ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа № 914/4002/15

ОСОБА_1 апеляційний господарський суд у складі колегії:

головуючого-судді Мельник Г.І.

суддів Михалюк О.В.

ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго б/н від 06.04.2016 року

на рішення господарського суду Львівської області від 22.03.2016 року

у справі № 914/4002/15

за позовом: Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, м. Київ (далі ПАТ «НАК Нафтогаз України)

до відповідача: Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго, м. Львів (далі ПАТ «ДТЕК Західенерго»)

про стягнення 7 890 432 грн. 96 коп.

за участю представників:

від позивача: ОСОБА_3 представник (довіреність №14-167 від 11.06.2014р.)

від відповідача: ОСОБА_4 представник (довіреність б/н від 28.12.2015 р.)

Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 20.04.2016 року у складі колегії: головуючого судді Мельник Г.І., суддів Михалюк О.В. та Плотніцький Б.Д., апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 31.05.2016 року. У звязку з тимчасовою непрацездатністю судді Плотніцького Б.Д., розпорядженням керівника апарату ОСОБА_1 апеляційного господарського суду №231 від 30.05.2016 року у склад колегії замість судді Плотніцького Б.Д. введено суддю Давид Л.Л. У звязку з перебуванням судді Михалюк О.В. у відпустці, розпорядженням керівника апарату ОСОБА_1 апеляційного господарського суду №338 від 04.07.2016 року у склад колегії замість судді Михалюк О.В. введено суддю Гриців В.М. Зважаючи на перебування суддів-членів колегії ОСОБА_5 та ОСОБА_6 у відпустці, розпорядженням керівника апарату ОСОБА_1 апеляційного господарського суду №520 від 22.08.2016 року, у склад колегії по розгляду даної справи замість суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л. введено суддю Зварич О.В. та Михалюк О.В.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду Львівської області від 22.03.2016 року у справі №914/4002/15 (головуючий суддя Морозюк А.Я., судді Артимович В.М., Цікало А.І.) позов задоволено частково, стягнуто з Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго на користь Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України 1 020 803 грн. 70 коп. пені, 58 965 грн. 67 коп. - 3 % річних, 1 858 180 грн. 56 коп. - інфляційних втрат, 323 994 грн. 22 коп. 7% штрафу та 48 929 грн. 16 коп. - судового збору; у задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Рішення суду мотивоване тим, що не зважаючи на погашення основної суми боргу за договором № 23/170114-ПТ-ПР від 17.01.2014 року шляхом зарахування зустрічних однорідних вимог, скаржник прострочив виконання зобовязання у встановлений договором строк, а тому позивачем правомірно та обгрунтовано нараховано штрафні санкції.

Не погоджуючись з вказаним рішенням місцевого господарського суду Публічне акціонерне товариство ДТЕК Західенерго оскаржило його в апеляційному порядку, звернувшись до ОСОБА_1 апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою б/н від 06.04.2016 року, в якій просить скасувати рішення господарського суду Львівської області від 22.03.2016 року у справі №914/4002/15 та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Свої доводи скаржник аргументує порушенням судом першої інстанції норм процесуального права та принципів господарського судочинства, а саме, на думку скаржника, рішення винесено при неповному та необєктивному зясуванні обставин, що мають значення для справи.

Покликається щодо порушення норм матеріального права, оскільки станом на час подання позову заборгованість за Договором, а саме по оплаті природного газу та послуг із його транспортування погашена позивачем в повному обсязі, таким чином, на думку скаржника, договір припинив свою дію.

Відтак, апелянт переконаний, що позовні вимоги в частині стягнення штрафних санкцій, а саме пені у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України та штрафу у розмірі 7% від суми простроченого платежу є безпідставними та не підлягають задоволенню.

Окрім того, вважає, що судом першої інстанції невірно витлумачено норми матеріального права, щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат на підставі ч.2 ст. 625 Цивільного кодексу України, які також не підлягають до задоволення, а також переконаний, що місцевим господарським судом невірно визначено початкову дату нарахування інфляційних втрат, відтак вони підлягають перерахунку.

