РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 вересня 2016 року Справа № 918/411/16

Рівненський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Юрчук М.І., суддя Крейбух О.Г. , суддя Саврій В.А.

при секретарі судового засідання Дроздюк О.В.

за участю представників сторін:

позивача: представник ОСОБА_1

відповідача: представник ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу відповідача ОСОБА_3 господарства "ім. Шевченка" на рішення господарського суду Рівненської області від 19.07.16р. у справі № 918/411/16 (суддя Торчинюк В.Г.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ЮТ-АГРО"

до відповідача ОСОБА_3 господарства "ім. Шевченка "

про стягнення заборгованості в сумі 325 868 грн. 49 коп.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Рівненської області у справі №918/411/16 від 19.07.16р. позовні вимоги задоволено повністю.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що позивачем у межах вимог чинного законодавства здійснено звернення до суду господарської юрисдикції за захистом порушеного права - неповернення суми фінансової допомоги за двома окремими договорами у розмірі 10000грн.00коп. та 150000грн. у визначений правочинами строк. З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог позивачем для відповідача нараховано пеню, а також у порядку, передбаченому статтею 825 Цивільного кодексу (ЦК) України, нараховано річні в розмірі, узгодженому у договорі (25%) та інфляційні втрати. При цьому таке нарахування здійснено за кожним окремо укладеним правочином.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням суду першої інстанції, Фермерське господарство "ім. Шевченка" звернулося до Рівненського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції від 19.07.16р. у справі 918/411/16 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню. Крім того, апелянт, як на підставу скасування рішення суду першої інстанції, посилається на те, що договори на отримання поворотної фінансової допомоги за своєю суттю мають бути безпроцентними та безоплатними. У даному випадку позивач стягує плату за такими договорами: пеню, річні та інфляційні втрати, що є не припустимим.

До початку розгляду апеляційної скарги по суті від відповідача (він же апелянт) надійшло клопотання про зупинення даного апеляційного провадження, оскільки ним подано до місцевого господарського суду Рівненської області позов про визнання недійсними правочинів №10/01/2015 №05/02/2015. Вважає представник, що у разі задоволення вимог про визнанню правочинів недійсними відпадуть підстави для звернення до суду і у даній справі.

Представник позивача заперечив проти заявленого клопотання, вважає його безпідставним та необґрунтованим, та таким, що направлене на штучне затягування господарського процесу.

Судом апеляційної інстанції звернуто увагу представника апелянта на ту обставину, що суд апеляційної інстанції розглядає апеляційну скаргу на момент ухвалення рішення суду першої інстанції.

За результатами розгляду заявленого клопотання суд апеляційної інстанції відмовив у його задоволенні та перейшов до розгляду апеляційної скарги по суті.

У судовому засіданні представник апелянта підтвердив вимоги та доводи апеляційної скарги, вважає, що вимоги статті 625 ЦК України, які застосовує позивач до спірних правовідносин, є саме платою за користування поворотною фінансовою допомогою. Відтак спотворена сама суть безпроцентної поворотної фінансової допомоги.

Представником позивача подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого він просить суд рішення господарського суду Рівненської області від 19.07.16р. залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення з підстав, викладених у відзиві.

Рівненський апеляційний господарський суд, заслухавши пояснення представників сторін у судовому засіданні, розглянувши доводи апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу, дослідивши наявні матеріали справи, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що рішення господарського суду Рівненської області від 19.07.16р. у даній справі слід залишити без змін, а апеляційну скаргу скаржника - без задоволення, виходячи з наступного.

Як вбачається із матеріалів справи 30 січня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю (ТОВ) "ЮТ-Агро" (далі Позикодавець) та фермерським господарством (ФГ) "Ім. Шевченка" (далі Позичальник) укладено Договір про надання поворотної позики № 10/01/2015 (надалі договір - 1, а.с. 9).

27 лютого 2015 року між ТОВ "ЮТ-Агро" (далі Позикодавець) та ФГ "Ім. Шевченка" (далі Позичальник) укладено Договір про надання поворотної позики № 05/02/2015 (надалі договір - 2, а.с. 10).

Пунктом 1.1. договорів передбачено, що Позикодавець надає Позичальнику поворотну фінансову допомогу, а Позичальник зобов'язується повернути надані грошові кошти в порядку та на умовах, передбачених даними договорами.

Згідно пункту 2.1 договору - 1, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 100 000 грн. 00 коп.

Згідно пункту 2.1 договору - 2, поворотна фінансова допомога надається в національній валюті України в сумі 150 000 грн. 00 коп.

Пунктами 2.3 договорів встановлено, що поворотна фінансова допомога надається Позикодавцем Позичальнику шляхом зарахування грошових коштів на поточний рахунок Позичальника.

Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 30 січня 2016 року (пункт 3.1 договору - 1).

Поворотна фінансова допомога підлягає поверненню до 27 лютого 2016 року (пункт 3.1 договору - 2).

