ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20.09.2016 р. Справа № 917/1144/16

За позовом Дочірнього підприємства "Київське обласне дорожнє управління" Відкритого акціонерного товариства "Державна акціонерна компанія "Автомобільні дороги України", 03151, м. Київ, вул. Народного Ополчення, 11-А

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, АДРЕСА_1, 37300

про стягнення 56 550,18 грн.

Суддя Мацко О.С.

Представники у судовому засіданні:

від позивача: Борсук В.В. , довіреність № 165 «д» від 29.08.2016 р.

від відповідача відсутні

20.09.2016 р. у судовому засіданні відповідно до ст. 85 ГПК України оголошено вступну та резолютивну частину рішення, залучено її до матеріалів справи та повідомлено про термін виготовлення повного тексту судового рішення.

СУТЬ СПРАВИ: Розглядається позовна заява про стягнення 56 550,18 грн., з яких: 25620,00 грн. - сума основного боргу за Договором поставки №80 від 01.10.2013 року, 23125,57 грн.- інфляційних, 2109,96 грн. - 3% річних, 5694,65 грн. - пеня.

20.09.2016 року представник позивача звернувся до суду із заявою про відмову від позову в частині стягнення пені в сумі 5694,65 грн. (вх. № 11433).

Приписами ч. 4 ст. 22 ГПК України передбачено, зокрема, право позивача до прийняття рішення по справі відмовитись від позову.

У відповідності із ч. 1 ст. 78 ГПК України, відмова позивача від позову викладається в адресованій господарському суду письмовій заяві, що долучається до справи.

До прийняття відмови позивача від позову господарський суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи є повноваження на вчинення цих дій у представників сторін (ч. 2 ст. 78 ГПК України).

Наслідком відмови позивача від позову є припинення провадження у справі (п. 4 ч. 1 ст. 80 ГПК України) та недопустимість повторного звернення до господарського суду із спору між тими ж сторонами, про той же предмет і з тих же підстав (ч. 2 ст. 80 ГПК України). Суд роз"яснив відповідні наслідки відмови від позову представнику позивача, перевірив його повноваження на вчинення цієї дії.

За викладеного наявні підстави для прийняття заяви позивача про відмову від позову в частині стягнення 5 694,65 грн. пені та припинення провадження у справі в цій частині.

Відповідач представництво в судові засідання 11.08.2016р., 06.09.2016р. та 20.09.2016р. не забезпечив, причин неявки не повідомив, поштове повідомлення про вручення відповідачу ухвали суду від 20.07.2016 року знаходиться в матеріалах справи (а.с. 46), ухвали суду від 11.08.2016р. та 06.09.2016р. повернулись із відміткою поштового відділення «за закінченням терміну зберігання».

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

В силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

В зв'язку з тим, що необхідних для вирішення спору доказів, наявних у матеріалах справи достатньо, господарський суд тричі повідомляв належним чином відповідача про дату, час і місце судового розгляду, строк розгляду справи, встановлений ГПК України, закінчується, то справа розглядається без участі представника відповідача за наявними в ній матеріалами на підставі ст. 75 ГПК України.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши представника позивача, оцінивши надані докази, суд, встановив:

01.10.2013 р. між Дочірнім підприємством «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України»в особі філії «Васильківська дорожньо-експлуатаційна дільниця» та фізичною особою - підприємцем ОСОБА_1 було укладено договір поставки № 80 (а.с. 12-13).

Відповідно до умов договору відповідач зобов'язався поставити позивачу узгодженими партіями продукцію: спецтехніку та запасні частини, зазначені в додатках до цього договору: додаткових угодах, видаткових накладних та рахунках-фактурах на кожну партію товару, які є його невід'ємною частиною, а позивач зобов'язується прийняти та оплатити кожну партію товару.

За п. 3.7 договору загальна сума договору складається із сумарної ціни товару, вказаної в рахунках-фактурах.

На виконання умов договору 03.10.2013 року позивач сплатив відповідачу 25 620,00 грн. (копія рахунку-фактури № 228 від 01.10.2013р. та виписка з рахунку від 03.10.2013 року залучені до матеріалів справи, а.с. 14-15).

19.11.2013р., 20.12.2013р., 18.01.2014р., 29.10.2015р. позивач звертався з вимогами (претензіями) про сплату заборгованості чи поставку товару, проте відповідач оплату суми передоплати не повернув, товар не поставив, письмового реагування на претензії не надав.