Позивач своїм правом, наданим ст. 96 ГПК України, не скористався.

Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 20.04.2016 року апеляційну скаргу прийнято до провадження та розгляд справи призначено на 31.05.2016 року. Ухвалами ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 31.05.2016 року та від 05.07.2016 року розгляд апеляційної скарги відкладався з підстав, наведених в ухвалах. Ухвалою ОСОБА_1 апеляційного господарського суду від 23.08.2016 року за згодою представників сторін у судовому засіданні було оголошено перерву.

30.05.2016 року, 04.07.2016 року та 22.08.2016 року склад суду змінено, тому розгляд справи 31.05.2016 року, 05.07.2016 року та 23.08.2016 року розпочинався спочатку.

В дане судове засідання прибули представники позивача та відповідача.

Перевіривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, вивчивши матеріали справи та оцінивши наявні в ній докази, надавши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення місцевим господарським судом, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго б/н від 06.04.2016 року слід відмовити виходячи з наступного.

Позивач звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго про стягнення 7 890 432 грн. 96 коп. заборгованості, що виникла у результаті неналежного виконання відповідачем умов договору купівлі-продажу природного газу №23/170114-ПТ-ПР від 17.01.2014 року.

В обгрунтування своїх позовних вимог позивач покликається на невиконання відповідачем умов укладеного 17.01.2014 року між Публічним акціонерним товариством «Національна акціонерна компанія Нафтогаз України» (продавець) та Публічним акціонерним товариством «ДТЕК Західенерго» (покупець) договору купівлі-продажу природного газу № 23/170114-ПТ-ПР (надалі - Договір), за умовами якого продавець зобовязується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на митну територію України, а покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах договору (п. 1.1 Договору).

П. 3.1. Договору передбачено, що продавець передає газ у пунктах приймання-передачі газу на вхідній запірній/відключаючій арматурі покупця. Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі.

Відповідно до п. 3.3. Договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобовязується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, які є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п.3.4. Договору).

Розділом 2 Договору визначено обсяги поставки газу за період з 01.01.2014 р. по 31.12.2014 р., а розділом 5 Договору встановлено ціну на газ і тарифи на його транспортування.

Пунктом 6.1 Договору сторони погодили, що оплата за природний газ з врахуванням вартості транспортування територією України проводиться покупцем (відповідачем) виключно грошовими коштами у такому порядку: оплата в розмірі 30% від вартості запланованих місячних обсягів проводиться не пізніше ніж за 5 банківських днів до початку місяця поставки газу; оплата в розмірі по 35 % від вартості запланованих місячних обсягів проводиться до 5 числа та до 15-го числа поточного місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобовязань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також Договором. У разі невиконання покупцем умов п. 6.1. цього Договору він у безспірному порядку повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу, а за прострочення понад 30 днів додатково сплатити штраф у розмірі 7 % від суми простроченого платежу (п. п.7.1., 7.2. Договору).

Пунктом 11.1 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дати його підписання уповноваженими представниками та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2014р., і діє в частині поставки природного газу до 31.12.2014 р., а в частині проведення розрахунків за газ та послуги з його транспортування - до повного погашення заборгованості.

В подальшому, додатковим угодами №1 від 14.08.2014 р., №2 від 01.09.2014 р., №3 від 01.11.2014 р., № 4 від 28.11.2014 р. в розділи 2 та 5 договору купівлі-продажу природного газу №23/170114-ПТ-ПР вносились зміни щодо обсягів газу, що планувався передаватись позивачем відповідачу у відповідні місяці та цін за якими передався газ, з врахуванням тарифів на його транспортування.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених Господарським кодексом України, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші тощо), а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

ОСОБА_6 правова норма кореспондується зі статтею 509 Цивільного кодексу України, згідно якої зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно з нормами ст.11 Цивільного кодексу України однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Аналогічні положення закріплено у ст.174 Господарського кодексу України.

