ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.09.16р. Справа № 904/5510/16

За позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз", м. Кривий Ріг Дніпропетровської області

про стягнення 4 915 460,14 грн. пені, 900 452,64 грн. інфляційних втрат, 356 853,22 грн.3% річних

Суддя Бондарєв Е.М.

Представники:

Від позивача: ОСОБА_1, довіреність №14-127 від 13.05.2014 року, представник

Від відповідача ОСОБА_2, довіреність №30-Д від 01.02.2016 року, представник

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулося до господарського суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення з публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" заборгованості на загальну суму 6 172 766,00 грн., з яких:

- 4 915 460,14 грн. пеня за загальний період з 20.06.2015 року по 18.11.2015 року;

- 356 853,22 грн. 3% річних за загальний період з 20.07.2013 року по 18.11.2015 року;

- 900 452,64 грн. інфляційні втрати за періоди з квітня 2014 року по вересень 2014 року, за червень 2015 року, з серпня 2015 року по листопад 2015 року.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором № 13-157-Н купівлі-продажу природного газу від 04.01.2013 в частині своєчасної оплати за природний газ поставлений протягом січня 2013 року - грудень 2015 року на загальну суму 366 521 655,51 грн. за актами приймання-передачі природного газу (а.с. 33 - 65, том 1).

Відповідач заперечує проти позовних вимог посилаючись на те, що позивачем при нарахування пені порушено вимоги ст. 258 Цивільного кодексу України, яка передбачає спеціальну, скорочену порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення пені. З наданого позивачем розрахунку вбачається, що пеня нарахована ним за період з травня по червень включно 2015 року є за межами позовної давності. Керуючись часиною 3 ст. 267 Цивільного кодексу України відповідач наполягає на застосуванні судом позовної давності.

Крім того, відповідач зазначає, що провадження у справі № 38/904/208/2013 про банкрутство публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" було порушено ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.01.2013 року та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів щодо виконання боржником грошових зобов'язань та зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, тоді як грошові санкції застосовані за період з травня по червень включно 2015 року, тобто в період дії мораторію.

Також, відповідач вказує, що строк виконання відповідачем зобов'язань по актам приймання-передачі природного газу наразі не настав, тому вимоги позивача є безпідставними. Факт оплати відповідачем за отриманий газ не свідчить про настання строку оплати, а підтверджує лише виконання відповідачем зобов'язань щодо поточної оплати, як передбачено у пункті 6.1 договору. У зв'язку з невиконанням позивачем свого обов'язку за договором щодо повернення підписаних актів приймання-передачі природного газу, у нього е виникло право вимоги виконання зустрічного зобов'язання - здійснення відповідачем остаточного розрахунку за фактично переданий газ до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, оскільки такий здійснюється на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу, якого позивач не повернув відповідачеві.

09.08.2016 року відповідачем надані доповнення до відзиву де вказує, що уклавши договору про організацію взаєморозрахунків, сторони тим самим змінили порядок і строк проведення розрахунків за природний газ, встановлений відповідно до договору поставки природного газу, що у свою чергу потягло відсутність підстав для стягнення пені, передбаченої договором на купівлі-продаж природного газу № 13-157-Н від 04.01.2013 року та застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 ст. 625 Цивільного кодексу України. Отже, для застосування санкцій передбачених договором, та наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України, необхідно, щоб оплата була здійснена поза межами порядку і строків, встановлених договорами про організацію взаєморозрахунків. З огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері газопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що здійснюють господарську діяльність у цей сфері, відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за постачання природного газу, у зв'язку з чим вина відповідача з прострочення платежів за спірним договором відсутня, а отже, і відсутній склад правопорушення згідно зі ст. 217 Господарського кодексу України та статтею 614 Цивільного кодексу України, що позбавляє позивача права застосовувати до боржника заходи відповідальності, передбачені пунктом 7.2 договору та свою чергу тягне за собою відсутність підстав для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України.