Із посиланням на ст. 625 ЦК України позивачем нараховано відповідачу 2109,96грн. 3% річних за період 03.10.2013 р. по 30.06.2016 р., 23125,57 грн. втрат від інфляційних процесів за період 03.10.2013 р. по 30.06.2016 р.

При винесенні рішення суд входив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Матеріали справи свідчать, що між сторонами виникли правовідносини з договору поставки.

Частини перша та шоста статті 265 Господарського кодексу України передбачають, що за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Частина друга ст. 712 Цивільного кодексу України встановлює, що до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно із ч. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Відповідно до абзацу 1 ч. 1 ст. 193 ГК України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

В силу ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України).

Згідно ст.693 ЦК України, якщо продавець, який одержав суму попередньої оплати товару, не передав товар у встановлений строк, покупець має право вимагати передання оплаченого товару або повернення суми попередньої оплати.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Отже, з аналізу наведених норм права та поданих доказів, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача основного боргу в сумі 25 620,00 грн. є підтвердженими документально та нормами матеріального права, відповідачем не спростовані, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 610, ст. 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

За приписами статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом враховано викладене у пункті 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17 грудня 2013 року №14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", а саме те, що з огляду на вимоги частини першої статті 4-7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 2 109,96 грн. 3% річних за період 03.10.2013 р. по 30.06.2016 р., 23 125,57 грн. втрат від інфляційних процесів за період 03.10.2013 р. по 30.06.2016 р., суд встановив, що позивачем неправильно визначено момент, з якого починається обрахування простроченого відповідачем зобов'язання з повернення суми передплати. У відповідності до норм ст. 530 ЦК України період нарахування суми інфляційних втрат та 3% річних починається з 06.12.2013р. (сплин 7-денного терміну після отримання першої вимоги про повернення попередньої оплати - поштове повідомлення про вручення поштового відправлення від 28.11.2013р., а.с. 20).

Враховуючи викладене та здійснивши перерахунок заявленої до стягнення сум пені та 3% річних за період з 06.12.2013 року по 30.06.2016 року, суд встановив, що допущені позивачем помилки вплинули на розмір, який підлягає до стягнення. Отже, суд визнає правомірними та такими, що підлягають до стягнення 1 975,20 грн. 3% річних за період 06.12.2013 року по 30.06.2016 р., 22 724,94 грн. втрат від інфляційних процесів за період 06.12.2013 року по 30.06.2016 р. (перерахунок здійснено за допомогою калькулятору підрахунку заборгованості та штрафних санкцій "Ліга:Еліт 9.1.3").

Відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист, обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, не спростував.

Відповідно до статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі статтею 33 цього ж Кодексу кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. В силу вказаної норми предметом доказування є обставини, які свідчать про дійсні права та обов'язки сторін у справі та складаються з фактів, якими позивач обґрунтовує підстави позову, та фактів, якими відповідач обґрунтовує заперечення проти позову.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ст.34 ГПК України).

Частиною 1 ст. 43 ГПК України встановлено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, а згідно ч. 2 цієї ж статті ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно положень ст. 4-3 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

За викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 25 620,00 грн. основного боргу, 1 975,20 грн. 3% річних за період 06.12.2013 р. по 30.06.2016 р., 22 724,94 грн. втрат від інфляційних процесів за період 06.12.2013 р. по 30.06.2016 р. підтверджені документально, не спростовані відповідачем, а тому в цій частині підлягають задоволенню.

Згідно зі ст. 49 ГПК України витрати зі сплати судового збору, понесені позивачем при зверненні з даним позовом, покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Згідно п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі закриття (припинення) провадження у справі (крім випадків, якщо провадження у справі закрито у зв'язку з відмовою позивача від позову і така відмова визнана судом), у тому числі в апеляційній та касаційній інстанціях.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 33, 43, 49, п. 4.ч. 1. ст.. 80, ст.ст. 82-85, 89 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Дочірнього підприємства «Київське обласне дорожнє управління» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» (вул. Народного Ополчення, 11а, м. Київ, 03151, ідентифікаційний код юридичної особи 33096517) - 25 620,00 грн. основного боргу, 1 975,20 грн. 3% річних за період 06.12.2013 р. по 30.06.2016 р., 22 724,94 грн. втрат від інфляційних процесів за період 06.12.2013 р. по 30.06.2016 р., 1 226,19 грн. витрат по сплаті судового збору.

Видати наказ з набранням рішенням законної сили.

3. В частині стягнення 5 694,65 грн. пені - провадження припинити.

4. В іншій частині позову - відмовити.

Повне рішення складене 22.09.2016 р.

Суддя О.С.Мацко