Як вже зазначалось вище, між сторонами було укладено договір купівлі-продажу природного газу.

Вдповідно до ст.655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 ЦК України, встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Аналізом матеріалів справи судом встановлено, що позивач у встановлені договором купівлі-продажу природного газу строки (з врахуванням обємів і цін встановлених додатковим угодами), протягом серпня-вересня та грудня 2014 р. передав, а відповідач отримав природний газ на загальну суму 7 739 949,76 грн., що підтверджується актами приймання-передачі природного газу, підписаними та скріпленими печатками обох сторін від 31.08.2014 року на суму 1135411,63 грн., від 30.09.2014 року на суму 1416049,32 грн., від 31.12.2014 року на суму 5188488,81 грн. (Том 1 а.с. 47-49)

Проте, як встановлено в ході дослідження доказів у справі, відповідач за отриманий газ розрахувався частково у розмірі 3 111 460,95 грн., в результаті чого у нього виникла заборгованість на загальну суму 4 628 488,81 грн.

Разом з тим, у поданому суду поясненні щодо позовних вимог від 22.02.2016 р. відповідач зазначив, що станом на 03.07.2015 р. у позивача існувала заборгованість перед відповідачем за договором №24/170114-ПР від 17.01.2014 р. у розмірі 5200000,00 грн., з урахуванням цього відповідачем було подано позивачу вимогу про повернення коштів від 03.07.2015 р. №82/1942, яка містила заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог на суму 4628488,81 грн. за Договором.

На підтвердження вищенаведеного відповідач долучив до пояснення щодо позовних вимог Вимогу про повернення коштів №82/1942 від 03.07.2015 року (Том 1 а.с. 134-135) та копію підписаного та скріпленого печатками сторін ОСОБА_4 звіряння взаємних розрахунків станом на 01.01.2016 року (Том 1 а.с. 137), згідно якого заборгованість за договором №23/170114-ПТ-ПР від 17.01.2014 р. відсутня, а також копію листа ПАТ НАК Нафтогаз України, адресованого Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг б/н та б/д, про те, що станом на 30.12.2015 року заборгованість ПАТ ДТЕК Західенерго перед компанією за спожитий природній газ (без урахування оперативного споживання у грудні) для виробництва електричної енергії відсутня (Том 1 а.с. 136).

Окрім того, в матеріалах справи міститься Довідка про стан заборгованості ПАТ «ДТЕК Західенерго», підписана та скріплена печаткою, №14/2-0218 від 18.02.2016 року відповідно до якої, заборгованість ПАТ «ДТЕК Західенерго» за поставлений природний газ у серпні-вересні 2014 року, грудні 2014 року на загальну суму 7739949,76 грн. за договором від 17.01.2014 року №23/170114-ПТ-ПР станом на 18.02.2016 року складає 0,00 грн. (Том 1 а.с. 143).

Той факт, що сума основного боргу на момент розгляду справи судом першої інстанції була погашена в повному обсязі не заперечується і позивачем.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку, про безпідставність вимоги позивача в частині стягнення з Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго основного боргу у розмірі 4 628488,81 грн., оскільки такий за договором №23/170114-ПТ-ПР від 17.01.2014 р. був погашений відповідачем шляхом зарахування з позивачем зустрічних однорідних вимог на суму 4 628488,81 грн., ще до звернення позивача з даним позовом до суду (13.11.2015 р.) і порушення провадження у даній справі (ухвала суду від 23.11.2015 р.).

Відповідно до абз. 3 п. 4.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 р. №18 Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції припинення провадження у справі можливе в разі, коли предмет спору існував на момент виникнення останнього та припинив існування в процесі розгляду справи. Якщо ж він був відсутній і до порушення провадження у справі, то зазначена обставина тягне за собою відмову в позові, а не припинення провадження у справі.

Відтак, колегія суддів вважає обгрунтованою відмову судом першої інстанції в стягненні основної суми боргу за Договором №23/170114-ПТ-ПР від 17.01.2014 р.

