ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"31" серпня 2016 р. Справа № 914/649/16

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії:

Головуючого судді Дубник О.П.

суддів Матущак О.І.

Скрипчук О.С.

при секретарі Фака С.П.

розглянув апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю (далі - ТзОВ) "Авто Спа Україна" б/н від 08.06.2016 р. (вх. № 01-05/2884/16 від 14.06.2016 року)

на рішення Господарського суду Львівської області від 25.05.2016 р.

у справі № 914/649/16 (суддя Крупник Р.В.)

за позовом: Фізичної особи-підприємця (далі - ФОП) ОСОБА_3, м. Дрогобич, Львівська область

до відповідача: ТзОВ "Авто Спа Україна", м. Миколаїв, Львівська область

про визнання договору суперфіцію № 1 від 07.06.2013р. недійсним,

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_4, ОСОБА_5 - представники (довіреність в справі);

від відповідача: Савчин В.З. - представник (довіреність в справі),

Судом роз'яснено права та обов'язки, передбачені ст.ст. 20, 22, 28 Господарського процесуального кодексу України (надалі -ГПК України).

Відводів складу суду в порядку ст.20 ГПК України не заявлялось. Заяв про технічну фіксацію судового процесу від учасників судового процесу не надходило, у зв'язку з чим хід судового засідання фіксується у протоколі судового засідання.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 17.06.2016 р. (головуючий суддя Дубник О.П., судді: Матущак О.І., Скрипчук О.С.) призначено судовий розгляд справи на 12.07.2016 р.

У судовому засіданні 12.07.2016р. було оголошено перерву до 31.08.2016р.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 12.07.2016р. продовжено строк розгляду апеляційної скарги на 15 днів.

Рішенням Господарського суду Львівської області від 25.05.2016 р. у справі №914/649/16 (суддя Крупник Р.В.) позов задоволено повністю. Визнано недійсним договір суперфіцію №1 від 07.06.2013 року, укладений між ФОП ОСОБА_3 та приватним підприємством "Лаваторія", предметом якого являється частина земельної ділянки площею 0,0400 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований 26.06.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер запису про інше речове право 1457547. Стягнуто з ТзОВ "Авто Спа Україна" на користь ФОП ОСОБА_3 1378,00 грн. судового збору.

Судове рішення у справі мотивоване ст.ст. 11, 202, 203, 215, 395, 413 Цивільного кодексу України (надалі -ЦК України), ст.ст. 79, 79-1, 102-1 Земельного кодексу України (надалі - ЗК України), і зроблено висновок, що об'єктом за договором суперфіцію може виступати лише сформована земельна ділянка, котрій присвоєно окремий кадастровий номер і право власності на котру зареєстровано у Державному земельному кадастрі, а об'єктом оскаржуваного договору суперфіцію виступає не сформована земельна ділянка, без присвоєння кадастрового номера, а частина такої земельної ділянки, що не відповідає вимогам, зокрема, ст. 79-1 ЗК України.

ТзОВ "Авто Спа Україна" не погоджується з ухваленим рішенням суду і вважає його прийнятим з порушенням та неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права. Відповідач обгрунтовує свою апеляційну скаргу тим, зокрема, що жодною правовою нормою не заборонено укладати договір суперфіцію щодо частини сформованої земельної ділянки, речове право на яку зареєстровано, без присвоєння кадастрового номера. Зазначає, що Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. №1051, суперфіцій віднесено до обмежень щодо користування земельною ділянкою згідно додатку 33 "Земельний сервітут, емфітевзис, суперфіцій та інші обмеження щодо користування земельною ділянкою", а згідно вимог ч.1 ст.110 ЗК України обмеження у використанні земельної ділянки можуть бути встановлені як на земельну ділянку, так і на її частину. Стверджує, що права та інтереси позивача не були порушені та посилається на правову позицію правову позицію викладену у постанові Верховного Суду України №6-78цс13 від 25.12.2013р. Також апелянт зазначає, що за право суперфіцію відповідач сплачував плату за більшу площу земельної ділянки - 0,0600 га, що не взято до уваги місцевим господарським судом. Просить скасувати рішення Господарського суду Львівської області від 25.05.2016 р. у справі №914/649/16, прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

