ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2016 р. Справа № 914/454/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Давид Л.Л.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

при секретарі судового засідання Оштук Н.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за вих. №08.42-186/85-1866 від 04.05.2016 р. (вх. № апеляційного суду 01-05/2487/16 від 24.05.2016 р.)

на рішення господарського суду Львівської області від 25.04.2016 р.

у справі №914/454/16 (суддя Мазовіта А.Б.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк», м. Київ

до відповідача 1 Товариства з обмеженою відповідальністю «Виробниче підприємство «АГРО-СОЮЗ», м. Львів

до відповідача 2 Приватного акціонерного товариства «АГРО-СОЮЗ», М. Івано-Франківськ

про визнання недійсним договору

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_2- представник (довіреність №02-36/538 від 19.02.2016 р.);

від відповідача 1: не з»явились;

від відповідача 2: не з»явились;

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Львівської області від 25.04.2016 р. у справі №914/454/16 у позові Публічного акціонерного товариства (надалі ПАТ) Укрсоцбанк, м. Київ (надалі Позивач), до Товариства з обмеженою відповідальністю (надалі - ТОВ) Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ, м. Львів (надалі Відповідач 1), Приватного акціонерного товариства АГРО-СОЮЗ, м. Івано-Франківськ (надалі Відповідач 2) про визнання недійсним договору позики №550-Ф від 04 вересня 2013 р. відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що Позивачем не наведено норм законодавства, положень установчих документів Відповідача-1, які б передбачали можливість викладення у кредитному договорі умов необхідності погодження Відповідачем-1 з Позивачем укладення з третіми особами в майбутньому договорів позики тощо. Позивачем не доведено в установленому законом порядку факту порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору.

Позивач ПАТ «Укрсоцбанк», не погодившись з винесеним рішенням, подав апеляційну скаргу за вих. №08.42-186/85-1866 від 04.05.2016 р. (вх. № апеляційного суду 01-05/2487/16 від 24.05.2016 р.), в якій посилається на те, що останнє прийнято з порушенням норм чинного матеріального та процесуального права та з неповним дослідженням матеріалів та обставин справи, а саме:

Скаржник вважає, що даний договір (правочин) укладено з перевищенням господарської компетенції, оскільки Відповідач 1 відповідно до умов кредитного договору з Банком не мав права без попереднього погодження з Банком укладати оспорюваний договір про надання поворотної фінансової допомоги. Банком згода на укладення оспорюваного правочину не надавалась, Банк не був повідомлений про намір його укладення, а тому такий договір прямо порушує права Банку. А відтак, судом першої інстанції безпідставно не застосовано ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України.

Відповідач 2 ПАТ «АГРО-СОЮЗ» у відзиві б/н від 31.05.2016 р. (Т-2, а.с.97-98) заперечує доводи апеляційної скарги, посилаючись на те, що вчинення правочину всупереч цивільно-правовому договору, порушення зобовязань, визначених договором, не може бути підставою для недійсності такого правочину. Положення чинного законодавства не містять норм, які б визначали обовязок сторони договору позики погоджувати його укладення з будь якою іншою особою, в тому числі і з кредитором однієї із сторін договору позики. Позивачем не наведено норм матеріального права, яким би суперечив факт укладення оспорюваного правочину, а тому відсутні підстави для застосування ст. 203 Цивільного кодексу України. Враховуючи не доведення Позивачем обставини щодо перевищення господарської компетенції Відповідачами при укладенні оспорюваного договору, підстав для визнання оспорюваного договору недійсним немає. Зазначає, що судом Позивачу було відмовлено у включенні грошових вимог до реєстру вимог кредиторів Відповідача -1, а тому Позивач не є кредитором Відповідача -1 і його права не є порушеними. Відповідно до цього, просить рішення місцевого господарського суду залишити без змін, апеляційну скаргу без задоволення.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 26.05.2016 р. прийнято апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» за вих. №08.42-186/85-1866 від 04.05.2016 р. (вх. № апеляційного суду 01-05/2487/16 від 24.05.2016 р.) на рішення господарського суду Львівської області від 25.04.2016 р. у справі №914/454/16 та призначено до розгляду в судове засідання на 14.06.2016 р. в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів Гриців В.М. та Михалюк О.В. (Т-2, а.с.81).

