ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД КИЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
_____________________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

"12" вересня 2016 р. Справа № 911/2238/16

за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київ,

до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2, смт. Велика Димерка Броварського району,

про стягнення 17 079,11 грн.

Суддя О.В. Конюх

представники сторін:

від позивача: ОСОБА_1, особисто;

від відповідача: не зявились;

СУТЬ СПОРУ:

позивач - фізична особа-підприємець ОСОБА_1, м. Київ звернувся до господарського суду Київської області з позовом від 01.06.2016р. до фізичної особи-підприємця ОСОБА_3, в якому просить суд стягнути з відповідача 17079,11 грн. заборгованості та судові витрати.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (перевізник) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (замовник) було укладено договір №10/06 від 10.06.2015р., за умовами якого перевізник зобовязався надати послуги перевезення, а замовник зобовязався оплатити такі послуги. На виконання договору заявки від 10.06.2015р. позивач виконав на замовлення відповідача перевезення за маршрутом Німеччина-Україна, про що сторонами було складено та без зауважень підписано Акт №423 від 17.06.2015р. надання послуг на суму 11 177,41 грн. Позивач зазначає, що відповідач свого обовязку з оплати послуг не виконав, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у сумі 11 177,41 грн., яку він просить стягнути з відповідача з врахуванням 4 939,19 грн. пені, 663,94 грн. інфляційних втрат, 298,57 грн. 3% річних.

Ухвалою господарського суду Київської області від 15.07.2016р. заяву фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №911/2238/16 та призначено справу до розгляду на 01.08.2016р.

Ухвалою суду від 01.08.2016р. розгляд справи №911/2238/16 відкладено на 12.09.2016р.

В судове засідання 12.09.2016р. з'явився позивач особисто, в усних поясненнях позов підтримав повністю та просив суд позовні вимоги задовольнити.

Відповідач в судові засідання 01.08.2016р. та 12.09.2016р. не зявився, витребувані судом документи та відзив на позов не подав, хоча про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлявся судом належним чином.

Так, особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої ст. 64 та ст. 87 Господарського процесуального кодексу України. За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом (підпункт 3.9.1 пункту 3.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011р. Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції).

Господарський суд належним чином направляв відповідачу на адресу, зазначену в позовній заяві, яка відповідає даним Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань згідно залученого до матеріалів справи Спеціального витягу від 14.07.2016р. № 22095467, копії ухвал рекомендованим листом з повідомленням. Поштові відправлення з ухвалою від 15.07.2016р. та від 01.08.2016р. повернуті підприємством зв'язку з посиланням на завершення терміну зберігання.

Згідно підпункту 3.9.2. пункту 3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. №18 "Про деякі питання практики застосування господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку незявлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Розглянувши позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Київ (далі по тексту ФОП ОСОБА_1Л.) до відповідача фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 (далі по тексту ФОП ОСОБА_2Г.), всебічно та повно вивчивши зібрані у справі докази, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

відповідно до ч. 1 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, зокрема, з правочинів.

Відповідно до частини 1 ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Майново-господарські зобов'язання між суб'єктами господарювання виникають на підставі договорів (ст. 179 Господарського кодексу України) й сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначені умов договору (ст. 627 Цивільного кодексу України).

10.06.2015 між ФОП ОСОБА_1 (перевізник) та ФОП ОСОБА_2 (замовник) було укладено договір №10/06 перевезення вантажу (далі Договір), відповідно до умов якого:

- порядок і сума наданих послуг вказуються і узгоджуються в заявках замовника або шляхом підписання додаткових угод до договору, або вказується акті приймання-передачі виконаних робіт (пункт 4.1 договору);

- цей договір діє з моменту його підписання і діє до 31 грудня 2015р. (пункт 9.1 Договору);

- зміни чи доповнення до цього договору дійсні тільки в тому випадку, коли вони здійсненні в письмовій формі і підписані особами, уповноваженими на те сторонами договору (пункт 9.3 договору)

В межах договору від 10.06.2015р. №10/06 між ФОП ОСОБА_1Л (перевізник, виконавець) та ФОП ОСОБА_2 (замовник) 10.06.2015р. було укладено договір-заявку на транспортно-експедиційне обслуговування в міжнародному сполученні № 84,за умовами якої:

- дата та час завантаження: 11.06.2015р.-12.06.2015р. (п.1 договору-заявки);

- маршрут перевезення: Німеччина - Україна (п.3 договору-заявки);

- пункт розмитнення: Київська область, Макарівський район, с. Копилів (п.9 договору-заявки);

- місце розвантаження: смт. Чабани, вул. Машинобудівна,1 (п.10 договору-заявки);

- необхідні документи ЦМР (пункт 11 договору-заявки);

- дата доставки вантажу 16.06.2015р. (пункт 12 договору-заявки);

- фрахтова сума перевезення 11177,41 грн., протягом 14 банківських днів по отриманню оригіналів документів (пункт 13 договору-заявки);

- умови оплати: безготівкова, протягом 14 банківських днів після отримання оригіналів документів (п.14 договору-заявки).