У відзиві на апеляційну ФОП ОСОБА_3 зокрема, вважає доводи апелянта необґрунтованими та безпідставними, оскільки не формування окремої земельної ділянки площею 0,0400 га на яку встановлено право суперфіцію і зазначення в реєстрі кадастрового номеру, який присвоєно іншій земельній ділянці створюють обмеження у володінні, користуванні та розпорядженні земельною ділянкою її власнику.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, керуючись нормами ст. 101 ГПК України щодо меж перегляду справи в апеляційній інстанції, вважає, що є можливим прийняти за наслідками розгляду апеляційної скарги постанову в даному судовому засіданні.

Вивчивши матеріали справи в сукупності з апеляційною скаргою та відзивом на неї, оцінивши зібрані по справі докази, та дослідивши фактичні обставини у справі, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги, при цьому, судова колегія Львівського апеляційного господарського суду встановила наступні обставини та керувалася такими мотивами.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, ФОП ОСОБА_3 є власником ? ідеальної частки земельної ділянки, площею 1,2801 га. з кадастровим НОМЕР_1, яка знаходиться у АДРЕСА_1, що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.12.2009р. посвідченим приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Монастирською М.М. та зареєстрованим за №2680, Державним актом на право власності на земельну ділянку від 24.06.2008р.

Право власності на вказану земельну ділянку зареєстроване за позивачем, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №5209374 від 21.06.2013р. (т. 1, а.с. 134).

07.06.2013р. між ФОП ОСОБА_3 (власник) та Приватним підприємством "Лаваторія" (суперфіціарій) укладено Договір суперфіцію №1 (надалі - Договір), відповідно до пунктів 1.1 - 1.3 котрого власник надає, а суперфіціарій приймає в строкове платне користування земельну ділянку, визначену в п.2.1 даного договору, для здійснення будівництва та подальшої експлуатації комплексу мийки та шиномонтажу автомобілів. Метою надання в користування земельної ділянки є здійснення суперфіціарієм будівництва та подальшої експлуатації об'єкту обслуговування майнового комплексу автовокзалу, а саме комплексу мийки та шиномонтажу автомобілів. Основне цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування майнового комплексу автовокзалу (т.1, а.с.91-99).

Згідно п. 2.1 Договору в користування передається частина земельної ділянки з кадастровим номером НОМЕР_1, загальною площею 1,2801 га., яка розташована на землях Дрогобицької міської ради, за адресою: АДРЕСА_1 та належить власнику на юридичному титулі права власності на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку НОМЕР_2, виданого Управлінням земельних ресурсів у місті Дрогобичі Львівської 24.06.2008р., згідно плану території, який є додатком №1 до даного Договору і невід'ємною його частиною.

Відповідно до п.2.2 Договору в користування передається частина вказаної в п.2.1 даного Договору земельної ділянки площею 0,0400 га.

Згідно п.4.1 Договору плата за користування земельною ділянкою встановлюється у розмірі 3400,00 грн. на місяць, в т.ч. ПДВ 566,67 грн.

Відповідно до п.3.1 Договору, договір укладено на термін 10 років і він діє до 31 грудня 2023 року.

Додатком №1 до Договору сторони погодили кадастровий план площі земельної ділянки, на котру встановлюється суперфіцій (т.1, а.с. 99).

Згідно Акту приймання-передачі земельної ділянки від 07.06.2013р., який є також одночасно додатком №2 до Договору, частина земельної ділянки площею 0,0400 га. передана в користування для подальшої експлуатації об'єкту обслуговування майнового комплексу автовокзалу, а саме комплексу мийки та шиномонтажу автомобілів (т.1, а.с. 98).