В судовому засіданні 14.06.2016 р. розгляд справи відкладено в судове засідання на 05.07.2016 р. (в складі колегії: головуючого судді Давид Л.Л., суддів Гриців В.М. та Михалюк О.В.), в зв»язку з неявкою представників Відповідачів (Т-2, а.с.102-103).

04.07.2016 р. представником Скаржника долучено через канцелярію суду додаткові пояснення у справі б/н від 04.07.2016 р. (Т-2, а.с.104), якими долучено до матеріалів справи в якості доказу витяг з кримінального провадження №0000024 (про вчинення кримінального правопорушення посадовими особами ТОВ «Виробниче підприємство «АГРО-СОЮЗ» (31682313)).

Станом на 05.07.2016 р. суддя Михалюк О.В. перебуває у відпустці (відпустка згідно наказу з 29.06.2016 р. по 12.08.2016 р.), відтак судове засідання, призначене на 05.07.2016 р. не відбулось.

Враховуючи наведене, 14.07.2016 р. справу №914/454/16 передано на проведення автоматизованої заміни судді члена колегії судді Михалюк О.В.

Розпорядженням керівника апарату суду від 14.07.2016 р. №355 - відповідно до ст. 2-1 Господарського процесуального кодексу України, п.2.3.25 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.2.7.3. Засад використання автоматизованої системи документообігу суду у Львівському апеляційному господарському суду проведено заміну складу колегії суддів у справі №914/454/16.

Згідно протоколу автоматизованої заміни складу колегії суддів від 14.07.2016 р. склад колегії у справі №914/454/16 визначено: ОСОБА_3 - головуючий суддя, судді Гриців В.М., Кордюк Г.Т.

Відтак, ухвалою суду від 18.07.2016 р. розгляд апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк за вих. №08.42-186/85-1866 від 04.05.2016 р. (вх. № апеляційного суду 01-05/2487/16 від 24.05.2016 р.) на рішення господарського суду Львівської області від 25.04.2016 р. у справі №914/454/16 в складі колегії суддів: Давид Л.Л. (головуючий суддя), ОСОБА_4 та ОСОБА_1 призначено до розгляду в судовому засіданні на 05.09.2016 р. (Т-2, а.с.111-112). Участь представників сторін в судовому засіданні визначено на власний розсуд.

В судове засідання 05.09.2016 р. з»явився представник Позивача. Відповідачі участі уповноважених представників не забезпечили, причин неявки не повідомили, хоча належним чином були повідомлені про час та місце розгляду справи ухвалою суду від 18.07.2016 р.

Станом на 05.09.2016 р. додаткових доказів та клопотань про відкладення розгляду справи не поступало, а відтак судова колегія ухвалила розглядати справу по наявних у ній матеріалах.

Представник Скаржника в судовому засіданні 05.09.2016 р. підтримав доводи апеляційної скарги з мотивів, наведених в апеляційній скарзі та додаткових поясненнях.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою, відзивом на неї та додатковими поясненнями, заслухавши пояснення представника Скаржника, судова колегія апеляційного господарського суду дійшла висновку, що рішення господарського суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з наступних підстав.

Судом встановлено, що 04 вересня 2013 року між ПАТ АГРО-СОЮЗ (позикодавець) та ТОВ Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ було укладено договір позики №550-Ф (зворотня фінансова допомога) (Т-1, а.с.97), згідно п.1.1. якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, Позикодавець надає Позичальнику безпроцентну позику (зворотню фінансову допомогу), а останній зобов»язується повернути позику у визначений цим Договором термін.

Відповідно до п. 2.1. договору №550-Ф від 04.09.2013 р. розмір позики становить 15 000 000,00 грн. без ПДВ.

20.01.2014 р. сторонами укладено додаткову угоду №1 до договору позики №550-Ф від 26.07.2013 р. (комісія на покупку) якою суму позики збільшено до 22 000 000,00 грн. (Т-1, а.с.98).

Крім цього, 03.09.2010 р. між Відкритим акціонерним товариством УніКредит Банк (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство Укрсоцбанк) (Банк) та ТОВ Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ (позичальник) було укладено кредитний договір №126-СВ (Т-1, а.с.17-27).

