КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2016 р. Справа№ 927/556/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пантелієнка В.О.

суддів: Остапенка О.М.

Верховця А.А.

за участю секретаря Халько В.А.,

та представників:

від позивача - ОСОБА_2 - дор. №45-23-16 віл 11.03.2016р.,

від відповідача - Падалка С.С. - дов. №132 від 18.02.2015р.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства (далі - ПАТ) «Ніжинський механічний завод»

на рішення господарського суду Чернігівської області від 01.08.2016р.

у справі №927/556/16 (суддя Фесюра М.В. )

позивач ОСОБА_4

відповідач ПАТ «Ніжинський механічний завод»

про стягнення середнього заробітку у розмірі 6563,02 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Чернігівської області від 01.08.2016р. у справі №927/556/16 позов задоволено повністю. Стягнуто з ПАТ «Ніжинський механічний завод»

на користь ОСОБА_4 6 563,02 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Стягнуто з ПАТ «Ніжинський механічний завод» 1378 грн. судового збору в доход державного бюджету.

Не погоджуючись з рішенням господарського суду, відповідач звернувся з апеляційною скаргою до Київського апеляційного господарського суду, в якій просить скасувати рішення господарського суду Чернігівської області від 01.08.2016р. та прийняти нове, яким відмовити ОСОБА_4 у задоволенні позову у повному обсязі.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 31.08.2016р. апеляційну скаргу ПАТ «Ніжинський механічний завод» було прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 14.09.2016р.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.2 ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги, перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

ОСОБА_4 звернулася до суду першої інстанції з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні з 15.09.2015р. по 04.02.2016р. у розмірі 24 930,30 грн.

29.07.2016р. позивачем було подано до місцевого суду заяву про уточнення розміру позовних вимог в якій зменшено розмір до 6 563,02 грн. (а.с. 29).

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 була звільнена з підприємства відповідача 15.09.2015р.

Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу.

Згідно з ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

Відповідно до відомості нарахування коштів № 160 (а.с. 24) заборгованість перед позивачем у розмірі 3 435,93 грн. була нарахована 02.02.2016р.

Відповідно виписки за картковим рахунком клієнта, операція по перерахунку була вчинена 03.02.2016р. о 18:34 год. (а.с. 20).

Як підтверджується наданою позивачем випискою по картковому рахунку, отримання коштів ОСОБА_4 відбулося 04.02.2016р.

Відповідно до ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.

В Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього Кодексу роз'яснив, що згідно зі ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

В постанові Верховного Суду України від 04.02.2015р., про перегляд постанови Вищого господарського суду України від 23.09.2014р. у справі №927/741/13 Верховний Суд України зазначив, що аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, викладених у Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 року №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, які належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку.

У постанові №6-76цс14 від 02.07.2014р. Верховний Суд України вказав, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку.

Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти.

Остаточний розрахунок позивач отримав 04.02.2016р., отже відповідач має нести відповідальність за несвоєчасний розрахунок з дня звільнення по вищенаведену дату.

Місцевим судом було встановлено, що затримка з вини відповідача розрахунку при звільненні позивача станом на 04.02.2016р. склала 97 днів.

Відповідно до довідки №366 від 29.04.2016р. (а.с. 19) середньоденний розмір зарплати позивача становить 67,66 грн., а загальний розмір середнього заробітку за весь час затримки - 6 563,02 грн.

Суд першої інстанції законно і обґрунтовано задовольнив позов ОСОБА_4 в повному обсязі та стягнув з ПАТ «Ніжинський механічний завод» 6 563,02 грн. середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні.

Статтею 233 КЗпП України передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Верховний Суд України у постанові № 6-409с16 від 06.04.2016р. вказав, що непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку.

Відповідно до статті 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, суд може поновити ці строки.

Верховний Суд України у постанові № 6-409с16 від 06.04.2016р. також вказав, що встановлені статтями 228, 223 КЗпП України строки звернення до суду застосовуються незалежно від заяви сторін. У кожному випадку суд зобов'язаний перевірити і обговорити причини пропуску цих строків, а також навести у рішенні мотиви, чому він поновлює або вважає неможливим поновити порушений строк.

Як зазначалось вище, остаточний розрахунок по зарплаті позивачем було отримано 04.02.2016р.

Вбачається, що позивач своєчасно у тримісячний строк звернувся з позовом до міськрайонного суду, що підтверджується копією позовної заяви, прийнятої Ніжинським міськрайонним судом 04.05.2016р. (а.с. 38).

Тому місцевий суд правильно визнав причину пропуску строку поважною і законно поновив порушений строк.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

За таких обставин, Київський апеляційний господарський суд не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги, зміни чи скасування рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ПАТ «Ніжинський механічний завод» залишити без задоволення, а рішення господарського суду Чернігівської області від 01.08.2016р. у справі №927/556/16 - без змін.

Справу №927/556/16 повернути до господарського суду Чернігівської області.

Постанова може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого господарського суду України протягом двадцяти днів з дня її прийняття.

Головуючий суддя В.О. Пантелієнко

Судді О.М. Остапенко

А.А. Верховець