Пунктами 4.1 договорів визначено, що Сторони несуть відповідальність за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за даними договорами відповідно до чинного законодавства України.

Вищезазначені договори вступають в силу з моменту їх підписання та діють до повного виконання сторонами їх зобов'язань за договорами (пункт 8.1 договору - 1 та пункт 8.1 договору - 2).

Оригінали договорів про надання поворотної позики від 30 січня 2015 року та від 27 лютого 2015 року було оглянуто судом в судовому засіданні 14 червня 2016 року, про що є відповідний запис у протоколі судового засідання від 14 червня 2016 року № 918/411/16.

Вказані угоди підписані уповноваженими представниками сторін та скріплені печатками цих субєктів господарювання.

Статтею 204 ЦК України презумується правомірність правочину.

На час розгляду справи доказів недійсності чи розірвання договорів про надання поворотної позики від 30 січня 2015 року та від 27 лютого 2015 року, зокрема відповідних судових рішень з цього приводу, господарському суду не надано.

Судом встановлено, що на виконання умов договорів Позикодавець перерахував на рахунок Позичальника, 250 000 грн. 00 коп., що підтверджується платіжним дорученням від 30 січня 2015 року № 3447 на суму 100 000 грн. 00 коп. (а.с. 11), а також платіжним дорученням від 27 лютого 2015 року № 3618 на суму 150 000 грн. 00 коп. (а.с. 12).

Про належне виконання позивачем своїх зобовязань за договорами про надання поворотної позики від 30 січня 2015 року № 10/01/2015 та від 27 лютого 2015 року №05/02/2015 свідчить те, що матеріали справи не містять будь які претензії або повідомлення про порушення останнім умов даних угод.

Однак, відповідач, в свою чергу, зобовязання належним чином не виконав, а саме, не повернув до 30 січня 2016 року суму поворотної позики в розмірі 100000грн.00коп. та до 27 лютого 2016 року суму позики в розмірі 150000грн.00коп.

Таким чином, станом на день розгляду справи за відповідачем перед позивачем рахується заборгованість в сумі 250000грн.00коп.

Згідно статті 11 ЦК України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші право чини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу (ГК) України, господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Частиною 1 статті 179 ГК України визначено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і не господарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Відповідно до статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку.

Згідно частин 1, 7 статті 193 ГК України, суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Відповідно до статті 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.

Згідно частини 1 статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до частин 1 статті 530 ЦК України якщо у зобовязані встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із статтею 526 ЦК України та статтею 193 ГК України - зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до частини 1 статті 612 ЦК України - боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом, при цьому статтею 525 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Судом встановлено та матеріалами справи стверджено, що позивач згідно умов договорів про надання поворотної позики перерахував для відповідача 100000грн.00коп. з строком повернення до 30 січня 2016 року та 150000грн.00коп. з строком повернення до 27 лютого 2016 року.

Однак станом на момент розгляду спору відповідач заборгованість не сплатив, доказів протилежного останній суду не надав.

На підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до висновку, з яким погоджується і суд апеляційної інстанції, що позовні вимоги в частині стягнення 100000грн.00коп. позики за договором - 1 та 150000грн.00коп. позики за договором 2 є обґрунтованими, підтвердженими матеріалами справи та такими, що підлягають задоволенню.

Крім того, через неналежне виконання умов договорів, ТОВ "ЮТ-Агро" покликаючись на норми чинного законодавства України та пункту 4.2 договорів нарахував для ФГ "ім. Шевченка" пеню в розмірі подвійної облікової ставки, за договором від 30 січня 2015 року за період з 31 січня 2016 року по 11 липня 2016 року на суму боргу в розмірі 100000грн.00коп., що згідно розрахунку позивача становить 17827грн.40коп. та за договором від 27 лютого 2016 року на суму боргу 150000грн.00 коп. за період з 28 лютого 2016 року по 11 липня 2016 року що згідно розрахунку позивача становить 21678грн.08коп. (з урахуванням заяви про збільшення розміру позовних вимог).

Пунктами 4.2 договорів Сторони погодили, що у випадку несвоєчасного повернення позики Позичальник сплачує на користь Позикодавця пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, а також двадцять п'ять відсотків річних за кожен день такого прострочення.

Відповідно до статті 216 ГК України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених кодексом, іншими законами та договором.

Згідно частини 2 статті 218 ГК України учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання.

Згідно статті 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.

Частиною 6 статті 232 ГК України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобовязання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобовязання мало бути виконано.

Неустойкою (штрафом, пенею), згідно статті 549 ЦК України, - є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові в разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного зобовязання за кожен день прострочення виконання.

Преамбулою Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань" передбачено, що цей Закон регулює договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобовязань. Субєктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи субєкти підприємницької діяльності.

Згідно статей 1, 3 цього Закону платники грошових коштів за прострочення платежу сплачують на користь одержувачів цих коштів пеню в розмірі, що встановлюється за погодженням сторін. Зазначений розмір пені обчислюється від суми простроченого платежу і не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня.