Відповідно до пункту 1.1. кредитного договору, Банк відповідно до умов та на термін цього договору надає Позичальнику револьверну кредитну лінію без зобовязання надання з загальною сумою кредиту 4 400 000,00 доларів США з можливістю отримання в доларах США, Євро та гривні та з терміном кредиту до 03.09.2011 р. з урахуванням обмежень, визначених у договорі, зокрема, але не обмежуючись, у пунктах 3.2 (h) - 3.2 (j).

В подальшому сторонами до кредитного договору були укладені додаткові угоди, якими були внесені зміни та доповнення до кредитного договору (Т-1, а.с.28-93).

Додатковою угодою №11 від 09.12.2013 р. сторони домовились змінити кредитний договір та викласти його з усіма додатками до нього у новій редакції, наведеній у додатку 1 до цієї додаткової угоди (Т-1, а.с.65 «зорот»-78).

Відповідно до пункту 8.3. кредитного договору в редакції, викладеній додатковою угодою №11 від 09.12.2013р., Позичальник без попередньої письмової згоди Банку зобовязується не здійснювати наступні операції: зокрема, - одержання кредитів, залучення коштів від третіх осіб.

Предметом позову у даній справі є визнання недійсним договору позики №550-Ф від 04.09.2013 р. (зворотня фінансова допомога).

Підставою позову є те, що укладенням оспорюваного договору Відповідач -1 прямо порушив умови Договору кредиту, тим самим порушивши права та інтереси Банку, обтяжив себе додатковими зобовязаннями перед третьою особою, що не сприяло поверненню кредиту та виконанню зобовязань Відповідачем -1 за договором кредиту належним чином. Також, Позивач в обґрунтування порушення його законних прав та інтересів вказує на те, що спірний договір спрямований на створення штучних вимог кредиторів з метою отримання контрольної кількості голосів у комітеті кредиторів Боржника (Відповідача-1) та прийняття рішень, спрямованих не на задоволення вимог реальних кредиторів боржника.

Нормативною підставою позову є ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 1 Господарського процесуального кодексу України, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу субєкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, визнання правочину недійсним.

Згідно ст. 204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Згідно ч.1 ст.215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, пятою та шостою ст. 203 ЦК України. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Таким чином, підставою для визнання правочину недійсним з підстав, викладених в ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, є невідповідність такого правочину ЦК України, іншим актам цивільного законодавства.

Вирішуючи спір про визнання угоди (правочину) недійсною, господарський суд встановлює наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними та настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угоди вимогам закону, додержання встановленої форми угоди, правоздатність сторін за угодою, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. При цьому обставини, що мають істотне значення для вирішення спору повинні підтверджуватись сторонами належними та допустимими доказами відповідно до вимог статей 33,34 господарського процесуального кодексу України.

Однак, як вбачається зі змісту позовної заяви, письмових та усних пояснень Позивача, Позивачем не наведено норм законів, які порушені Відповідачами укладенням спірного договору, та які є підставами для визнання такого договору недійсним відповідно до ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки норми ст. 203 Цивільного кодексу України є загальними та відсилочними.

Відповідно до ст. 207 Господарського кодексу України, господарське зобовязання, що не відповідає вимогам закону, або вчинене з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосубєктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Підставою недійсності господарського зобов'язання за ст.207 Господарського кодексу України є укладення учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності).

Згідно ч.1 ст.3 Цивільного кодексу України засадами цивільного законодавства є свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом, справедливість, добросовісність та розумність.

Статтею 14 Цивільного кодексу України передбачено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї. Виконання цивільних обовязків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України).

Згідно ст. 80 Цивільного кодексу України юридична особа наділяється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді. Відповідно до ч. 2 ст. 91 Цивільного кодексу України цивільна правоздатність юридичної особи може бути обмежена лише за рішенням суду. Цивільна правоздатність юридичної особи виникає з моменту її створення і припиняється з дня внесення до єдиного державного реєстру запису про її припинення (ч. 4 ст. 91 Цивільного кодексу України).

Згідно ч.1 ст.92 Цивільного кодексу України юридична особа набуває цивільних прав та обовязків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Порядок створення органів юридичної особи встановлюється установчими документами та законом.

Субєктами господарювання визнаються учасники господарських відносин, які здійснюють господарську діяльність, реалізуючи господарську компетенцію (сукупність господарських прав та обовязків), мають відокремлене майно і несуть відповідальність за своїми зобовязаннями в межах цього майна, крім випадків, передбачених законодавством. (ч. 1 ст. 55 Господарського кодексу України).

