КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2016 р. Справа№ 910/8582/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Руденко М.А.

Зеленіна В.О.

за участю представників:

від позивача - Костильов В.А., довіреність № 169 від 25.12.2015;

від відповідача - Єніч В.С., довіреність № б/н від 23.05.2016,

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ВС-ТРАНС" на рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/8582/16 (суддя Турчин С.О.) за позовом комунального підприємства "Київський метрополітен" до товариства з обмеженою відповідальністю "ВС-ТРАНС" про стягнення 52 789, 18 грн.

ВСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство "Київський метрополітен" звернулося до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ВС-ТРАНС" 52 789, 18 грн.

Рішенням господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/8582/16 позов задоволено повністю.

Суд першої інстанції при ухваленні рішення по даній справі виходив з того, що прострочення відповідачем виконання робіт є підставою для стягнення неустойки.

Не погодившись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/8582/16 скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт посилається на те, що ним було виконано роботи ще 21.08.2015 та 07.09.2015, підтвердженням чого є Акт про закінчення монтажних робіт та Акт про закінчення пусконалагоджувальних робіт, а не 23.10.2015, як встановлено судом на підставі акту Кб-2в.

Крім цього, апелянт посилається на позицію Верховного суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 у справі 6-2003цс15, згідно якої штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування не допускається.

Представник апелянта - відповідача у справі в судовому засіданні 12.09.2016 підтримав вимоги за апеляційною скаргою.

Представник позивача в судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ ГПК України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між Комунальним підприємством "Київський метрополітен" (замовник) та товариством з обмеженою відповідальністю "ВС-ТРАНС" (підрядник) 02.07.2015 укладено договір № 297-ВРЗ-15, відповідно до п. 1.1 якого підрядник бере на себе зобов'язання виконати роботи: "Автоматична пожежна сигналізація (реконструкція). Оповіщення про пожежу і управління евакуацією", а саме: підключення адміністративно-побутового корпусу СП "Вагоноремонтний завод" до приймально-контрольного адресного приладу, який розташований на 1 поверсі в приміщенні охорони АПК СП "ВРЗ", кімната №101 (III етап), а замовник зобов'язується прийняти роботи та оплатити їх на умовах даного Договору.

Відповідно до п. 2.1 Договору, вартість робіт по договору становить 396928,34 грн. відповідно до Договірної ціни на монтажні роботи автоматичної установки пожежної сигналізації та оповіщення про пожежу та управління евакуацією КП "Київський метрополітен" СП "Вагоноремонтний завод" (III етап) вул. Академіка Шліхтера, 30, м. Київ, згідно з робочим проектом 120-13-ПС, CO розробленого ТОВ "СІСТЕМ КЕПІТАЛ БІЛДІНГ, що здійснюється в 2015 році (Додаток 2), що додається до Договору і є його невід'ємною частиною.

Положеннями п. 3.1 Договору встановлено, що підрядник зобов'язується виконати роботи протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання попередньої оплата згідно з п. 2.4. цього Договору.

Згідно з п. 4.2 Договору, після виконання робіт підрядник направляє замовнику Акт здавання-приймання виконаних робіт за формою КБ-2в і довідку КБ-3 до нього та Акт прийняття до експлуатування системи протипожежного захисту письмово погоджений підрядником з представниками Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Пунктом 5.3.3 Договору встановлений обов'язок підрядника надати Акт здавання-приймання викопаних робіт за формою КБ-2в та довідку КБ-3 до нього після закінчення робіт.

Положеннями п. 6.2 Договору встановлено, що за невиконання або несвоєчасне виконання робіт підрядник сплачує замовнику штраф в розмірі 0,1% від вартості невиконаних в строк робіт за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Відповідно до п. 9.1 Договору, останній набуває чинності з дня його підписання сторонами і скріплення печатками та діє до 31.12.2015, але у будь-якому випадку до моменту повного виконання сторонами

На виконання умов Договору 08.07.2015 позивач здійснив попередню оплату за виконання робіт у розмірі 198 464,17 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6896 від 08.07.2015.

Позивач, звертаючись до суду з даним позовом зазначає, що в порушення умов договору відповідачем роботи не були виконані вчасно, а тому відповідно замовник набув права на стягнення санкцій, передбачених п. 6.2 Договору.