Частиною 6 статті 231 ГК України встановлено, що штрафні санкції за порушення грошових зобовязань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за весь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності до статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Перевіривши правильність розрахунку позивача, судом встановлено, що він здійснений арифметично вірно у відповідності з нормами чинного законодавства України, відтак позов в частині стягнення з ФГ "ім. Шевченка" на користь ТОВ "ЮТ-Агро" 39505грн.48коп. пені підлягають до задоволення.

Також, на підставі пунктів 4.2 договорів позивач нарахував відповідачу з урахуванням заяв про збільшення розміру позовних вимог 11095грн.89коп. 25% річних та 4600грн.00коп. інфляційних втрат згідно договору про надання поворотної позики від 30 січня 2015 року № 10/01/2015, а також 13767грн.12коп. 25% річних та 6900 грн.00коп. інфляційних втрат згідно договору про надання поворотної позики від 27 лютого 2015 року № 05/02/2015.

Частиною 1 статті 1050 ЦК України передбачено, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

У відповідності до частини 2 статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом встановлено, що сторонами було збільшено розмір процентів, які сплачуються від простроченої суми за прострочення виконання грошового зобов`язання, згідно пункту 4.2 договорів, встановлено розмір на рівні 25 % річних.

Врахувавши наведені правові норми, пункти договорів, перевіривши правильність розрахунку заявлених до стягнення сум, суд апеляційної інстанції, застосовуючи інтегрований калькулятор штрафів у правовій системі "Ліга:Закон" встановив, що розрахунок здійснений арифметично вірно, а тому до стягнення з ФГ "ім. Шевченка" на користь ТОВ "ЮТ-Агро" підлягає 25 % річних в сумі 24863грн.01коп. та 11500грн.00коп. інфляційних втрат, а тому позов в цій частині підлягає до задоволення.

Твердження, які викладені апелянтом у апеляційні й скарзі та озвучені представником у судовому засіданні не знаходять свого підтвердження у суді апеляційної інстанції.

Адже застосування до боржника пені - це є відповідальністю за невиконання або несвоєчасне чи неналежне виконання своїх зобов'язань за договором і жодним чином не підпадає під ознаки нарахування процентів за користування грошовими коштами. У свою чергу норми статті 625 ЦК України, за якими нараховані річні, розмір яких узгоджений положеннями договорів, передбачають відповідальність за порушення грошового зобов'язання, і жодним чином не визначають оплату процентів за користування поворотною фінансовою допомогою. Аналогічні заперечення надавалися відповідачем під час розгляду справи у суді першої інстанції, і судом правомірно були відхилені.

Відповідачем не доведено у суді апеляційної інстанції правомірність своїх дій, направлених на виконання правочинів.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 Господарського процесуального кодексу України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, в повній мірі дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги ТОВ "ЮТ-Агро" до ФГ "Ім. Шевченка" про стягнення - 100000грн.00коп. основного боргу, 4600грн.00коп. інфляційних втрат, 11095грн.89коп. 25% річних та 17827грн. 40коп. пені згідно договору про надання поворотної позики від 30 січня 2015 року № 10/01/2015, а також 150000грн.00коп. основного боргу, 4900грн.00коп. інфляційних втрат, 13767грн.12коп. 25% річних, 21678грн.08коп. пені згідно договору про надання поворотної позики від 27 лютого 2015 року № 05/02/2015. є обґрунтованими, підтвердженими належними доказами та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до статті 49 ГПК України оплата судових витрат покладена на відповідача пропорційно задоволеним вимогам - у сумі 4888грн.03коп.

Що ж стосується твердження представника відповідача, що у разі визнання недійсними договорів, на підставі яких у даній справі проведено стягнення, відпадуть підстави для задоволення вимог у даній справі, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне звернути увагу відповідача, що він не позбавлений права на звернення до суду із відповідною заявою про перегляд процесуального рішення суду за нововиявленими обставинами.

З огляду на зазначені правові положення та встановлені обставини справи апеляційний господарський суд приходить до висновку, що доводи, викладені позивачем в апеляційній скарзі, є необґрунтованими, оскільки вони спростовуються зібраними по справі доказами і не відповідають вимогам закону.

Враховуючи наведене, Рівненський апеляційний господарський суд вважає, що рішення господарського суду першої інстанції прийняте з врахуванням всіх обставин справи та з дотриманням норм чинного законодавства, а тому не вбачає підстав для його зміни чи скасування.

Витрати по сплаті судового збору за розгляд апеляційної скарги покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 103 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_3 господарства "ім. Шевченка" від 03.08.16р. залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Рівненської області від 19 липня 2016 року у справі №918/411/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку протягом двадцяти днів з дня набрання постановою апеляційного господарського суду законної сили.

Справу №918/411/16 повернути господарському суду Рівненської області.

Головуючий суддя Юрчук М.І.

Суддя Крейбух О.Г.

Суддя Саврій В.А.