ТзОВ "Авто Спа Україна" є правонаступником Приватного підприємства "Лаваторія", котре 28.04.2015р. було припинене за рішенням засновників, згідно змін до Статуту ТзОВ "Авто Спа Україна", зареєстрованих 30.04.2015р. за №5000949 (т. 1, а.с. 29), а також згідно Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців №20519834 від 05.05.2015р. (т. 1, а.с. 28)

З матеріалів справи вбачається, що окрім наведеного Договору суперфіцію №1 від 07.06.2013р. предметом котрого виступає частина земельної ділянки площею 0,0400 га., між ФОП ОСОБА_3 та Приватним підприємством "Лаваторія" підписано ще два примірники Договору суперфіцію №1 від 07.06.2013р., котрі за своїм змістом є аналогічними згаданому Договору, за винятком положень п.2.2 Договору та п.4.1 Договору (т.1, а.с.168-172; т 1, а.с. 218-225).

Згідно п.2.2 вказаних договорів в користування передається частина вказаної в п.2.1 даного Договору земельної ділянки площею 0,0600 га. Натомість, згідно одного примірника договору плата за користування земельною ділянкою встановлюється у розмірі 3400,00 грн. на місяць, в т.ч. ПДВ 566,67 грн. (п.4.1), а згідно іншого - 4400,00 грн. на місяць, в т.ч. ПДВ 880,00 грн. Також, між сторонами підписано акти приймання-передачі земельної ділянки від 07.06.2013р. за котрими частину земельної ділянки площею 0,0600 га. передано в користування для подальшої експлуатації об'єкту обслуговування майнового комплексу автовокзалі, а саме комплексу мийки та шиномонтажу автомобілів.

Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №5459838 від 27.06.2013р. наданого реєстраційною службою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції, право суперфіцію було зареєстроване за ПП "Лаваторія" в державному реєстрі не на частину земельної ділянки, а на всю земельну ділянку площею 1,2801 га (т. 1, а.с. 21).

Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №49087993 від 04.12.2015р. Дрогобицького міськрайонного управління юстиції право суперфіцію зареєстроване на земельну ділянку площею 0,04 га.

Як вбачається з листа Дрогобицького міськрайонного управління юстиції №01-15/117 від 08.04.2016р. та матеріалів реєстраційної справи №6, із всіх примірників договору суперфіцію, в реєстраційній справі знаходиться оригінал договору суперфіцію №1 від 07.06.2013р., укладений між ФОП ОСОБА_3 та ПП "Лаваторія" на площу 0,0400 га (т. 1, а.с. 109-165).

Від-так, місцевим господарським судом вірно визначено, що предметом спору у даній справі є визнання недійсним договору суперфіцію № 1 від 07.06.2013р., зареєстрованого у встановленому законом порядку.

Згідно ч. 2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 3, 5 ст. 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Договір є відплатним, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає із суті договору.

Згідно ч. 1 ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, з врахуванням вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

В частині 7 статті 179 Господарського кодексу України зазначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Частина 1 ст. 215 ЦК України встановлює, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Пунктом 2.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" №11 від 29.05.2013р. визначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 207 ГК України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Згідно ч. 1 ст. 395 ЦК України право забудови земельної ділянки (суперфіцій) є речовим правом на чуже майно.

Відповідно до ч.1 ст. 102-1 ЗК України право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до Цивільного кодексу України.

Згідно ч.5 ст.102-1 ЗК України укладення договорів про надання права користування земельною ділянкою для забудови здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.

Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Право користування чужою земельною ділянкою для забудови може бути встановлено на визначений або на невизначений строк, крім випадків, передбачених частиною п'ятою цієї статті.

Згідно ч.1 ст.79 ЗК України земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно ч.ч. 1-4, 9-11 ст. 79-1 ЗК України, зі змінами, внесеними Законом України від 06.09.2012 р. N 5245-VI, формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об'єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Формування земельних ділянок здійснюється: у порядку відведення земельних ділянок із земель державної та комунальної власності; шляхом поділу чи об'єднання раніше сформованих земельних ділянок; шляхом визначення меж земельних ділянок державної чи комунальної власності за проектами землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера . Земельна ділянка може бути об'єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї. Державна реєстрація речових прав на земельні ділянки здійснюється після державної реєстрації земельних ділянок у Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація прав суборенди, сервітуту, які поширюються на частину земельної ділянки, здійснюється після внесення відомостей про таку частину до Державного земельного кадастру.