Згідно ч. 4 ст. 55 Господарського кодексу України субєкти господарювання реалізують свою господарську компетенцію на основі права власності, права господарського відання, права оперативного управління відповідно до визначення цієї компетенції у цьому Кодексі та інших законах.

Відповідно до ч. 1 ст. 57 Господарського кодексу України установчими документами субєкта господарювання є рішення про його утворення або засновницький договір, а у випадках, передбачених законом, статут (положення) субєкта господарювання.

В установчих документах повинні бути зазначені найменування субєкта господарювання, мета і предмет господарської діяльності, склад і компетенція його органів управління, порядок прийняття ними рішень, порядок формування майна, розподілу прибутків та збитків, умови його реорганізації та ліквідації, якщо інше не передбачено законом (ч. 2 ст. 57 Господарського кодексу України).

Згідно ч.4 ст.12 Господарського кодексу України обмеження щодо здійснення підприємницької діяльності, а також перелік видів діяльності, в яких забороняється підприємництво, встановлюються Конституцією України та законом.

Відповідно до ч.1 ст.19 Господарського кодексу України субєкти господарювання мають право без обмежень самостійно здійснювати господарську діяльність, що не суперечить законодавству.

З наведеного випливає, що господарською компетенцією субєкта господарювання є сукупність прав та обовязків, які визначені законодавством та статутними (внутрішніми) документами субєкта господарювання.

Слід також зазначити, що обмеження дієздатності (господарської компетенції) субєкта господарювання можливе у випадках, передбачених законом, статутними документами субєкта господарювання, або таке обмеження визначається у правочині за погодженням сторін у випадках, передбачених законом.

З урахуванням викладеного, перевищення господарської компетенції, яке може потягти за собою визнання правочину недійсним, має місце в разі, коли відбувається перевищення господарської компетенції, обсяг якої визначено законом, статутними (внутрішніми) документами субєкта господарювання, правочинами у випадках, передбачених законом.

У той же час, Позивачем не наведено норм законодавства, положень установчих документів Відповідача-1, які б передбачали можливість викладення у кредитному договорі умов необхідності погодження Відповідачем-1 з Позивачем укладення з третіми особами в майбутньому договорів позики, тощо.

Як вбачається з матеріалів судової практики (постанова ВСУ (3-43гс15) у справі №910/6098/14 від 15.04.2015 р., постанова ВГСУ від 19.05.2015 р. у справі №910/16874/14, постанови ВГСУ від 01.12.2015 р. у справі №914/100/15), на яку посилається Позивач як на підтвердження своїх доводів у даній справі, суди визнавали недійсними правочини про відступлення права вимоги з посиланням на ст. 516 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом та ч. 1 ст. 203 Цивільного кодексу України, оскільки сторони в спірних договорах передбачали необхідність погодження заміни боржника, проте такого погодження сторонами у даній справі не було.

Слід зазначити, що судом першої інстанції досліджувалися операції за спірним договором та ухвалою від 21.03.2016 р. було витребувано у зазначених банківських установ банківські виписки щодо руху коштів по всіх поточних рахунках ТОВ Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ за період з 04.09.2013 року. Як вбачається з матеріалів справи, копії таких виписок були суду надані від окремих банків.

Відповідно до ст.1046 цього Кодексу за договором позики одна сторона (позикодавець) передає другій стороні (позичальникові) у власність гроші або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути таку саму суму грошей або таку саму кількість речей того самого роду та якості.

Зміст оспорюваного договору як підстави виникнення цивільного-правового зобовязання, визначається тими правами та обовязками, які взяли на себе учасники (сторони) цього договору: позикодавець та позичальник, відповідно до умов цього договору, і які закріплені в цьому документі.

Особи за власним волевиявленням вправі приймати рішення про вступ у договірні відносини (укладення договору), внесення змін до нього тощо. Чинним цивільним законодавством не передбачено обмеження суми позики.

З огляду на викладене, недотримання Відповідачем-1 умов порядку погодження з Позивачем укладення спірного договору може мати наслідком відповідальність Відповідача-1 за кредитним договором, проте, не може мати наслідком визнання спірного договору недійсним з підстав, визначених ст. 203 Цивільного кодексу України та ст. 207 Господарського кодексу України.

