КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 910/5579/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Отрюха Б.В.

Михальської Ю.Б.

за участю представників сторін:

від прокуратури: Козуб К.О.;

від позивача: не з'явився;

від відповідача: Тимофеєв А.В. - представник;

розглянувши апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 08.06.2016р.

у справі № 910/5579/16

за позовом Новоград-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в інтересах держави в особі Баранівського професійного ліцею

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріа"

про стягнення 38 598, 02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Новоград-Волинська місцева прокуратура звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом в інтересах держави в особі Баранівського професійного ліцею до Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріа" про стягнення коштів в сумі 38 598,02 грн. Позовні вимоги обґрунтовані завищенням відповідачем вартості спожитої позивачем енергії, у зв'язку з чим Баранівський професійний ліцей зазнав збитків.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 року у задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, Заступник прокурора міста Києва звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 року скасувати, прийняти нове рішення, яким позов Новоград-Волинської місцевої прокуратури задовольнити у повному обсязі.

Апелянт вважає, що рішення Господарського суду міста Києва є незаконним, оскільки прийняте з порушенням норм процесуального та матеріального права.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 08.06.2016 року відмовлено у задоволенні позову керівнику Новоград-Волинської місцевої прокуратури у зв'язку з тим, що прокурором не визначено правової природи заявленої до стягнення суми та не наведено юридичних підстав для стягнення вказаних грошових коштів.

Апелянт у свої апеляційній скарзі наголошує, що в рішенні не в повній мірі взяті до уваги докази прокурора подані на підтвердження зайво отриманих коштів ТОВ «ТРІА» та належним чином не дослідженні копії документів, наданих разом з позовною заявою прокурором та документи, надані позивачем та прокурором, на виконання ухвали про порушення провадження у справі від 30.03.2016 року.

Заступник прокурора міста Києва вважає, що Господарський суд міста Києва при відмові у позові не взяв до уваги висновок Новоград-Волинської об'єднаної Державної фінансової інспекції про результати ревізії фінансово-господарської діяльності Баранівського професійного ліцею за період з 01.07.2011 по 01.04.2015 рік, а також розрахунок суми зайво отриманих коштів ТОВ «ТРІА».

Крім того, судом не взято до уваги положення п. 3.2.5 договору постачання теплової енергії № 3 від 24.11.2014 та п. 6.1.2 договору № 1 від 09.02.2015, згідно якого постачальник зобов'язаний надавати споживачеві інформацію про обсяги та якість постачання теплової енергії, тарифи (ціни), порядок оплати, методики і нормативи розрахунку, виходячи з умов п. 2.1.2 договору від 07.10.2014 року № 01 про відшкодування витрат балансоутримувача на утримання орендованого нерухомого майна, сплату земельного податку та надання комунальних послуг орендарю, яким визначено, що комунальні послуги надаються за діючими розцінками і тарифами, нарахування витрат за фактично використані електроенергію, водопостачання та водовідведення проводити на основі показників лічильників, які вводяться в експлуатацію актом, що підписується сторонами з фіксацією його первинних показників.

Апелянт обгрунтовує, також, свої апеляційні вимоги завищенням договірної ціни продажу теплової енергії, оскільки фактична вартість електроенергії з урахуванням податку на додану вартість та рентабельності виробництва складає 63,81 грн., в той час коли ціна продажу - 137,72 грн.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 01.08.2016 року справу прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 13.09.2016 р.

У судове засідання представник позивача не з'явився, 09.09.2016 через відділ документального забезпечення суду подав клопотання про надання права представникам Новоград- Волинської місцевої прокуратури представляти свої інтереси у судовому засіданні через відсутність коштів для забезпечення участі власного представника.

За таких обставин справи судова колегія визнала можливим розгляд апеляційної скарги за відсутності представника позивача, повідомленого належним чином.

Судова колегія апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції щодо відмови у задоволенні позовних вимог Новоград-Волинської місцевої прокуратури в інтересах держави в особі Баранівського професійного ліцею.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та надавши їм юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, заслухавши пояснення представників сторін, колегія встановила наступне.

24.11.2014 року між Баранівським професійним ліцеєм та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тріа" укладено договір на постачання теплової енергії № 3, за умовами якого відповідач зобов'язався постачати позивачу теплову енергію для опалення в потрібних йому обсягах на загальну суму 99 136, 00 грн., а відповідач - оплачувати одержану теплову енергію для опалення за договірною ціною та в термін, передбачений договором.

Відповідно до п. 5.1. договору облік теплової енергії, що відпускається позивачу, проводиться за приладами обліку відповідача.

Договір, відповідно до п.п. 9.1., 9.2., укладається строком до 31.12.2014 року та вважаться щорічно продовженим у разі відсутності заяви однієї із сторін про відмову від нього за місць до закінчення терміну дії договору.

Відповідно до протоколу погодження ціни на постачання теплової енергії, що є додатком № 4 до договору № 3 від 24.11.2014 року, вартість 1 Гкал теплової енергії становить 1 019, 56 грн.

09.02.2015 р. між Баранівським професійним ліцеєм та Товариством з обмеженою відповідальністю "Тріа" укладено договір про закупівлю № 1, за умовами якого відповідач зобов'язався поставити позивачу водяну пару і гарячу воду відповідно до технічних умов для опалення приміщення, а позивач - прийняти її та оплатити; загальна ціна договору становить 1 120 700, 35 грн.