За своєю правовою природою укладений сторонами правочин є договором транспортного експедирування. Відповідно до ст. 929 Цивільного кодексу України за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Договором транспортного експедирування може бути встановлено обов'язок експедитора організувати перевезення вантажу транспортом і за маршрутом, вибраним експедитором або клієнтом, зобов'язання експедитора укласти від свого імені або від імені клієнта договір перевезення вантажу, забезпечити відправку і одержання вантажу, а також інші зобов'язання, пов'язані з перевезенням. Договором транспортного експедирування може бути передбачено надання додаткових послуг, необхідних для доставки вантажу (перевірка кількості та стану вантажу, його завантаження та вивантаження, сплата мита, зборів і витрат, покладених на клієнта, зберігання вантажу до його одержання у пункті призначення, одержання необхідних для експорту та імпорту документів, виконання митних формальностей тощо).

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» за договором транспортного експедирування одна сторона (експедитор) зобов'язується за плату і за рахунок другої сторони (клієнта) виконати або організувати виконання визначених договором послуг, пов'язаних з перевезенням вантажу. Перевезення вантажів супроводжується товарно-транспортними документами, складеними мовою міжнародного спілкування залежно від обраного виду транспорту або державною мовою, якщо вантажі перевозяться в Україні. Такими документами можуть бути: авіаційна вантажна накладна (Air Waybill); міжнародна автомобільна накладна (CMR); накладна СМГС (накладна УМВС); коносамент (Bill of Lading); накладна ЦІМ (CIM); вантажна відомість (Cargo Manifest); інші документи, визначені законами України. Факт надання послуги експедитора при перевезенні підтверджується єдиним транспортним документом або комплектом документів (залізничних, автомобільних, авіаційних накладних, коносаментів тощо), які відображають шлях прямування вантажу від пункту його відправлення до пункту його призначення.

Відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до частини другої ст. 12 Закону України «Про транспортно-експедиторську діяльність» клієнт зобов'язаний у порядку, передбаченому договором транспортного експедирування, сплатити належну плату експедитору, а також відшкодувати документально підтверджені витрати, понесені експедитором в інтересах клієнта в цілях виконання договору транспортного експедирування.

З матеріалів справи вбачається, що виконавцем було виконано обумовлене договором перевезення, що підтверджується товарно-транспортною накладною CMR 15 від 12.06.2015р. (залучена до матеріалів справ).

Також сторонами складено, підписано та скріплено печатками Акт надання послуг від 17.06.2015р. №423, відповідно до якого виконавець ФОП ОСОБА_1 передав, а замовник ФОП ОСОБА_2 прийняв транспортні послуги згідно Заявки-договору від 10.06.2015р. вартістю 11 177,41 грн. і сторони претензій по обєму, якості та строкам виконання робіт (надання послуг) одна до одної не мають.

Відповідно до частини 1 ст. 530 ЦК України, якщо в зобовязанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Умовами Заявки-договору визначено строк та порядок оплати в безготівковій формі протягом 14 банківських днів від дати отримання документів. За таких обставин строк виконання зобовязання відповідача з оплати транспортно-експедиторських послуг є таким, що сплив 02.07.2015р.

Позивач твердить, що відповідач за надані йому транспортно-експедиційні послуги належні кошти не сплатив.

Відповідно до частини 2 ст. 614 ЦК України відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобовязання. Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

В ухвалах суду про порушення провадження у справі та про відкладення розгляду справи відповідачу пропонувалось надати відзив на позов, проте ані відзиву, ані доказів сплати боргу відповідач не надав.

Так, враховуючи що відповідачем доказів сплати боргу надано не було, а також враховуючи фактичне визнання ним факту перевезення шляхом підписання акту надання послуг №423 від 17.06.2015р. на суму 11 177,41 грн., суд вважає вимогу позивача про стягнення з відповідача 11 177,41 грн. обґрунтованою, документально підтвердженою та такою, що підлягає задоволенню.

Крім того, у зв'язку з простроченням грошового зобов'язання позивач просить суд стягнути з відповідача пеню в сумі 4 939,19 грн. (за період з 08.07.2015 по 01.06.2016р.), та згідно ст. 625 ЦК України 298,57 грн. 3% річних (за період з 08.07.2015р. по 01.06.2016р.) та 663,94 грн. інфляційних втрат (за період з липня 2016р. по червень 2016р.). Щодо зазначених вимог суд зазначає наступне.

