ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"02" вересня 2016 р. Справа № 909/234/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Бойко С.М.

суддів Бонк Т. Б.

ОСОБА_1

при секретарі судових засідань ОСОБА_2,

за участю представників:

від позивача: не зявився

від відповідача: не зявився

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 міської ради №2031/02-29/04 від 17.06.2016,

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 02.06.2016, суддя Матуляк П.Я.,

у справі № 909/234/16

за позовом фізичної особи підприємця ОСОБА_4, м. Калуш,

до відповідача ОСОБА_3 міської ради, м. Калуш,

про визнання частково недійсним рішення,

В С Т А Н О В И В :

рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 02.06.2016 року в справі №909/234/16 задоволено позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 міської ради про визнання недійсним рішення ОСОБА_3 міської ради від 17.12.2013 року №2318 "Про регулювання орендних відносин та внесення змін в правовстановлюючі документи на право користування земельними ділянками" в частині поновлення терміну дії договору оренди землі від 14.11.08, який укладено між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 міською радою та зареєстровано 12.12.2008 за №09 у ОСОБА_3 міському відділі Івано-Франківської регіональної філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах .

Вказане рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що ОСОБА_3 міська рада при прийнятті спірного рішення вийшла за межі власної компетенції та розпорядилася земельною ділянкою всупереч вимогам чинного законодавства, оскільки укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі, якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і відсутнє повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі, здійснюється із уповноваженим керівником органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі.

В апеляційній скарзі ОСОБА_3 міська рада просить скасувати рішення господарського суду Івано-Франківської області від 02.06.2016 року в справі № 909/234/16, та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.

В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що рішення ОСОБА_3 міської ради від 17.12.2013 року №2318 "Про регулювання орендних відносин та внесення змін в правовстановлюючі документи на право користування земельними ділянками" в частині поновлення терміну дії договору оренди землі від 14.11.08, який укладено між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 міською радою прийнято з метою регулювання орендних відносин, відповідно до вимог чинного законодавства, умов договору оренди землі, укладеного між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 та ОСОБА_3 міською радою, та не порушує права або охоронювані законом інтереси орендаря (позивача).

Після відкладення розгляду справи в судове засідання 02.09.2016 сторони не зявились, про причини неявки суд не повідомили, незважаючи на те, що про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були належним чином повідомлені, а тому їх неявку суд розцінює як без поважних причин, відсутні процесуальні перешкоди в розгляді справи, вважає за можливе розглянути спір за наявних у справі доказів.

Розглянувши наявні в справі матеріали, давши оцінку доводам та запереченням, які містяться в апеляційній скарзі, апеляційний господарський суд дійшов висновку про часткове задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 міської ради та скасування рішення господарського суду Івано-Франківської області від 02.06.2016 року в справі № 909/234/16, наступних підстав.

Судами встановлено, що 14.11.2008 між ОСОБА_3 міською радою (орендодавець/відповідач) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_4 (орендар/позивач) укладено договір оренди землі, зареєстрований 12.12.2008 за № 09 у ОСОБА_3 міському відділі Івано-Франківської регіональної філії державного підприємства Центр державного земельного кадастру при Держкомземі України по земельних ресурсах.

Відповідно до п.п. 1,2,4 Договору орендодавець на підставі рішення ОСОБА_3 міської ради від 30.10.08 №750 надав позивачу в строкове платне користування земельну ділянку загальною площею 0,0856 га, яка знаходиться в м. Калуші по вул. Б.Хмельницького, 103.

Пунктом 8 Договору передбачено, що він укладений строком до 30.10.2011 і після закінчення строку договору орендар має переважне право поновлення його на новий строк. У цьому разі орендар повинен не пізніше ніж за два місяці до закінчення строку дії договору повідомити письмово орендодавця про намір продовжити його дію.

Статтею 631 Цивільного кодексу України визначено, що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору.

Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України, строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Таким чином, договір оренди укладений на строк з 14.11.2008 до 30.10.2011. (на 1080 днів або на 2 роки 11 місяців 13 днів).

Відповідно до п. 8.1. договору, на земельних ділянках на яких розміщені обєкти нерухомого майна (власність орендаря чи орендоване майно), у випадку коли орендар не повідомляє письмово орендодавця про намір продовжити термін дії договору, але продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди, та за відсутності письмових заперечень орендодавця протягом одного місяця після закінчення строку договору, такий договір пролонговується (поновлюється) на такий самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором(п.8.1 договору).

В пункті 31 Договору визначено, що дія договору припиняється у разі закінчення строку, на який його було укладено.

Судами встановлено, що позивач-орендар повідомляв письмово про відсутність наміру на продовження дії спірного договору, а саме листом від 20.08.2011 року, оскільки листом за №3754/2-09/20 від 12.09.2011 (а.с.35) виконавчий комітет ОСОБА_3 міської ради у відповідь на лист 20.08.2011 року повідомив, що питання розірвання договору оренди землі не може бути внесене на розгляд сесії міської ради, оскільки на даній земельній ділянці розміщене нерухоме майно, яке знаходиться у приватній власності орендаря.

Отже, станом на 12.09.2011 (дата листа-відповіді виконавчого комітету ОСОБА_3 міської ради) виконавчому комітету ОСОБА_3 міської ради було відомо (з листа від 20.08.2011 фізичної особи-підприємця ОСОБА_4) про намір фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 припинити договір оренди землі від 14.11.2008 на підставі пункту 31 зазначеного договору, проте відповідач не погодився з припиненням договірних відносин.

Таким чином, орендар у відповідності до вимог п. 31. договору оренди землі від 14.11.2008 повідомив ОСОБА_3 міську раду про припинення договору оренди земельної ділянки у звязку з закінченням строку дії вказаного договору. Проти припинення цього договору оренди відповідач заперечив з мотивів наведених у листі №3754/2-09/20 від 12.09.2011 (а.с.35), а тому між сторонами виник спір, проте позивач не заявив вимоги про визнання договору припиненим.