Суд першої інстанції визнав вимоги позивача обґрунтованими та задовольнив позов повністю.

Колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції щодо обґрунтованості позовних вимог, з огляду на наступне.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

За договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу (ст. 837 Цивільного кодексу України).

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Положеннями п. 3.1 Договору встановлено, що підрядник зобов'язується виконати роботи протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання попередньої оплати згідно з п. 2.4. цього Договору.

Позивач 08.07.2015 здійснив попередню оплату за виконання робіт у розмірі 198 464,17 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 6896 від 08.07.2015.

Отже, враховуючи п. 3.1 Договору відповідач був зобов'язаний виконати роботи протягом 30 (тридцяти) робочих днів з моменту отримання попередньої оплати, тобто до 20.08.2015.

Згідно п. 4.2 Договору, після виконання робіт підрядник направляє замовнику Акт здавання-приймання виконаних робіт за формою КБ-2в і довідку КБ-3 до нього та Акт прийняття до експлуатування системи протипожежного захисту письмово погоджений підрядником з представниками Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

На виконання умов Договору відповідач виконав, а позивач прийняв роботи, обумовлені Договором, що підтверджується Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрати від 23.10.2015, Актом вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт від 23.10.2015 та Актом приймання виконаних будівельних робіт від 23.10.2015.

Отже, враховуючи те, що відповідач мав виконати роботи до 20.08.2015, вказаними документами, а саме Довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат від 23.10.2015, Актом вартості устаткування, що придбавається виконавцем робіт від 23.10.2015 та Актом приймання виконаних будівельних робіт від 23.10.2015 підтверджується виконання робіт підрядником з простроченням.

При цьому, доводи апелянта про те, що ним було виконано роботи ще 21.08.2015 та 07.09.2015, підтвердженням чого є Акт про закінчення монтажних робіт та Акт про закінчення пусконалагоджувальних робіт, не спростовують висновків суду щодо наявності прострочення та його терміну, з огляду на наступне.

Так, умовами договору (п.4.2 та 5.3.3) чітко передбачено, що після закінчення робіт підрядник направляє замовнику Акт здавання-приймання виконаних робіт за формою КБ-2в і довідку КБ-3 до нього та Акт прийняття до експлуатування системи протипожежного захисту письмово погоджений підрядником з представниками Державної служби України з надзвичайних ситуацій.

Отже, саме підписаний між сторонами Акт здавання-приймання виконаних робіт за формою КБ-2в та довідка КБ-3 до нього, є доказами виконання відповідачем всіх робіт, передбачених договором.

Передача підряднику замовником Акту про закінчення монтажних робіт та Акту про закінчення пусконалагоджувальних робіт, передбачена сторонами у п. 4.8 Договору.

Разом з тим, крім вказаних 2-х актів, на які посилається відповідач, пунктом 4.8 договору передбачена необхідність надання ще 5 актів та відомість змонтованого обладнання.

Отже, виходячи з положень п.п. 4.2 та 4.8 договору, передача вказаних відповідачем 2-х Актів та підписання їх сторонами не свідчить про повне виконання відповідачем робіт у дати складання лише цих актів.

При вирішенні даного спору суд виходить з того, що саме Акт здавання-приймання виконаних робіт за формою КБ-2в та довідка КБ-3 до нього є підтвердженням виконання відповідачем всіх робіт за договором, що відповідає п. 4.2 договору.

Таким чином, оскільки станом на 20.08.2015 між сторонами не було погоджено та підписано Акт здавання-приймання виконаних робіт за формою КБ-2в та довідку КБ-3 до нього, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про прострочення виконання підрядником робіт за Договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов'язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, заставою, притриманням, завдатком.

Статтею 611 Цивільного кодексу України зазначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Одним з наслідків порушення зобов'язання є оплата неустойки (штрафу, пені) - визначеної законом чи договором грошової суми, що боржник зобов'язаний сплатити кредитору у випадку невиконання чи неналежного виконання зобов'язання, зокрема у випадку прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 546 Цивільного кодексу України).

Згідно ч. 3 вказаної статті пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Таким чином, зазначені види штрафної договірної відповідальності мають подвійну правову природу, які одночасно з тим, що стимулюють сторони дотримуватися умов договору, ще й повинні мати компенсаційний характер за порушення господарсько-правових зобов'язань.