Відповідно до ст.ст. 610, 612 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Положеннями частини 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначену позицію також підтримує і Верховний Суд України (постанова Верховного суду України від 23.01.2012р. у справі №37/64).

Оскільки 3% річних та інфляційні не є штрафними санкціями, то обмеження нарахування процентів річних та інфляційних терміном 6 місяців відповідно до ст. 232 ГК України не застосовується. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Тому період обчислення інфляційних та річних починається з наступного дня після кінцевої дати, в якій зобовязання мало бути виконано.

Відповідно до пункту 1.12 Вказаної Постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. №14 з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК) господарський суд має зясовувати обставини, повязані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у звязку з порушенням грошового зобовязання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобовязання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

За таких обставин, виходячи з наступного розрахунку:

підставаОсновний борг, грн.Період простроченняІнфляційні втрати, грн.3% річних,грн.
Акт надання послуг №423 від 17.06.2015р. та CMR №15 від 12.06.2015р.11 117.4108.07.2015р.-01.06.2016р.915,24303,16
судом встановлено, що належні до стягнення з відповідача 3% річних становлять 303,16 грн. та інфляційні втрати становлять 915,24 грн. Позивач заявив до стягнення 298,57 грн. 3% річних та 663,94 грн. інфляційних втрат, суд, приймаючи рішення, не вправі виходити за межі позовних вимог, за таких обставин вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних та інфляційних втрат підлягають задоволенню повністю в заявлених сумах 298,57 грн. та 663,94 грн. відповідно.

В той же час, не належить до задоволення вимога позивача про стягнення з відповідача 4939,19 грн. пені.

Згідно ч.1 ст.546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою є грошова сума або інше майно, як боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при чому пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення.

Згідно до ст. 547 ЦК України правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

З наведеного випливає, що обов'язковою умовою виникнення права на нарахування пені є погодження сторонами та викладення в письмовому договорі умови про забезпечення виконання зобов'язання неустойкою у вигляді пені, підстав для її застосування, розміру та умов її сплати.

Договором № 10/06 від 10.06.2015р. та договором заявкою від 10.06.2015р. забезпечення виконання зобовязань замовником неустойкою у вигляді пені не передбачено, а лише зазначено, що у разі порушення зобовязання сторона несе відповідальність, визначену договором та Конвенцією про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (пункт 5.1 Договору), отже вимоги про стягнення пені є безпідставними та задоволенню не підлягають.

Така ж позиція викладена зокрема у постанові Вищого господарського суду України від 24.03.2015р. у справі №916/4205/14 від 24.03.2015р. де зазначено, що оскільки у вчиненому сторонами правочині розмір та базу нарахування пені не визначено, а вміщено лише загальну умову про те, що сторони несуть відповідальність, передбачену чинним законодавством України, таке формулювання не означає встановлення договором права позивача на нарахування пені у певному розмірі за прострочення виконання грошового зобов'язання.

За таких обставин, повно та ґрунтовно дослідивши матеріали справи, перевіривши на відповідність закону та дійсним обставинам справи розрахунки заборгованості, надані позивачем, суд задовольняє позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 частково, приймає рішення про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_2 12 139,92 грн. заборгованості, яка складається з: 11 177,41 грн. боргу, 298,57 грн. 3% річних та 663,94 грн. інфляційних втрат.

Відповідно до третього абзацу першої частини ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, якщо спір виник внаслідок неправильних дій сторони, господарський суд має право покласти на неї судовий збір незалежно від результатів вирішення спору.

Оскільки спір виник в результаті неправомірних дій відповідача, суд, у відповідності до третього абзацу першої частини статті 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору в мінімальному встановленому законом розмірі покладає на відповідача в повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, керуючись статтями 2, 12, 22, 32-34, 43, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (07442, Київська область, Броварський район, селище міського типу ОСОБА_4, вул. Польова, будинок 5, ідентифікаційний номер НОМЕР_1)

на користь фізичної особи-підприємця ОСОБА_5 (02140, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_2)

11 177,41 грн. (одинадцять тисяч сто сімдесят сім гривень сорок одна копійка) боргу,

663,94 грн. (шістсот шістдесят три гривні дев'яносто чотири копійки) втрат від інфляції,

298,57 грн. (двісті дев'яносто вісім гривень п'ятдесят сім копійок) 3% річних,

1378,00грн. (одна тисяча триста сімдесят вісім гривень нуль копійок) судового збору.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти вимог відмовити.

Дане рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. Апеляційна скарга може бути подана протягом десяти днів з дня підписання рішення, оформленого відповідно до статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано 14.09.2016р.

Суддя О.В. Конюх