ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 вересня 2016 р. Справа № 918/960/16

за позовом Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури

до відповідача Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області

до відповідача Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3

про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним та зобов'язання повернути земельну ділянку

Суддя Андрійчук О.В.

Представники сторін:

від позивача: Прищепа О.М., посв. № 017284 від 30.05.2013 року

від відповідача: ОСОБА_5, дов. від 12.09.2016 року

від відповідача : не з'явився

Статті 20, 22, 91, 93 ГПК України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав, передбачених ст. 20 ГПК України, відсутні.

Протокол судового засідання складено відповідно до ст. 811 ГПК України.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У вересні 2016 року Заступника керівника Рівненської місцевої прокуратури (позивач) звернувся до Господарського суду Рівненської області із позовом до Верхівської сільської ради Рівненського району Рівненської області (відповідач-1), Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (відповідач-2) про визнання незаконним та скасування рішення, визнання договору недійсним та зобов'язання повернути земельну ділянку.

Позовні вимоги мотивовані тим, що:

12.04.2016 року відповідачем прийнято рішення № 115, за яким вирішено укласти з відповідачем-2 договір користування земельною ділянкою площею 15 га в с. Ясениничі Рівненського району для вирощування сільськогосподарської продукції, строк дії - 9 місяців, плата за користування - 16 438,48 грн, по 1 826,50 грн щомісячно.

18.04.2016 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір користування земельною ділянкою № НОМЕР_2, відповідно до якого відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв у строкове платне користування земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції загальною площею 15 га, який зареєстровано у книзі записів договорів оренди земельних часток (паїв) за № НОМЕР_2.

Заступник керівника місцевої прокуратури вважає вказаний договір удаваним, укладеним поза процедурою проведення земельних торгів, без розроблення землевпорядної документації, визначення меж земельної ділянки в натурі, без присвоєння кадастрового номеру та за відсутності усіх істотних умов, а отже таким, який підлягає визнанню недійсним у судовому порядку.

У матеріально-правове обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на ст.ст. 203, 215, 216, 235 ЦК України, ст.ст. 1, 13, 15, 21 Закону України "Про оренду землі", ст.ст. 123, 124, 134, 135, 136 ЗК України тощо.

Ухвалою від 02.09.2016 року порушено провадження, справу призначено до розгляду на 12.09.2016 року.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши копії документів на їх відповідність оригіналам, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

12.04.2016 року на підставі заяви відповідача-2 відповідачем-1 прийнято рішення № 115 "Про укладення договору користування земельною ділянкою", згідно з яким вирішено укласти договір користування на земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції площею 15,0 га в с. Ясениничі Рівненського району, строком на 9 місяців, з відповідачем-2 (п. 1 рішення). За п. 2 рішення встановлено плату за строк користування в розмірі 16 438,48 грн, що помісячно становить 1 826,50 грн.

18.04.2016 року між відповідачем-1 та відповідачем-2 укладено договір № 34 користування земельною ділянкою (договір), відповідно до п. 1.1. якого рада надає, а землекористувач приймає у строкове платне користування земельну ділянку для вирощування сільськогосподарської продукції загальною площею 15 га згідно з планом землекористування.

У п.п. 1.2., 1.4., 5.7. договору передбачено, що земельна ділянка передається в користування строком на 9 місяців, починаючи з дня набрання чинності цим договором. Договір набирає чинності з моменту підписання обома сторонами та реєстрації у відповідача-1. Передача земельної ділянки в користування здійснюється на підставі акту прийому-передачі.

Як вбачається з матеріалів справи, 18.04.2016 року між сторонами підписано акт приймання-передачі земельної ділянки в користування, а також проведено реєстрацію договору у книзі записів договір оренди земельних часток (паїв) за № НОМЕР_2.

Згідно з п.п. 2.1., 2.2. договору нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 730 599,36 грн. За користування протягом строку дії користування відповідач-2 сплачує відповідачу-1 плату в розмірі 16 438,48 грн, що помісячно становить 1 826,50 грн, що становить 3% від нормативної грошової оцінки землі. Плата за користування здійснюється щомісячно у грошовій формі.

Суд, оцінивши оскаржуване рішення, порядок його прийняття, а також зміст оспорюваного договору, встановив таке.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оренду землі" оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності.

За ч. 1 ст. 13 Закону України "Про оренду землі" договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності (ч. 1 ст. 93 ЗК України).

Виходячи з наведених визначень та змісту оспорюваного договору, вбачається, що між сторонами укладено договір оренди земельної ділянки, тобто правочин щодо строкового платного користування земельною ділянкою, необхідною відповідачеві-2 для провадження його підприємницької.

Отже, до спірних правовідносин застосовуються вимоги чинного законодавства, що регулюють питання оренди земельних ділянок.

У силу вимог ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 6 України "Про оренду землі" відносини, пов'язані з орендою землі, регулюються ЗК України, ЦК України, цим Законом, законами України, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Орендарі набувають права оренди земельної ділянки на підставах і в порядку, передбачених ЗК України, ЦК України, цим та іншими законами України і договором оренди землі.

