзначити, що позивачем не надано доказів щодо того, в якому стані перебувало орендоване приміщення на момент укладення договору оренди. Отже, неможливо встановити, чи були здійснені ці переобладнання саме відповідачем. Так, у пункті 2 акта повернення-передачі від 01.06.2016 зазначено, що об'єкт оренди передається з недоліками саме орендодавця, а не орендаря.

Позивачем також не доведено, що вказані в цьому акті переобладнання приміщення створюють загрозу пошкодження приміщення, тобто мають наслідком неможливість його використання у майбутньому як об'єкту оренди.

З пункту 2.2 акту повернення-передачі від 01.06.2016 року вбачається, що позивач отримав від відповідача суму коштів в розмірі 4000,00 грн., яка необхідна для ремонту приміщення та претензій щодо стану приміщення не має.

Зазначений механізм відшкодування орендарем наслідків погіршення речі, переданої у найм, повністю узгоджується з нормами ст. 779 Цивільного кодексу України та пунктом 4.2.9 договору.

Отже, підстави вважати, що наймач своєю недбалою поведінкою створив загрозу пошкодження речі в розумінні п. 3 ч. 1 ст. 783 Цивільного кодексу України відсутні.

При цьому, крім того вказаного акту повернення-передачі від 01.06.2016 року, який підписано обома сторонами, в матеріалах справи відсутні будь-які інші докази виявлення відповідачем факту погіршення орендованого приміщення до 01.06.2016 року. У зв'язку з цим, договір в будь-якому випадку не може вважатися розірваним в односторонньому порядку з 30.04.2016 року, на чому наполягає позивач.

Колегія суддів вважає, що в даному випадку, підписавши акт повернення-передачі від 01.06.2016 року, сторони фактично вчинили дії щодо розірвання договору за взаємною згодою саме з 01.06.2016 року та погодили стан майна, що підлягає поверненню і визначили, що претензій одна до одної не мають з цього питання.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відсутні законні підстави для задоволення вимог про стягнення з відповідача неустойки у розмірі подвійної плати за користування річчю за час прострочення згідно ст. 785 Цивільного кодексу України за період з 01.05.2016 року по 31.05.2016 року.

У той час, оскільки судом встановлено, що відповідач сплачував орендні платежі по квітень 2016 року включно, позивач вправі вимагати від відповідача сплати орендних платежів згідно розміру, встановленого пунктом 3.2 договору, за травень 2016 року, тобто 6000,00 грн. У зв'язку з цим, колегія суддів вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 6000,00 грн. заборгованості з орендної плати.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені Договором та Законом, зокрема сплата неустойки.

Статтею 549 Цивільного кодексу України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно п. 6.5 договору за несвоєчасне внесення орендної плати орендар сплачує орендодавцю пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України за кожний день прострочення, що діяла на момент сплати зазначеної суми пені від суми боргу, за весь період невиконання (неналежного виконання) зобов'язання.

Позивачем заявлено вимогу про стягнення 506,53 грн. пені, нарахованої за період з 01.05.2016 року по 13.06.2016 року.

Враховуючи невірне визначення позивачем розміру заборгованості та періоду за який обліковується заборгованість з орендної плати із зазначених вище підстав, колегія суддів вважає за можливе задовольнити вимоги про стягнення пені частково в розмірі 76,93 грн.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Колегія суддів вважає, що твердження відповідача, викладені ним в апеляційній скарзі ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, доведені належними доказами, тоді як господарським судом при прийнятті рішення порушено норми процесуального права і у звязку з чим, не в повній мірі зясовані та оцінені обставини у справі, а тому прийняте ним рішення підлягає скасуванню, з прийняттям нового судового рішення.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги, скасування рішення суду першої інстанції і прийняття нового про часткову відмову в задоволенні позову, необхідно здійснити перерозподіл судових витрат.

У відповідності до ст. 49, ч. 2 ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, вирішуючи питання про перерозподіл судового збору пропорційно задоволеним вимогам, враховуючи приписи абз. 4 п. 4.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України №7 від 21.02.2013 року «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України» з огляду на те, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про скасування оскаржуваного рішення, часткове задоволення апеляційної скарги та часткове задоволення позовних вимог, витрати позивача зі сплати судового збору за подання позовної заяви підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача у розмірі 210,14 грн., а витрати відповідача зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги підлягають відшкодуванню за рахунок позивача у розмірі 1284,64 грн.

Керуючись ст. ст. 33, 43, 49, 99, 101, п. 2 ст. 103, п. 2 ч. 3 ст. 104, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 задовольнити частково.

Рішення господарського суду Харківської області від 20.07.2016 року по справі №922/2028/16 скасувати.

Прийняти нове судове рішення, яким позов задовольнити частково.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (61168, АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (61023, АДРЕСА_3, код НОМЕР_2) 6000,00 грн. заборгованості з орендної плати, 76,93 грн. пені та 210,14 грн. судового збору за подання позовної заяви.

В іншій частині позовних вимог відмовити.

Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 (61023, АДРЕСА_3, код НОМЕР_2) на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (61168, АДРЕСА_2, код НОМЕР_1) 1284,64 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідні накази.

Повний текст постанови складено 09 вересня 2016 року.

Головуючий суддя Хачатрян В.С.

Суддя Ільїн О.В.

Суддя Терещенко О.І.