В силу ст.629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

За змістом, ч.1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Статтею 193 ГК України, яка кореспондує зі статтею 526 ЦК України, передбачено, що субєкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобовязання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобовязання відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобовязання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Статтею 216 ГК України передбачено, що учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Відповідно до ч.1 ст.230 ГК України, штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобовязаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобовязання. Аналогічні положення містяться у ст. 611 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного зобовязання або неналежного виконання зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

У відповідності до ч. 6 ст.232 ГК України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Відповідно до ст. ст. 1, 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Дослідженням матеріалів справи встановлено, що сторони у п. 7.2 Договору, встановили, що у разі невиконання пункту 6.1. договору покупець повинен сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Відтак, твердження скаржника, з посиланням на ст. 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», про те, що жодної діючої домовленості сторін , чи акта законодавства, якими передбачено застосування відповідальності до відповідача у спірних правовідносинах у вигляді пені не існує спростовується наступним.

Статтею 598 Цивільного кодексу України визначено, що зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зокрема, за приписами статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Положеннями постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань» визначено, що кредитор вправі вимагати, в тому числі в судовому порядку, сплати боржником сум інфляційних нарахувань та процентів річних як разом зі сплатою суми основного боргу, так і окремо від неї. За відсутності інших підстав припинення зобовязання, передбачених договором або законом, зобовязання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином.

Дослідженням матеріалів справи, встановлено, що зобовязання за Договором належним чином виконано не було, відтак враховуючи вищенаведені норми законодавства та умови договору його не можна вважати припиненим.

Як вбачається з матеріалів справи, згідно розрахунків позивача, сума пені, що підлягає до стягнення складає 1020803,70 грн.

З огляду на викладене, здійснивши перерахунок пені за допомогою системи «ОСОБА_6: Закон», а також з врахуванням наданих суду пояснень позивача від 23.08.2016 року (Том 2 а.с. 71) та додаткових пояснень відповідача щодо розрахунку від 23.08.2016 року (Том 2 а.с. 55-56), у яких сторони уточнили період за який нараховано пеню відповідачу, а саме з 15.01.2015 року по 18.06.2015 року, колегія суддів, висновок місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача пені, вважає обгрунтованим, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині слід визнати необгрунтованими.

Також, у п. 7.2 Договору сторони встановили, що у разі невиконання пункту 6.1. договору покупець за прострочення понад 30 днів повинен додатково сплатити штраф у розмірі 7% від суми простроченого платежу.

Одним із видів господарських санкцій згідно з частиною другою статті 217 Господарського кодексу України є штрафні санкції.

Частиною 1 ст.230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Розмір штрафних санкцій відповідно до частини четвертої статті 231 Господарського кодексу України встановлюється законом, а в разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються у передбаченому договором розмірі. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або в певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).

Відповідно до ч.1 ст.627 та ст. 6 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З урахуванням того, що положеннями чинного в Україні законодавства не передбачено заборони стосовно одночасного стягнення пені та штрафу за порушення господарських зобовязань, колегія суддів, здійснивши перерахунок, погоджується з висновком суду першої інстанції про стягнення з ПАТ «ДТЕК Західенерго» штрафу, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині слід визнати необгрунтованими.

Разом з тим, 23.08.2016 року від представника позивача ОСОБА_1 апеляційному господарському суду поступило клопотання про зменшення неустойки (пені, штрафу) на 90%, колегія суддів зазначає, що скаржником таке клопотання суду першої інстанції не подавалось.

Право суду, приймаючи рішення, зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки, який підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, передбачене п. 3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України. При цьому, вказана процесуальна норма застосовується виключно у сукупності з нормами права матеріального, які передбачають можливість зменшення розміру пені, а саме ч. 3 ст. 551 Цивільного кодексу України і ст. 233 Господарського кодексу України.

Відповідно до ст. 233 Господарського кодексу України суду надано право зменшувати розмір штрафних санкцій у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, з урахуванням ступеня виконання зобовязання боржником, майновий стан сторін, які беруть участь у зобовязанні, а також не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу.