Враховуючи вищенаведені норми ч.9 ст.79-1 ЗК України, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що об'єктом за договором суперфіцію може виступати лише сформована земельна ділянка, котрій присвоєно окремий кадастровий номер та зареєстровано у Державному земельному кадастрі. А тому, площа земельної ділянки, її місцезнаходження та кадастровий номер є саме тими елементами, котрі повинні становити опис відповідної земельної ділянки, що виступає об'єктом договору.

Об'єктом оскаржуваного договору суперфіцію №1 від 07.06.2013р. виступає частина ділянки площею 0,0400 га. із земельної ділянки загальною площею 1,2801 га., кадастровим номером НОМЕР_1, яка розташована на землях Дрогобицької міської ради, за адресою: АДРЕСА_1.

Відповідно до ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації.

Згідно ч.3 ст.3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації .

Згідно п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 1 липня 2004 року N 1952-IV обов'язковій державній реєстрації підлягають речові права та обтяження на нерухоме майно, зокрема, право забудови земельної ділянки (суперфіцій).

Отже, право суперфіцію за Договором №1 від 07.06.2013р. підлягало державній реєстрації. Із трьох підписаних між сторонами примірників договору суперфіцію, в реєстраційній справі знаходиться оригінал Договору суперфіцію №1 від 07.06.2013р., укладений між ФОП ОСОБА_3 та ПП "Лаваторія" на площу ділянки 0,0400 га, а право суперфіцію саме за вказаним Договором зареєстроване в державному реєстрі. За Договорами суперфіцію №1 від 07.06.2013р., предметом котрих виступає частина земельної ділянки площею 0,0600 право суперфіцію не зареєстроване, а тому, вказані договори є такими, що не породжують цивільних прав для сторін.

Також Договори суперфіцію №1 від 07.06.2013р., об'єктом яких виступає частина земельної ділянки площею 0,0600 га. з розмірами оплати 3400,00 грн. та 4400,00 грн. не є правочинами, які в розумінні ст.16 ЦК України та ст.20 ГК України та не можуть визнаватися недійсними в судовому порядку, оскільки самі по собі не породжують, не змінюють та не припиняють будь-яких цивільних правовідносин.

У апеляційній скарзі скаржник зазначає, що Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012р. №1051, суперфіцій віднесено до обмежень щодо користування земельною ділянкою згідно додатку 33 "Земельний сервітут, емфітевзис, суперфіцій та інші обмеження щодо користування земельною ділянкою". Однак, Порядок ведення Державного земельного кадастру регламентує лише процедуру та вимоги щодо ведення Державного земельного кадастру і не визначає правового статусу суперфіцію.

Відповідно до статті 41 Конституції України визначено, що кожен має право, володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950р. передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про визнання недійсним договору суперфіцію №1 від 07.06.2013 року, укладеного між ФОП ОСОБА_3 та Приватним підприємством "Лаваторія", предметом якого є частина земельної ділянки площею 0,0400 га., яка розташована за адресою: АДРЕСА_1, зареєстрований 26.06.2013 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, номер 1457547.

Доводи, викладені скаржником у апеляційній скарзі, спростовуються вищенаведеними аналізом матеріалів справи та нормами матеріального права.

Усе викладене дає підстави для залишення без задоволення апеляційної скарги, у зв'язку із чим згідно із ст. 49 ГПК України на апелянта покладаються судові витрати.

Керуючись ст. ст. 103, 105 ГПК України, ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Господарського суду Львівської області від 25.05.2016 р. у цій справі без змін.

2. Судові витрати покласти на ТзОВ "Авто Спа Україна".

3. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку згідно з Розділом ХІІ-І Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови підписано 05.09.2016р.

Головуючий суддя Дубник О.П.

Суддя Матущак О.І.

Суддя Скрипчук О.С.