13.09.2016 року позивачем надані заперечення на відзив де вказує, що укладення спільних протокольних рішень не може вважатися правочином, яким сторони внесли зміни до договору. Отже, положення договору, зокрема п.6.1 (стосовно строку опати поставленого товару) та п. 7.2 (стосовно відповідальності за порушення строку оплати) діяли в незмінній редакції аж до здійснення відповідачем повного розрахунку за поставлений природний газ. Зі змісту спільних протокольних рішень не вбачається волевиявлення обох сторін щодо внесення змін до договору, в т.ч. порядку здійснення взаєморозрахунків між сторонами. За таких обставин, на думку позивача, ні факт підписання спільних протокольних рішень, ні факт проведення взаєморозрахунків за цими протокольними рішеннями не змінюють прав та обов'язків сторін, які встановлені договором купівлі-продажу природного газу. Крім того, зазначає, що акт є доказом підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, не є матеріально-правовою чи немайновою вимогою позивача (постанова ВСУ № 3-1971к09 від 02.06.2009 року). Акт приймання-передачі товару не являє собою правочин у розумінні ст. 202 Цивільного кодексу України, а лише посвідчує юридичний факт постачання товару, яке відбувається незалежно від підписання акту. Отже, доводи відповідача стосовно зв'язку між підписанням та повернення актів приймання-передачі природного газу з виникнення зобов'язання з остаточного розрахунку для позивача, протирічать п. 3 ст. 11, п. 2 ст. 590 Цивільного кодексу України. Жодним положенням договору або закону не передбачена оплата природного газу саме після повернення актів приймання-передачі природного газу. Підписання актів є за своєю природою документальним оформленням юридичного факту приймання-передачі природного газу. Обов'язок відповідача оплатити поставлений природний газ виникає з факту приймання-передачі природного газу, а не з факту повернення підписаного акту. Твердження відповідача про те, що він не отримував примірники актів приймання-передачі природного газу, зроблене бездоказово, що суперечить ст. 33 Господарського процесуального кодексу України.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.07.2016 року порушено провадження у справі № 904/5510/16 та розгляд справи призначено на 26.07.2016 року.

Згідно із статтею 77 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні від 26.07.2016 року було оголошено перерву до 09.08.2016 року, від 09.08.2016 року було оголошено перерву до 13.09.2016 року.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 09.08.2016 року термін розгляду справи продовжено на 15 днів до 20.09.2016 року включно.

Запис розгляду судової справи здійснювався за допомогою технічних засобів, а саме: комп'ютерної програми "Документообіг спеціалізованих судів". Для архівного оригіналу звукозапису надано диск CD-R, серійний номер 1001176LB24903.

У судовому засіданні 13.09.2016 року проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, господарський суд

ВСТАНОВИВ:

04.01.2013 між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (далі - продавець, позивач) та публічним акціонерним товариством "Криворіжгаз" (далі - покупець, відповідач) було укладено договір на купівлю-продаж природного газу № 13-157-Н (далі - договір) відповідно до умов якого продавець зобов'язався передати у власність покупцю у 2013 році природний газ, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити газ на умовах договору. Газ, що продається за договором, використовується покупцем виключно для подальшої реалізації населенню (пункти 1.1. та 1.2. договору).

Відповідно до пункту 2.1. договору продавець передає покупцеві у 2013 році газ в обсязі до 232 500,000 тис.куб.м., у тому числі по місяцях кварталів, згідно графіку передбаченого договором.

В подальшому, між позивачем та відповідачем укладалися численні додаткові угоди, якими змінювалася редакція вказаного пункту.

У розділі 11 договору сторони погодили, що договір набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01 січня 2013 року і діє в частині реалізації газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковими угодами сторони неодноразово продовжували строк дії вказаного договору, останній раз додатковою угодою № 10 від 19.06.2015 року - до 30.06.2015 року. Крім того, у вказаній додатковій угоді сторони дійшли згоди припинити дію договору в частині поставки природного газу з 01.07.2015 року (а.с. 32 том 1).

Укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором купівлі-продажу, який підпадає під правове регулювання норм глави 54 розділу ІІІ книги пятої Цивільного кодексу України.

У відповідності до статті 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до пункту 3.3. договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

У пункті 3.4. договору сторони узгодили, що не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця два примірники акта приймання - передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Підписані акти є підставною для остаточних розрахунку між сторонами.

На виконання умов договору позивачем у період з січня 2013 року по грудень 2015 року було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 366 521 655,51 грн. що підтверджується актами приймання-передачі природного газу за вказаний період (а.с.33-65, том 1).

Вказані акти підписані, зокрема, позивачем та відповідачем без будь-яких зауважень щодо обсягів та якості отриманого природного газу, акти підписані представником відповідача та скріплені відтиском його печатки.

Заперечення відповідача в частині неотримання підписаних з обох сторін актів приймання-передачі не приймаються до уваги судом, оскільки в матеріалах справи наявні акти за спірний період, які місять підписи, скріплені печатками як позивача так і відповідача.

Крім того, в матеріалах справи відсутні будь-які докази звернення відповідача до позивача в період з 2013 року по теперішній час щодо необхідності направлення підписаних актів приймання-передачі природного газу за спірний період.

Враховуючи зазначений вид договорів, вбачається, що він є оплатним, і обов'язку продавця за договором поставити природний газ відповідає обов'язок покупця оплатити вартість газу і наданих послуг.

