ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа № 917/577/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Лакіза В.В., суддя Здоровко Л.М., суддя Плахов О.В.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1 за довіреністю від 18.04.2014р. № 14-94,

від відповідача - ОСОБА_2 за довіреністю від 22.02.2016р. № 10-73/2114,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх.№1900 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі №917/577/16,

за позовом Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

до Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго", м. Полтава,

про стягнення 9080847,27 грн.,

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі №917/577/16 (суддя Киричук О.А.) позов задоволено частково. Стягнуто з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" (вул. Старий Поділ, 5, м. Полтава, Полтавська область, 36022; ) на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вул. Б.Хмельницького, 6, м. Київ ,01001; ) 868827,79 грн. пені, 132865,38 грн. 3% річних, 4851739,26 грн. інфляційних, 100833,90 грн. витрат по сплаті судового збору. В іншій частині у позові відмовлено.

Не погодившись з рішенням місцевого господарського суду, Публічне акціонерне товариство "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального права, просить скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі № 917/577/16 в частині зменшення розміру пені на 868827,79 грн. та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 868827,79 грн. пені, в іншій частині рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі № 917/577/16 залишити без змін.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги позивач зазначає, що місцевим господарським судом в порушення положень ст. 233 Господарського кодексу України, ст. 551 Цивільного кодексу України при вирішенні питання щодо зменшення розміру пені, що підлягає стягненню за порушення грошового зобовязання, не враховано майнові інтереси позивача у справі, відповідність розміру пені наслідкам завданого порушення, а також не надано неналежної оцінки чи є даний випадок винятковим, як підстави для застосування до спірних правовідносин положень п. 3 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України.

У відзиві на апеляційну скаргу ПАТ "Полтаваобленерго" просить рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі № 917/577/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення (вх.№ 8195 від 18.08.2016р.).

В обґрунтування своєї позиції у справі відповідач вказує на існування виключних обставин для зменшення розміру заявлених штрафних санкцій, в тому числі, незадовільний майновий стан ПАТ "Полтаваобленерго", який викликаний несвоєчасними розрахунками за поставлені електроносії, що підтверджується, зокрема, звітом про фінансові результати (звіт про сукупний дохід) товариства за 1-е півріччя 2016 року, а також обґрунтоване врахування місцевим господарським судом ступеню виконання зобовязання у відповідності до вимог ст. 233 Господарського кодексу України, що полягало у погашенні відповідачем суми основного боргу до подання позовної заяви ПАТ "НАК "Нафтогаз України".

ОСОБА_2 того, на думку відповідача, посилання апелянта на наявність у ПАТ "НАК "Нафтогаз України" збитків за операцією купівлі-продажу природного газу за договором № 144-БО-24 у розмірі 4851739,26 грн. не є належним доводом на підтвердження вказаної обставини, оскільки є інфляційними нарахуваннями та не відноситься до складу збитків в розумінні ст. 225 Господарського кодексу України.

В судовому засіданні представник апелянта просив суд скасувати рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі № 917/577/16 в частині зменшення розміру пені на 868827,79 грн. та прийняти в цій частині нове судове рішення, яким стягнути з Публічного акціонерного товариства "Полтаваобленерго" на користь Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" 868827,79 грн. пені, в іншій частині рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі № 917/577/16 залишити без змін.

Представник відповідача заперечував проти вимог апеляційної скарги, просив суд рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі №917/577/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Оскільки судом апеляційної інстанції створено всі необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства, враховуючи пояснення представників обох сторін у справі, колегія суддів дійшла висновку про закінчення розгляду справи.

Дослідивши матеріали справи, а також обставини, викладені в апеляційній скарзі, заслухавши пояснення учасників судового процесу, перевіривши правильність застосування господарським судом Полтавської області норм матеріального та процесуального права, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Як вбачається з матеріалів справи, 30.12.2014р. між Національною акціонерною компанією "Нафтогаз України" (іменоване "продавець") та Публічним акціонерним товариством "Полтаваобленерго" (іменоване "покупець") укладено договір купівлі-продажу природного газу № 144-БО-24 (далі - договір).

Відповідно до п. 1 договору продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національна акціонерна компанія Нафтогаз України за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 210000, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього договору.

Згідно з п. 1.2 договору газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Пунктом 2.1 договору визначено, що продавець передає покупцю з 01 січня 2015 року по 31 грудня 2015 року газ обсягом до 9660 тис.куб.м.

Згідно з п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцю у відповідному місці продажу, оформлюється актом приймання - передачі газу.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільного підприємства три примірника акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 договору).

Відповідно до п.6.1 договору остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа місяця наступного за місяцем поставки газу.