Частина 3 статті 551 Цивільного кодексу України також містить норму, за якою розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Таким чином, суд має право, виходячи з конкретних обставин справи, зменшити розмір штрафних санкцій, але не звільняти повністю боржника від їх сплати.

Пунктом 3.17.4 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 року №18 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» розяснено, що вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Таким чином в розумінні розяснень відповідної постанови Пленуму Вищого господарського суду України, право на зменшення розміру штрафних санкцій, встановлене приписами ст.83 ГПК України, господарський суд реалізовує, як за клопотанням сторони, так і за власною ініціативою.

Виходячи з аналізу вищезазначених норм права та враховуючи повноваження апеляційного господарського суду щодо розгляду справи, визначені ст.ст. 99, 101 ГПК України, колегія суддів приходить до висновку, що правом на зменшення неустойки в порядку ст.83 ГПК України наділений не лише суд першої інстанції, а також і апеляційний господарський суд.

З огляду на викладене, враховуючи погашення відповідачем основної суми боргу, скрутне фінансове становище відповідача, оскільки чистий збиток скаржника за результатами першого півріччя 2016 року склав 1,45 млрд. грн., що підтверджується поданими звітом про фінансові результати та звітами про ліцензійну діяльність субєктів господарювання з виробництва електричної та теплової енергії (том 2 а.с. 59-70), а також з врахуванням специфіки діяльності відповідача як енергогенеруючої компанії, судова колегія дійшла висновку про виключність обставин у даній справі. Відтак, керуючись законом та внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності із врахуванням виключних обставин колегія суддів вважає за доцільне частково задоволити подане ПАТ «ДТЕК Західенерго» клопотання та зменшити розмір пені та штрафу на 50 %.

Щодо нарахування 3% річних колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачена цією статтею сплата суми боргу за грошовим зобовязанням з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також трьох процентів річних з простроченої суми, здійснюється незалежно від тієї обставини, чи був передбачений договором відповідний захід відповідальності.

Таким чином, законом встановлено обов'язок боржника у разі прострочення виконання грошового зобов'язання сплатити на вимогу кредитора суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох відсотків річних за весь час прострочення виконання зобов'язання.

Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.

Відтак, колегія суддів вважає, що якщо зобов'язання виконано не належним чином, то воно не припиняється, а навпаки на сторону, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов'язки, в тому числі передбачені статтею 625 Цивільного кодексу України, оскільки остання передбачає, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відтак, провівши перерахунок нарахування 3% річних, судова колегія вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних у розмірі 58965,67 грн.

Твердження скаржника, з покликанням на норми Господарського кодексу України, про те, що судом першої інстанції було невірно витлумачено норми матеріального права в частині стягнення 3% річних на підставі ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, оскільки санкції встановлені даною нормою не належать до господарсько-правових, спростовуються наступним.

Згідно з п. п. 1.2., 1.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 року «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (з наступними змінами і доповненнями) правові наслідки порушення юридичними і фізичними особами своїх грошових зобов'язань передбачені, зокрема, приписами статей 549-552, 611, 625 ЦК України.

Згідно з частиною другою статті 9 названого Кодексу законом можуть бути передбачені особливості регулювання майнових відносин у сфері господарювання.

Відповідні особливості щодо наслідків порушення грошових зобов'язань у зазначеній сфері визначено статтями 229-232, 234, 343 Господарського кодексу України та нормами Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань".

З урахуванням приписів статті 549, частини другої статті 625 ЦК України та статті 1 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" правовими наслідками порушення грошового зобов'язання, тобто зобов'язання сплатити гроші, є обов'язок сплатити не лише суму основного боргу, а й неустойку (якщо її стягнення передбачене договором або актами законодавства), інфляційні нарахування, що обраховуються як різниця добутку суми основного боргу на індекс (індекси) інфляції, та проценти річних від простроченої суми основного боргу.