У відповідності до частини 2 статті 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

У розділі 5 договору сторони узгодили ціни на газ.

Протягом дії договору, між позивачем та позивачем було укладено низку додаткових угод, якими сторони змінювали ціну газу (а.с. 14-25, 27-32, том 1).

Згідно з пунктом 6.1. договору оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати планових обсягів газу протягом місяця поставки з урахуванням положень пункту 6.2. договору.

Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу на підставі акту приймання-передачі.

В порушення вказаних умов договору, відповідач поставлений у спірний період природний газ оплатив із порушенням визначених у пункті 6.1. договору термінів.

В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо заперечень відповідача стосовно строку та якості поставленого у спірний період позивачем природного газу. А також, з вищезазначених актів приймання-передачі природного газу вбачається, що акти підписані без заперечень. Отже, позивачем дотримано вимоги договору в частині виконання його зобов'язань за договором.

Слід звернути увагу, що відповідно до пункту 9.2. договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 роки.

Згідно зі статтею 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу статей 525, 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до статті 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно статті 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до статті 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За частини 1 статті 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Крім того, слід зазначити, що відповідно до статті 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини 3 статті 129 Конституції України, статті 33 та статті 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Як вбачається з матеріалів справи відповідач поставлений в період з січня 2013 року по грудень 2015 року природний газ оплатив у повному обсязі, проте був оплачений відповідачем із простроченням.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки.

Штрафними санкціями у Господарському кодексі України визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання (частина 1 статті 230 Господарському кодексі України).

Згідно з частиною 6 статті 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

У відповідності з пунктом 6 статті 232 Господарського кодексу України нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно зі статтями 1 та 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

В пункті 7.2. договору сторони передбачили, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1. договору покупець зобов'язується (крім суми заборгованості) сплатити пеню в розмірі подвійної облікованої облікової ставки Національного банку України, що діяла у період за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

На підставі вказаного пункту договору, з урахуванням того, що позивачем його зобов'язання за договором були виконані у повному обсязі, а відповідачем порушені, позивачем була нарахована пеня за загальний період прострочення виконання грошового зобов'язання відповідачем з 20.06.2015 року по 18.11.2015 року в сумі 4 915 460,14 грн.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 08.01.2013 року порушено провадження по справі № 38/904/208/2013 про банкрутство ОСОБА_3 акціонерного товариства "Криворіжгаз" та введено мораторій на задоволення вимог кредиторів ОСОБА_3 акціонерного товариства "Криворіжгаз", який згідно зів статтею 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачає зупинення виконання боржником грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобовязань та зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів), застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Ухвалою суду від 31.05.2016 року по справі № 38/904/208/2013 припинено провадження у справі про банкрутство публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз", однак пеня у даній справі розрахована за період з 20.06.2015 року по 18.11.2015 року, отже в період дії мораторію.

Відповідно до положень статті 1 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (далі - Закон) мораторій на задоволення вимог кредиторів - це зупинення виконання боржником грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), термін виконання яких настав до дня введення мораторію, і припинення заходів, спрямованих на забезпечення виконання цих зобов'язань щодо сплати податків і зборів, застосованих до прийняття рішення про введення мораторію.

Разом із тим Закон визначає, що конкурсні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли до порушення провадження у справі про банкрутство і виконання яких не забезпечено заставою майна боржника; поточні кредитори - кредитори за вимогами до боржника, які виникли після порушення провадження у справі про банкрутство.

Частиною 4 статті 12 Закону встановлено, що мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням справи про банкрутство.

Таким чином, із моменту введення мораторію боржник не може виконувати як грошові зобов'язання та зобов'язання щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів), що виникли до введення мораторію, так і заходи, спрямовані на забезпечення їх виконання.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 12 Закону, протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів забороняється стягнення на підставі виконавчих документів та інших документів, за якими здійснюється стягнення відповідно до законодавства; не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати страхових внесків на загальнообов'язкове державне пенсійне страхування та інші види загальнообов'язкового державного соціального страхування, податків і зборів (обов'язкових платежів).

Тобто наведена норма встановлює загальну заборону на нарахування штрафу і пені упродовж часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів. Зміст цієї заборони не пов'язаний із визначенням поняття мораторію і не обмежений ним. Заборона чинна протягом дії мораторію, тому неустойка за невиконання грошових зобов'язань не нараховується в силу прямої заборони законом, безвідносно до часу їх виникнення.

Отже, згідно з абзацом 2 частини 4 статті 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" встановлено загальну заборону на нарахування штрафу і пені протягом часу дії мораторію на задоволення вимог кредиторів, і її зміст не обмежується припиненням заходів забезпечення конкурсних вимог. Тому упродовж дії мораторію неустойка за невиконання поточних грошових зобов'язань не нараховується (постанова Верховного Суду України від 01.102013 року у справі № 3-27гс13).