Таким чином, Позивачем не доведено в установленому законом порядку порушення його прав і законних інтересів укладенням оспорюваного договору.

Як також встановлено судом, 29.10.2015 р. господарським судом Львівської області порушено провадження у справі №914/3604/15 про банкрутство Відповідача -1 - Товариства з обмеженою відповідальністю Виробниче підприємство АГРО-СОЮЗ.

30.10.2015 р. на офіційному веб-сайті Вищого господарського суду України розміщено оголошення про порушення провадження у справі №91/3604/15 про банкрутство ТОВ Виробниче підприємство АГРО СОЮЗ. ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся з кредиторськими вимогами до Боржника на загальну суму 134 558 582,51 грн.

Ухвалою суду від 01.03.2016 р. у справі №914/3604/15 Публічному акціонерному товариству Укрсоцбанк відмовлено у включенні його грошових вимог в сумі 134 588 582 грн. 51 коп. до реєстру вимог кредиторів.

Ухвалою суду від 01.03.2016 р. у справі №914/3604/15 Позивачу також відмовлено в задоволенні клопотання ПАТ Укрсоцбанк від 16.12.2016 р. про визнання недійсними договорів поворотної фінансової допомоги в порядку ст. 83 Господарського процесуального кодексу України у звязку з тим, що ПАТ Укрсоцбанк з заявами в порядку ст.20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом до суду не звертався.

Слід зазначити, що такі ухвали від 01.03.2016 р. у справі №914/3604/15 станом на момент прийняття оскаржуваного рішення були оскаржені в апеляційному порядку.

Згідно ч.4 ст.10 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом суд, у провадженні якого перебуває справа про банкрутство, вирішує усі майнові спори з вимогами до боржника, у тому числі спори про визнання недійсними будь-яких правочинів (договорів), укладених боржником; стягнення заробітної плати; поновлення на роботі посадових та службових осіб боржника, за винятком спорів, повязаних із визначенням та сплатою (стягненням) грошових зобовязань (податкового боргу), визначених відповідно до Податкового кодексу України, а також справ у спорах про визнання недійсними правочинів (договорів), якщо з відповідним позовом звертається на виконання своїх повноважень контролюючий орган, визначений Податковим кодексом України.

Згідно ст.20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора з таких підстав: боржник безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобовязання без відповідних майнових дій іншої сторони, відмовився від власних майнових вимог; боржник виконав майнові зобовязання раніше встановленого строку; боржник до порушення справи про банкрутство взяв на себе зобовязання, в результаті чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобовязань перед іншими кредиторами повністю або частково стало неможливим; боржник здійснив відчуження або придбав майно за цінами відповідно нижчими або вищими від ринкових, за умови, що в момент прийняття зобовязання або внаслідок його виконання майна боржника було (стало) недостатньо для задоволення вимог кредиторів; боржник оплатив кредитору або прийняв майно в рахунок виконання грошових вимог у день, коли сума вимог кредиторів боржнику перевищувала вартість майна; боржник прийняв на себе заставні зобовязання для забезпечення виконання грошових вимог.