З огляду на те, що згадану статтю 625 ЦК України вміщено в розділі 1 книги 5 цього Кодексу - "Загальні положення про зобов'язання", ця стаття застосовується до всіх грошових зобов'язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, які регулюють відносини, пов'язані з виникненням, зміною чи припиненням окремих видів зобов'язань.

Щодо задоволення судом першої інстанції позовних вимог про стягнення 1858180,56 грн. інфляційних втрат, колегія суддів зазначає наступне.

У п.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань № 14 від 17.12.2013р. зазначено, що інфляційні нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання.

Згідно з Законом України "Про індексацію грошових доходів населення" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу.

Індекс інфляції (індекс споживчих цін) це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, який визначається виключно Державним комітетом статистики України і його найменший період визначення становить місяць, а тому прострочка платежу за менший період не тягне за собою нарахування інфляційних втрат, а розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що мала місце на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Держкомстатом, за період прострочки. Розрахунки індексу інфляції за квартал, період з початку року і т.п. проводяться ланцюговим методом, тобто шляхом множення місячних (квартальних і т.д.) індексів (наказ Держкомстату від 27.07.2007р., № 265 Про затвердження Методики розрахунку базового індексу споживчих цін).

При цьому, порядок нарахування інфляції передбачений листом Верховного суду України від 03.04.1997 року № 62-97 Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ. Оскільки індекс інфляції є змінною величиною, позивач, який бажає стягнути заборгованість з урахуванням цього індексу, повинен у кожному конкретному випадку подати господарському суду обґрунтований розрахунок відповідної суми. Оцінюючи поданий позивачем розрахунок господарський суд повинен виходити з розміру заборгованості, обрахованого за цінами і тарифами, що діють в умовах інфляції. Водночас, розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції проводиться шляхом помноження суми боргу на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочки виплати заборгованості. Якщо кредитор звертається за стягненням суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення, незалежно від того, чи був в якийсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто, мала місце не інфляція, а дефляція), а отже сума боргу в цьому періоді зменшується.

У відповідності до листа Верховного Суду України від 03.04.1997 №62-97р. "Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ", розрахунок суми боргу з врахуванням індексу інфляції здійснюється шляхом множення суми заборгованості (на момент її виникнення) на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому, сума, яка внесена з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, якщо сума внесена з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця.

З огляду на викладене, здійснивши перерахунок інфляційних втрат за допомогою системи «ОСОБА_6: Закон», а також з врахуванням наданих суду пояснень позивача від 23.08.2016 року (Том 2 а.с. 71) та додаткових пояснень відповідача щодо розрахунку від 23.08.2016 року (Том 2 а.с. 55-56), у яких сторони уточнили період за який нараховано інфляційні втрати вудповідачу, а саме позивач з 15.01.2015 року по 18.05.2015 року, а відповідач з 15.01.2015 року по 18.06.2015 року та враховуючи вимоги п. 6.1. Договору, що остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, то початок строку нарахування інфляційних втрат розпочався 15.01.2015 року. Відтак, колегія суддів, висновок місцевого господарського суду щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача 1858180,56 грн. інфляційних втрат, вважає обгрунтованим, а тому доводи апеляційної скарги в цій частині слід визнати необгрунтованими.

23.08.2016 року від представника відповідача ОСОБА_1 апеляційному господарському суду поступило клопотання про проведення судової-економічної експертизи.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, з врахуванням поданих документів, а також матеріалів справи, у судовому засіданні 06.09.2016 року, розглянула клопотання про призначення судової економічної експертизи у справі та дійшла висновку про відсутність передбачених законом підстав для його задоволення з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 41 ГПК України, для роз'яснення питань, що виникають при вирішенні господарського спору і потребують спеціальних знань, господарський суд призначає судову експертизу. Учасники судового процесу мають право пропонувати господарському суду питання, які мають бути роз'яснені судовим експертом.