Частиною 1 ст. 134 ЗК України передбачено, що земельні ділянки державної чи комунальної власності або права на них (оренда, суперфіцій, емфітевзис), у тому числі з розташованими на них об'єктами нерухомого майна державної або комунальної власності, підлягають продажу окремими лотами на конкурентних засадах (земельних торгах), крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Продаж земельних ділянок державної чи комунальної власності або прав на них (оренди, суперфіцію, емфітевзису) здійснюється виключно на земельних торгах, крім випадків, встановлених ч.ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу (ч. 2 ст. 135 ЩК України).

Земельна ділянка, передана в оренду відповідачу-2, не відносить до земельних ділянок, продаж прав на які може здійснюватися без проведення земельних торгів.

Згідно з ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону.

Приписами ч.ч. 1, 2 ст. 124 ЗК України врегульовано, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними ст. 122 цього Кодексу, чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки (у разі продажу права оренди) шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі-продажу права оренди земельної ділянки. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності, здійснюється за результатами проведення земельних торгів, крім випадків, встановлених ч.ч. 2, 3 ст. 134 цього Кодексу.

У свою чергу, підготовку та порядок проведення земельних торгів врегулювано ст.ст. 135-139 ЗК України.

Судом з матеріалів справи встановлено, що відповідач-1 прийняв рішення про передачу земельної ділянки в користування відповідачу-2 без проведення земельних торгів, тобто всупереч встановленим вимогам чинного законодавства.

Згідно з приписами ст.ст. 142 - 145 Конституції України до матеріальної основи органів місцевого самоврядування, крім інших об'єктів, належить земля, управління якою здійснюють територіальні громади через органи самоврядування в межах їх повноважень шляхом прийняття рішень.

Відповідно ст. 3 ЗК України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.

Статтею 12 ЗК України передбачено, що розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян і юридичних осіб, відноситься до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст.

У силу вимог ч. 1 ст. 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

У ст. 12 Закону України "Про планування і забудову територій" передбачено, що сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи в межах повноважень, визначених законом, відповідно до генеральних планів населених пунктів, в тому числі вирішують питання вибору, вилучення (викупу), надання у власність чи в користування земельних ділянок.

Сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання (ст. 25 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні").

Згідно з п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської Ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

За ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов'язковий характер для суб'єктів цих відносин. Залежно від компетенції органу, який прийняв такий документ, і характеру та обсягу відносин, що врегульовано ним, акти поділяються на нормативні і такі, що не мають нормативного характеру, тобто індивідуальні.

Акт ненормативного характеру (індивідуальний акт) породжує права і обов'язки тільки у того суб'єкта (чи визначеного ними певного кола суб'єктів), якому вони адресовані. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною 1 ст. 21 ЦК України передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Враховуючи, що рішення відповідача-1 № 115 від 12.04.2016 року прийняте одноособово ним, без проведення земельних торгів, отже підлягає визнанню незаконним та скасуванню.

Стосовно вимоги про недійсність договору оренди земельної ділянки та про її повернення, то судом встановлено таке.

Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України "Про оренду землі" укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому ЗК України, або за результатами аукціону.

У свою чергу, у разі набуття права оренди земельної ділянки на конкурентних засадах підставою для укладення договору оренди є результати аукціону (ч. 2 ст. 6 Закону України "Про оренду землі").

Згідно зі ст. 210 ЗК України угоди, укладені із порушенням встановленого законом порядку купівлі-продажу, ренти, дарування, застави, обміну земельних ділянок, визнаються недійсними за рішенням суду.

Оскільки відповідачем-1 недотримано процедури, передбаченої ст. 134 ЗК України, що є порушенням органом місцевого самоврядування чинного законодавства під час прийняття рішення про передачу в оренду земельної ділянки, яке було підставою для укладення оспорюваного правочину, отже останній підлягає визнанню недійсним в судовому порядку.

Крім того, ч.ч. 1, 2 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" передбачено, що істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. За згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови.

За ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Як вбачається з осорюваного договору, останній не містить кадастрового номера земельної ділянки, порядку індексації та перегляду розміру орендної плати.

Судом також з пояснень представників сторін та з фактичних обставин справи встановлено, що надання земельної ділянки в оренду здійснювалося без розроблення технічної документації із землеустрою.

За визначення, наведеним у ч. 1 ст. 79 ЗК України, земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Виходячи із системного аналізу ст. 123 ЗК України, надання земельних ділянок в користування здійснюється на підставі проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок, погоджених у порядку, встановленому ст. 1861 цього Кодексу, тобто на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).

Зважаючи, що земельна ділянка, надана в оренду відповідачу-2, не має встановлених меж, отже не набула статусу об'єкта цивільних правовідносин, а відтак не могла бути предметом передачі в оренду.

Також, згідно з вимогами ч.ч. 1, 2 ст. 21 Закону України "Про оренду землі" орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою згідно з договором оренди землі. Розмір, умови і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до ПК України).

Пунктом 288.1. ст. 288 ПК України унормовано, що підставою для нарахування орендної плати за земельну ділянку є договір оренди такої земельної ділянки.