Відповідно до протоколу погодження ціни на постачання теплової енергії, що є додатком № 1 до договору № 1 від 09.02.2015 р. вартість 1 Гкал теплової енергії становить 1 019, 56 грн.

Договір, відповідно до п. 10.1., укладається строком до 31.12.2015 р. і набирає чинності з моменту його підписання сторонами і скріплення печатками.

Прокурор стверджує, що за результатами ревізії фінансово-господарської діяльності Баранівського професійного ліцею, проведеної Новогрод-Волинської об'єднаною державної інспекцією, встановлено завищення Товариством з обмеженою відповідальністю "Тріа" вартості спожитої енергії та наданих послуг з постачання теплової енергії Баранівському професійному ліцею на загальну суму 38 598, 02 грн., яку позивач простить стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Тріа" на користь позивача у судовому порядку.

В обґрунтування заявлених вимог прокурор вказує, що мало місце завищення договірної ціни продажу теплової енергії, оскільки фактична вартість електроенергії з урахуванням податку на додану вартість та рентабельності виробництва складає 63,81 грн., в той час коли ціна продажу - 137,72 грн.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із висновками суду першої інстанції, що розрахунки між сторонами за спожиту теплов у енергію здійснювались на підставі договору № 3 від 24.11.2014 року та № 1 від 09.02.2015 року, які підписані сторонами та скріпленні їх печатками а відтак - в силу приписів ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України є обов'язковими для виконання сторонами протягом строку їх дії. Крім того, зазначена ціна була погоджена сторонами шляхом підписання протоколів погодження ціни за постачання теплової енергії, які є додатками до договорів.

Доказів внесення змін до вищевказаних договорів, в тому числі ініціювання позивачем внесення таких змін, в частині ціни теплової енергії, розірвання договорів або визнання недійсними матеріали справи не містять, у зв'язку з чим суд вважає безпідставними доводи прокурора стосовно завищення вартості спожитої енергії.

Будь-яких доказів на підтвердження завищення відповідачем вартості спожитої Баранівським професійним ліцеєм енергії ані прокурором, ані позивачем не надано.

Відповідно до ст. 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд, у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору та встановлюються письмовими і речовими доказами, висновками судових експертів, а також поясненнями представників сторін та інших осіб, які беруть участь в судовому процесі.

Відповідно до ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно зі ст. 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно зі ст. 275 Господарського кодексу України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду споживачеві (абоненту), який зобов'язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується.

Статтею 276 Господарського кодексу України встановлено, що загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін. У разі якщо енергія виділяється в рахунок замовлення на пріоритетні державні потреби (ліміту), енергопостачальник не має права зменшувати абоненту цей ліміт без його згоди. Пропозиції абонента щодо кількості та видів енергії, строків її відпуску є пріоритетними за наявності виробничих можливостей у енергопостачальника.

Договором, відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Договір, відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України, є обов'язковим для виконання сторонами.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором, або законом.

За приписами ст.ст. 3, 629 Цивільного кодексу України цивільне законодавство ґрунтується на принципах справедливості, добросовісності та розумності та передбачає обов'язковість виконання договірних зобов'язань.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до ст. 1 Господарського процесуального кодексу України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності, мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Відповідно до ст. 2 Господарського процесуального кодексу України господарський суд порушує справи за позовними заявами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, в позовній заяві самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обгрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до господарського суду прокурор зазначає про це в позовній заяві. Прокурор, який звертається до господарського суду в інтересах держави, повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення представництва інтересів держави в суді, передбачених частиною третьою статті 25 Закону України "Про прокуратуру".

Частиною 1 статті 15 Цивільного кодексу України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Не зважаючи на доводи апеляційної скарги, коллегія апеляційного суду погоджується із висновками суду першої інстанції, що прокурором не визначено правової природи заявленої до стягнення суми та не наведено юридичних підстав для стягнення вказаних грошових коштів.

Стосовно доводів прокурора про завдання державі збитків, суд вірно відзначає, що згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Відповідно до ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управлена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов'язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.

В той же час, для застосування такої міри відповідальності, як стягнення збитків, потрібна наявність повного складу цивільного правопорушення, як-то: протиправна поведінка, дія чи бездіяльність особи; шкідливий результат такої поведінки (збитки); причинний зв'язок між протиправною поведінкою та збитками; вина правопорушника. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає.

Тож, для відшкодування збитків слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - наслідком такої протиправної поведінки.

Тобто, протиправна дія є причиною, а шкода - наслідком протиправної дії, в той час як відсутність будь-якої з зазначених ознак виключає настання цивільно-правової відповідальності відповідача у вигляді покладення на нього обов'язку з відшкодування збитків.

За таких обставин справи, доводи апеляційної скарги законних та обґрунтованих висновків суду першої інстанції не спростовують, фактичні обставини справи судом першої інстанції встановлені повно та об'єктивно, доказам по справі надана належна юридична оцінка, відтак, підстав для задоволення апеляційної скарги і скасування ухвали Господарського суду міста Києва немає.

Керуючись сю 60, п. 1 ч. 1 ст. 62, ст. 86 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Заступника прокурора міста Києва на рішення Господарського суду м. Києва від 08.06.2016р. у справі № 910/5579/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 08.06.2016р. у справі № 910/5579/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/5579/16 повернути до Господарського суду м. Києва.

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Б.В. Отрюх

Ю.Б. Михальська