Положеннями п. 6.2 Договору встановлено, що за невиконання або несвоєчасне виконання робіт підрядник сплачує замовнику штраф в розмірі 0,1% від вартості невиконаних в строк робіт за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцяти днів додатково стягується штраф у розмірі 7% вказаної вартості.

Позивачем за несвоєчасне виконання робіт відповідачем було нараховано штраф у розмірі 0,1 % за кожен день прострочення та штраф у розмірі 7% від вартості невиконаних у строк робіт.

За своєю правовою природою, штраф у розмірі 0,1% за кожен день прострочення, передбачений п. 6.2 Договору, є пенею.

Отже, сторонами за взаємною згодою визначено вид штрафних санкцій (пеню та штраф) та їх розмір за порушення зобов'язань за Договором.

Згідно ч. 2 ст.4 Господарського кодексу України особливості регулювання майнових відносин суб'єктів господарювання визначаються цим кодексом.

Тому, у даному випадку слід керуватися нормами господарського права та частини 1 ст. 549 Цивільного кодексу України, що передбачають можливість застосування такого виду санкції як пеня за прострочку виконання не грошового договірного зобов'язання у розмірі, обумовленому сторонами в договорі.

Частиною 1 статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяв про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України.

Згідно позиції викладеній у постановах Верховного Суду України від 27.09.05 р., від 22.11.10 р. у справі № 14/80-09-2056 та від 20.12.10 р. у справі № 06/113-38 застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених ч. 4 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо, оскільки суб'єкти господарських відносин при укладенні договору наділені законодавцем правом встановлення договірної санкції за невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань і пеня застосовується за порушення будь-яких господарських зобов'язань, а не тільки за невиконання грошових.

Можливість одночасного стягнення пені та штрафу за порушення окремих видів господарських зобов'язань передбачено частиною другою статті 231 Господарського кодексу України.

При цьому, одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить приписам статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 Господарського кодексу України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Зокрема, такий висновок викладено у постановах Верховного Суду України від 27.04.2012 р. № 3-24гс12, від 09.04.2012 р. № 3-88гс11.

Крім цього, аналогічна позиція викладена і в п. 2.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Стосовно посилання апелянта на позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 21.10.2015 у справі 6-2003цс15, згідно якої штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування не допускається, слід зазначити наступне.

Вказану постанову було прийнято Судовою палатою Верховного Суду України у цивільних справах, тоді як дана справа є господарською.

Тому, відповідно у даному випадку підлягає врахуванню позиція Судової палати Верховного Суду України у господарських справах, яка була наведена судом вище.

Крім того, та головне, що фактичні обставини даної справи та справи на постанову Верховного Суду України від 21.10.2015 у якій посилається апелянт є різними.

Так, за вказаною постановою Верховного суду України вказується на неправильність застосування штрафу та пені за одне й те саме порушення - строків виконання зобов'язань.

У даному випадку пеня та штраф нараховуються не з одного й того ж самого дня - початку прострочення.

Так, пеня нараховується з початку прострочення, а штраф у розмірі 7% - за прострочення понад тридцяти днів.

Отже, нарахування пені та штрафу у даному випадку передбачено за різні порушення, а також різними є момент нарахування таких санкції (з початку прострочення та через 30 днів у випадку несплати).

На підтвердження правомірності такої позиції щодо нарахування пені та штрафу за прострочення понад тридцяти днів слід навести наступне.

Сам законодавець прямо передбачив можливість застосування пені та штрафу за прострочення понад тридцять днів.

Так, статтею 231 Господарського кодексу України передбачена можливість стягнення пені у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Отже, оскільки законодавець передбачає можливість стягнення пені та штрафу у випадку прострочення понад певний строк, і вказана норма не визнана неконституційною, то відповідно і встановлення договірних санкцій у вигляді пені та штрафу за прострочення понад 30 днів не може свідчити про те, що договором передбачена подвійна відповідальність за одне і те саме порушення.

Тому, доводи апелянта в цій частині є необґрунтованими та відхиляються судом.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги відмовлено, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на відповідача (апелянта).

Керуючись ст. ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю "ВС-ТРАНС" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 14.06.2016р. у справі №910/8582/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - відповідача у справі.

3. Матеріали справи №910/8582/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді М.А. Руденко

В.О. Зеленін