Враховуючи викладене нарахування пені в період з 20.06.2015 року по 18.11.2015 року є неправомірним та у задоволенні вимог про стягнення пені в сумі 4 915 460,14 грн. суд відмовляє.

Крім того, відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо оплати газу у строки, визначені умовами договору, позивачем на підставі статті 625 Цивільного кодексу України були заявлені до стягнення інфляційні втрати за періоди з квітня 2014 року по вересень 2014 року, за червень 2015 року, з серпня 2015 року по листопад 2015 року в сумі 900 452,64 грн., а також 3% річних за загальний період прострочення з 20.07.2013 року по 18.11.2015 року в сумі 356 853,22 грн.

За змістом частини 3 пункту 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помножений на індекс інфляції, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці) у якому (яких) мала місце інфляція.

Крім того, слід врахувати, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць.

Отже, якщо термін прострочення виконання боржником грошового зобов'язання становить менше ніж місяць, то індекс інфляції при визначенні заборгованості не нараховується.

Вказана правова позиція викладена, зокрема, в постанові Вищого господарського суду України від 07.07.2015 року по справі № 914/251/15.

Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов'язання. При цьому, в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція) (пункти 3.1., 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" № 14 від 17.12.2013 року ).

Суд також зауважує, що день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (пункт 1.9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 року № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Так, господарським судом здійснено перевірку розрахунку інфляційних втрат, зробленого позивачем, та встановлено, що під час його проведення позивачем було враховано вищевказані вимоги, інфляційні втрати розраховані на суму заборгованості, яка існувала станом на з квітня 2014 року по вересень 2014 року, червень 2015 року, з серпня 2015 року по листопад 2015 року, арифметично розрахунок проведено також правильно.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення інфляційних втрат є обґрунтованими та підлягають задоволенню в сумі 900 452,54 грн.

Господарським судом здійснено також перевірку розрахунків 3% річних, зроблених позивачем, та встановлено, що розрахунок 3% річних проведено також правильно.

Враховуючи викладене, вимоги позивача в частині стягнення 3% річних підлягають задоволенню в сумі 356 853,22 грн.

Щодо заяви відповідача про застосування позовної давності до вимог про стягнення пені, суд вважає необхідним зазначити, що підставою для застосування строку позовної давності є доведений факт порушення законного права або інтересу, що підлягають захисту. Відсутність підстав для задоволення заявленого у цій справі позову в частині стягнення неустойки унеможливлює застосування строку позовної давності за заявою відповідача.

Щодо розподілу судових витрат по справі суд зазначає наступне.

Згідно з частиною 2 статті 44 Господарського процесуального кодексу України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Відповідно до статті 4 Закону України "Про судовий збір" судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Згідно зі статтею 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2016 рік", з урахуванням норм частини 1 статті 4 Закону України "Про судовий збір", мінімальна заробітна плата у місячному розмірі становила 1 378 грн. 00 коп.

Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 4 Закону України "Про судовий збір" за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру мінімальної заробітної плати (1 378 грн. 00 коп.) та не більше 150 розмірів мінімальних заробітних плат (206 700 грн. 00 коп.).

Ціна позову становить 6 172 766,00 грн. отже, сума судового збору за подання даного позову мала складати 92 591,49 грн. (1,5 відсотка ціни позову), а позивачем згідно з платіжним дорученням № 4005019 від 29.06.2016 року сплачено 92 592,00 грн.

При цьому, відповідно до пункту 1 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір", сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.

Враховуючи викладене, в порядку визначеному частиною 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" позивачу підлягає поверненню сума надмірно сплаченого ним судового збору у розмірі 0 грн. 51 коп. (92 591,49 - 92 592), проте позивач з клопотання про повернення судового збору до суду не звертався.

Згідно з частиною 1 статті 49 Господарського процесуального кодексу України судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Судовий збір відповідно до приписів статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог у сумі 18 859,59 грн.

Враховуючи вищевикладене, керуючись статтями 1, 4-5, 33, 34, 43, 44, 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд, -

ВИРІШИВ:

Позовні вимоги задовольнити частково.

Стягнути з публічного акціонерного товариства "Криворіжгаз" (50051, Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, проспект Металургів, будинок 1, ідентифікаційний код 03341397) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вулиця Богдана Хмельницького, будинок 6, ідентифікаційний код 20077720) 3% річних у сумі 356 853,22 грн., інфляційні втрати у сумі 900 452,64 грн., витрати по сплаті судового збору у сумі 18 859,59 грн.

В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.09.2016 року.

Суддя ОСОБА_4