Пунктом 1 рішення ОСОБА_3 міської ради від 17.12.2013 року №2318 "Про регулювання орендних відносин та внесення змін в правовстановлюючі документи на право користування земельними ділянками" поновлено термін дії договорів оренди землі у відповідності до ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» громадянам, фізичним та юридичним особам згідно з додатком.

Відповідно до витягу з додатку до рішення ОСОБА_3 міської ради № 2318 від 17.12.2013 (а.с.7) ОСОБА_4 включено до переліку землекористувачів, яким поновлено термін дії договорів оренди земельних ділянок.

В позовній заяві фізична особа-підприємець ОСОБА_4 просить визнати недійсним рішення ОСОБА_3 міської ради від 17.12.2013 року №2318 "Про регулювання орендних відносин та внесення змін в правовстановлюючі документи на право користування земельними ділянками" в частині поновлення терміну дії договору оренди землі від 14.11.2008, що є пунктом 1 вищезазначеного рішення ОСОБА_3 міської ради, як на підставу позову позивач посилається на ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі», за змістом якої У разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності).

Судом встановлено, що предметом позову є матеріально-правова вимога позивача про визнання недійсним рішення органу місцевого самоврядування. Тому, між елементами позову (предметом та підставою позову) повинен існувати правовий зв'язок.

Однак, проаналізувавши зазначені в позовній заяві предмет та підставу позову, апеляційний господарський суд прийшов до висновку про відсутність правового звязку між предметом позову та підставою (ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі»), на яку посилається позивач.

Наступною підставою позову позивач зазначає ще і те, що прийняте рішення органу місцевого самоврядування не відповідає компетенції цього органу, оскільки не керівник органу місцевого самоврядування прийняв рішення про поновлення спірного договору. Проте ці вимоги позовної заяви не знайшли підтвердження в суді.

У відповідності до вимог ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно ч.3 ст.24 Закону України "Про місцеве самоврядування" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.

Статтею 25 Закону України «Про місцеве самоврядування» встановлено, що сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання.

Згідно ч.1 ст.59 Закону України «Про місцеве самоврядування» рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Як встановлено ст.144 Конституції України органи місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених законом, приймають рішення, які є обов'язковими до виконання на відповідній території.

Відповідно до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

Відтак, враховуючи вищенаведене, прийняття ОСОБА_3 міською радю спірного рішення відповідає компетенції цього органу.

Відповідно до ст. 21 Цивільного кодексу України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Частиною 10 статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку.

Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі.

Таким чином, апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що задоволення позовних вимог шляхом визнання недійсним п. 1 рішення ОСОБА_3 міської ради від 17.12.2013 року №2318 "Про регулювання орендних відносин та внесення змін в правовстановлюючі документи на право користування земельними ділянками" при встановлених обставинах, що їх дії відповідають визначеній законом компетенції, не відновить порушене право позивача, оскільки між сторонами виник спір про припинення договору оренди, а таких вимог позивач не заявляв.

Обраний спосіб захисту не забезпечує реального захисту порушених прав, оскільки між сторонами виник спір щодо інших обставин (зокрема щодо припинення дії договору оренди землі від 14.11.2008), який не врегульований на момент подання даного позову.

Таким чином, у цій справі належним та ефективним способом захисту, у відповідності до ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України є вимога про припинення правовідношення, а саме вимога про припинення договору оренди землі від 14.11.2008.

Однак, проаналізувавши вищенаведене, суд апеляційної інстанції прийшов до висновку, що оскільки ОСОБА_3 міська рада листом за №3754/2-09/20 від 12.09.2011 (а.с.35) заперечила проти наміру фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 припинити договір оренди землі від 14.11.2008 на підставі пункту 31 зазначеного договору між сторонами виник інший спір, відмінний від предмету спору в даному позові, та який підлягає захисту іншими способами передбаченими ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України ніж обрані позивачем в даній справі.

Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту субєктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. В цій справі належним та ефективним способом захисту є припинення правовідношення за договором оренди землі.

Відповідно до правової позиції, викладеної в постановах Верховного Суду України від 04.02.2015 у справі №6-233цс14, від 21.01.2015 у справі №6-215цс14, виходячи з того, що відповідно до статті 15 ЦК України підлягає захисту саме порушене право, тому суд повинен встановити, чи дійсно порушено право.

Відповідно до ст. 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Згідно ст. 34 ГПК України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Таким чином, враховуючи вищенаведене Львівський апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_3 міської ради підлягає задоволенню, проте з інших правових підстав, а рішення господарського суду Івано-Франківської області від 02.06.2016 року в справі № 909/234/16 підлягає скасуванню.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Таким чином, враховуючи задоволення апеляційної скарги ОСОБА_3 міської ради, проте з інших правових підстав, сплату судового збору за подання апеляційної скарги слід залишити за апелянтом.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Львівський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 міської ради задоволити частково.

Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 02.06.2016 року в справі № 909/234/16 скасувати.

У задоволенні позову фізичної особи-підприємця ОСОБА_4 до ОСОБА_3 міської ради про недійсним рішення ОСОБА_3 міської ради від 17.12.2013 року №2318 "Про регулювання орендних відносин та внесення змін в правовстановлюючі документи на право користування земельними ділянками" в частині поновлення терміну дії договору оренди землі від 14.11.2008 відмовити.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Справу скерувати на адресу місцевого господарського суду.

Головуючий-суддя: Бойко С.М.

Судді: Бонк Т.Б.

ОСОБА_1

Повний текст постанови виготовлено 07.09.2016