За п.п. 288.2.-288.5. ст. 288 ПК України платником орендної плати є орендар земельної ділянки. Об'єктом оподаткування є земельна ділянка, надана в оренду. Розмір та умови внесення орендної плати встановлюються у договорі оренди між орендодавцем (власником) і орендарем. Розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки та не може перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Може перевищувати граничний розмір орендної плати у разі визначення орендаря на конкурентних засадах.

У свою чергу, для визначення розміру податку та орендної плати використовується нормативна грошова оцінка земельних ділянок (п. 289.1. ст. 289 ПК України).

За змістом ст. 1, абз. 5 ст. 5 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок є капіталізованим рентним доходом із земельної ділянки, визначеним за встановленими і затвердженими нормативами. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок використовується для визначення розміру земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності.

Частиною 1 ст. 13 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться у разі визначення розміру орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності.

У силу вимог ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оцінку земель" підставою для проведення оцінки земель (бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок) є рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 18 Закону України "Про оцінку земель" нормативна грошова оцінка земельних ділянок проводиться відповідно до державних стандартів, норм, правил, а також інших нормативно-правових актів на землях усіх категорій та форм власності. Нормативна грошова оцінка земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів незалежно від їх цільового призначення, проводиться не рідше ніж один раз на 5 - 7 років.

За ч. 2 ст. 20 Закону України "Про оцінку земель" дані про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки оформляються як витяг з технічної документації з нормативної грошової оцінки земель.

Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 23 Закону України "Про оцінку земель" технічна документація з бонітування ґрунтів, економічної оцінки земель та нормативної грошової оцінки земельних ділянок у межах населених пунктів затверджується відповідною сільською, селищною, міською радою. Витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку окремої земельної ділянки видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Таким чином, нормативна грошова оцінка земель є основою для визначення розміру орендної плати для земель державної і комунальної власності.

Судом з матеріалів справи встановлено, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, переданої в оренду відповідачу-2, відповідачем-1 не проводилася, за основу визначення розміру орендної плати останнім було взято усереднені показники по області.

З наведеного вбачається, що зміст оспорюваного договору суперечить вимогам ст. 123 ЗК України, ст. 15 Закону України "Про оренду землі", п. 289.1. ст. 289 ПК України, ст.ст. 5, 13 Закону України "Про оцінку земель" тощо.

Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів (господарських договорів) встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України, ст.ст. 207, 208 ГК України. Правила, встановлені цими нормами, повинні застосовуватися в усіх випадках, коли правочин вчинений з порушенням загальних вимог ч.ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України.

Вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Враховуючи, що судом встановлено фактичні обставини, з якими чинне законодавство пов'язує недійсність укладеного між відповідачами правочину, отже останній підлягає визнанню недійсним.

З огляду на викладене, обґрунтованою є й вимога про повернення земельної ділянки.

При цьому суд зауважує, що згідно з п. 9.10. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" у рішенні про вчинення певних дій або про припинення певних дій - відповідний припис, наприклад: "Такому-то звільнити таке-то приміщення (із зазначенням його найменування, місцезнаходження згідно з поштовою адресою, площі)", "Такому-то припинити такі-то дії, які перешкоджають доступу такого-то у приміщення (із зазначенням тих же даних про приміщення)", строк виконання відповідних дій та/або про видачу наказу про примусове виконання рішення.

Стаття 33 ГПК України зобов'язує сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до вимог ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Ніякі докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили і оцінюються судом в розумінні вимог ст. 43 ГПК України за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляду в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

За таких обставин, первісна позовна заява підлягає частковому задоволенню, а у задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити.

Судовий збір відповідно до ст. 49 ГПК України за первісним позовом покладається на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а за зустрічним позовом - на позивача.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 43, 49, 82-85 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов завовольнити.

2. Визнати незаконним та скасувати рішення Верхівської сільської ради Рівненського району № 115 від 12.04.2016 року "Про укладення договору користування земельною ділянкою".

3. Визнати недійсним договір № 34 користування земельною ділянкою площею 15 га в с. Ясениничі Рівненського району, укладений 18.04.2016 року між Верхівською сільською радою Рівненського району та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3.

4. Фізичній особі-підприємцю ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) повернути за актом прийому-передачі Верхівській сільській раді Рівненського району Рівненської області (вул. Шевченка, 59, с. Верхівськ, Рівненський район, Рівненська область, ), одержану 18.04.2016 року за актом прийому-передачі земельну ділянку площею 15 га, що знаходиться в с. Ясениничі Рівненського району Рівненської області.

5. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_3 (АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер НОМЕР_1) на користь Прокуратури Рівненської області (вул. 16 Липня, 52, м. Рівне, 33028, ) 2 067,00 грн судового збору.

6. Стягнути з Верхівській сільській раді Рівненського району Рівненської області (вул. Шевченка, 59, с. Верхівськ, Рівненський район, Рівненська область, )на користь Прокуратури Рівненської області (вул. 16 Липня, 52, м. Рівне, 33028, ) 2 067,00 грн судового збору.

Після набрання рішенням законної сили видати накази.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 85 ГПК України. Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку та в строки, встановлені ст. 93 ГПК України.

Повне рішення складено 13.09.2016 року.

Суддя Андрійчук О.В.