У Постанові Верховного Суду України від 13 квітня 2016 року у справі №3-304гс16 зазначено, що системний аналіз положень Закону № 2343-XII дає підстави для висновку, що з моменту порушення стосовно боржника справи про банкрутство він перебуває в особливому правовому режимі, який змінює весь комплекс юридичних правовідносин боржника, і спеціальні норми Закону № 2343-XII мають пріоритет у застосуванні при розгляді справ про банкрутство щодо інших законодавчих актів України, а тому правочини (договори) або майнові дії боржника, які були вчинені боржником після порушення справи про банкрутство або протягом одного року, що передував порушенню справи про банкрутство, можуть бути відповідно визнані недійсними або спростовані господарським судом у межах провадження у справі про банкрутство за заявою арбітражного керуючого або конкурсного кредитора (частина перша статті 20 Закону № 2343-XII); за позовом розпорядника майна (частина дев'ята статті 22 Закону № 2343-XII); за заявою комітету кредиторів (частина восьма статті 26 Закону № 2343-XII); за заявою керуючого санацією (частина п'ята статті 28 Закону № 2343-XII); за заявою ліквідатора (частина друга статті 41 Закону № 2343-XII). Отже, за умови порушення провадження у справі про банкрутство боржника, особливістю вирішення таких спорів є те, що вони розглядаються та вирішуються господарським судом без порушення нових справ, що узгоджується із загальною спрямованістю Закону № 2343-XII, який передбачає концентрацію всіх спорів у межах справи про банкрутство задля судового контролю у межах цього провадження за діяльністю боржника, залучення всього майна боржника до ліквідаційної маси та проведення інших заходів, метою яких є повне або часткове задоволення вимог кредиторів. Таким чином і з огляду на положення статей 4, 104, 110-112 ЦК, Закон № 2343-XII є частиною цивільного законодавства, що не виключає можливості застосування до правовідносин, які регулює цей спеціальний Закон, також норм ЦК, зокрема щодо загальних підстав для визнання недійсними правочинів за участі боржника. Зважаючи на викладене, Господарський суд Запорізької області, у провадженні якого перебувала справа про банкрутство ТОВ Восход, правомірно прийняв позовну заяву ТОВ Авіс Фінанс про визнання правочину за участю боржника недійсним за загальними нормами цивільного законодавства до розгляду в межах провадження у справі про банкрутство ТОВ Восход. Разом з тим, Верховний Суд України, касуючи судові рішення попередніх інстанцій, зазначив, що Вищий господарський суд України керувався лише тією підставою, що зазначений позов має бути розглянуто в окремому позовному провадженні, а не в межах провадження про банкрутство. При цьому жодних порушень судами першої чи апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права суд касаційної інстанції не встановив і не зазначив, як і не висловився з приводу правильності висновків суду про задоволення позовних вимог загалом (справа №3-304гс16).

Разом з тим, апеляційним судом встановлено, що Позивач звернувся до суду з позовними вимогами про визнання угод недійсними не з підстав, передбачених ст. 20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом, а з підстав ст.ст. 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, 207 Господарського кодексу України. Матеріалами справи підтверджено, що Позивач ПАТ Укрсоцбанк з позовними заявами в порядку ст. 20 Закону України Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом до суду не звертався і такі по суті не розглядалися судом в відокремленому провадженні у межах справи про банкрутство.

Апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що доводи про неможливість розгляду вказаного спору поза межами справи про банкрутство, з посиланням на ч.4 ст.10 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" спростовуються положеннями ч.1 ст.20 вищевказаного Закону, відповідно до якої кредитори боржника не позбавлені права на звернення із окремим позовом про визнання договору недійсним у позовному провадженні.

Апеляційний господарський суд, враховуючи вищенаведене, вважає, що у даному випадку судом першої інстанції позов було правомірно розглянуто по суті на підставі ст.ст. 16, 203, 215, 216 Цивільного кодексу України, ст. 207 Господарського кодексу України, які були зазначені Позивачем як нормативна підстава позову, вірно встановлено спірні правовідносини, надано правильну оцінку поданим доказам, та прийнято правильне по суті рішення про відмову в позові у межах позовних вимог та на підставі зазначеної Позивачем нормативної підстави. Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи наведене, апеляційний господарський суд вважає, що оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції прийняте з урахуванням усіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

В апеляційному суді Скаржником було долучено письмове клопотання від 04.07.2016 року про долучення до матеріалів справи в якості доказу копії витягу з кримінального провадження.

Згідно ст. 101 ГПК України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

З наданої копії витягу з кримінального провадження вбачається, що заява, яка надійшла 16.05.2016 р., внесена до ЄРДР 17.05.2016 р. Тобто такий доказ виник вже після прийняття оскаржуваного рішення, а відтак, не береться до уваги апеляційним судом, оскільки суд першої інстанції розглядає справу за наявними у справі доказами.

Зважаючи на те, що апеляційну скаргу залишено без задоволення, витрати по сплаті судового збору залишаються на Скаржнику відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України,

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Укрсоцбанк за вих. №08.42-186/85-1866 від 04.05.2016 р. залишити без задоволення, рішення господарського суду Львівської області від 25.04.2016 р. у справі № 914/454/16 - без змін.

2. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

3. Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови виготовлений 07.09.2016 р.

Головуючий суддя Давид Л.Л.

Судді Гриців В.М.

ОСОБА_1