При цьому, необхідність призначення судової експертизи пов'язана саме з наявністю при розгляді господарського спору певних питань щодо обставин, які не можуть бути встановлені судом самостійно, оскільки потребують спеціальних знань експерта та можуть бути вирішені шляхом призначення судової експертизи. Зі змісту ст.41 ГПК України випливає, що саме суд визначає при розгляді справи наявність таких питань та, відповідно, вирішує питання необхідності призначення певного виду судової експертизи у справі. А отже, саме суду надано право, на його розсуд, визначати необхідність чи відсутність такої щодо призначення експертизи.

Згідно приписів п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012р. №4 «Про деякі питання практики призначення судової експертизи», судова експертиза призначається лише у разі дійсної потреби у спеціальних знаннях для встановлення фактичних даних, що входять до предмета доказування, тобто у разі, коли висновок експерта не можуть замінити інші засоби доказування.

Питання, які відповідач просить поставити перед експертом при призначенні судової-економічної експертизи не потребують спеціальних знань, оскільки визначення фінансових показників проводиться бухгалтерією підприємства та оформляється звітами про фінансові результати, які наявні в матеріалах справи, це ж стосується визначення рентабельності діяльності із виробництва електричної енергії, яка визначена в звітах про ліцензійну діяльність субєктів господарювання з виробництва електричної та теплової енергії.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що у задоволенні клопотання відповідача про призначення судової-економічної експертизи слід відмовити.

З врахуванням викладеного, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає обґрунтованим висновок місцевого господарського суду щодо стягнення з ПАТ ДТЕК «Західенерго» на користь ПАТ «НАК Нафтогаз України» 58 965 грн. 67 коп. - 3 % річних, 1 858 180 грн. 56 коп. - інфляційних втрат.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.ст. 33 та 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що скаржником у справі не доведено обставини на які він покликається, як на підставу своїх вимог та заперечень.

Отже, з огляду на викладене вище, оцінивши докази в їх сукупності, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити. З урахуванням того, що колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду дійшла висновку про часткове задоволення клопотання ПАТ «ДТЕК Західенерго» та зменшила на 50% розмір пені та штрафу, рішення Господарського суду Львівської області від 22.03.2016 року у справі №914/4002/15 слід змінити, п. 2. резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області від 22.03.2016р. у справі № 914/4002/15 викласти в наступній редакції: «Стягнути з Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 15, ідентифікаційний код 23269555) на користь Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 510401 грн. 85 коп. пені, 58 965 грн. 67 коп. - 3 % річних, 1 858 180 грн. 56 коп. - інфляційних втрат, 161997 грн. 11 коп. 7% штрафу».

Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку, відповідно до вимог ст. 49 ГПК України покласти на скаржника.

Керуючись ст. ст. 49, 83, 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, - ОСОБА_1 апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В :

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго б/н від 06.04.2016 року залишити без задоволення.

2. Відмовити в задоволенні клопотання Публічного акціонерного товариства «ДТЕК Західенерго» про проведення судової-економічної експертизи б/н від 23.08.2016 року.

3. Рішення Господарського суду Львівської області від 22.03.2016 року у справі №914/4002/15 змінити, п. 2. резолютивної частини рішення Господарського суду Львівської області від 22.03.2016р. у справі № 914/4002/15 викласти в наступній редакції:

«Стягнути з Публічного акціонерного товариства ДТЕК Західенерго (79026, м. Львів, вул. Козельницька, 15, ідентифікаційний код 23269555) на користь Публічного акціонерного товариства „Національна акціонерна компанія „Нафтогаз України (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ідентифікаційний код 20077720) 510401 грн. 85 коп. пені, 58 965 грн. 67 коп. - 3 % річних, 1 858 180 грн. 56 коп. - інфляційних втрат, 161997 грн. 11 коп. 7% штрафу.

4. В решті рішення Господарського суду Львівської області від 22.03.2016р. у справі № 914/4002/15 залишити без змін.

5. Судовий збір за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржника.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

Матеріали справи скеровуються в Господарський суд Львівської області.

Повний текст постанови складений 07.09.2016р.

Головуючий-суддя Мельник Г.І.

Суддя Михалюк О.В.

Суддя Зварич О.В.