Пунктом 7.2 договору встановлено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору продавець має право не здійснювати поставку газу покупцю або обмежити поставку пропорційно до кількості несплачених обсягів з наступною поставкою цих обсягів при умові їх оплати та наявності технічної можливості. У разі невиконання пункту 6.1 умов цього договору він повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу;

Згідно з п. 9.3 договору строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), встановлюється тривалістю, визначеною чинним законодавством України.

Відповідно до п. 11.1 договір набирає чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами з 01.01.2015 р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015р., а в частині розрахунків - до їх повного здійснення.

Додатковими угодами № 1- № 6 сторони було змінено ціну природного газу.

На виконання п. 2.1 договору протягом січня - грудня 2015р. поставлено та, відповідно, відповідачем прийнято природний газ на загальну суму 64690703,25 грн.

Як зазначає позивач, з порушенням строку, визначеного п.6.1 договору, відповідач частково розрахувався за доставлений природний газ, у звязку з чим заборгованість відповідача за даними позивача становить 63127571,04 грн.

Невиконання відповідачем умов договору щодо оплати отриманого природного газу у визначені договором строки стало підставою для звернувся ПАТ "НАК "Нафтогаз України" до суду з позовом про стягнення 9080847,27 грн. заборгованості за договором № 144-БО-24 купівлі-продажу природного газу від 30.12.2014р., у тому числі 1563132,21 грн. основного боргу, 2294409,48 грн. пені, 132865,38 грн. 3% річних, 5090440,20 грн. інфляційних втрат.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, що визначено ч. 2 ст. 175 Господарського кодексу України.

Частинами 1-3 ст. 193 Господарського кодексу України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підстави виникнення господарських зобов'язань визначені в ст. 174 Господарського кодексу України. Зокрема, господарські зобов'язання можуть виникати з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Підставою виникнення цивільних прав і обов'язків (зобов'язань) сторонами, які мають виконуватися належним чином і в установлений строк відповідно до вказівок закону, договору, є договір на купівлю-продажу природного газу від 30.12.2014р. №144-БО-24.

Відповідно до ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно з ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно з ст. 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач протягом січня - грудня 2015р. належним чином виконував зобов'язання за вищезазначеним договором щодо здійснення ним поставки природного газу, що підтверджується актами приймання - передачі природного газу від 31.01.2015р., від 28.02.2015р., від 31.03.2015р., від 30.04.2015р., від 31.05.2015р., від 30.06.2015р., від 31.07.2015р., від 31.08.2015р., від 30.09.2015р., від 31.10.2015р., від 30.11.2015р., від 31.12.2015р., які підписані представниками обох сторін та скріплені їх печатками.

За даними позивача відповідачем загалом сплачено 63127571,04 грн. вартості природного газу, у звязку з чим залишок боргу відповідача у справі станом на 17.02.2016р. визначено в розмірі 1563132,21 грн.

Під час розгляду даної справи місцевим господарським судом відповідачем у справі на підтвердження сплати вказаного розміру заборгованості до подання позовної зави ПАТ НАК Нафтогаз України надано копії платіжних доручень від 17.02.2016р. №60143566 на суму 71217,12 грн., від 18.02.2016р. №60196601 на суму 79595,62 грн., від 19.02.2016р. №60254996 на суму 571205,82 грн., від 22.02.2016р. №60355929 на суму 45973,36 грн., від 23.02.2016р. №60451284 на суму 9153,61 грн., від 24.02.2016р. №60509442 на суму 278723,63 грн., від 25.02.2016р. №60567752 на суму 41005,36 грн., від 25.02.2016р. №60593303 на суму 107220,26 грн., від 01.03.2016р. №60991138 на суму 359037,45 грн.

Надані відповідачем платіжні доручення відповідають вимогам статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та містять обов'язкові реквізити первинних документів, у звязку з чим є належними доказами на підтвердження погашення заборгованості за договором від 30.12.2014р. № 144-БО-24.

Зважаючи на встановлені обставини, при поданні позову (згідно поштового штемпеля на конверті, в якому позовну заяву було надіслано до місцевого господарського суду, - 01.04.2016р.) позивачем не було враховано здійснені відповідачем проплати за вказаними платіжними дорученнями за період з 17.02.2016р. по 01.03.2016р.

За таких обставин, з огляду на сплату відповідачем вартості отриманого ним природного газу за договором купівлі-продажу природного газу від 30.12.2014р. №144-БО-24 в розмірі 1563132,21 грн. до звернення позивача до суду з даним позовом, а також неврахування даних оплат позивачем при визначенні позовних вимог (суми основного боргу), господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність наявної у відповідача заборгованості з оплати поставленого природного газу, у звязку з чим правомірно відмовив в задоволенні вказаних вимог.

При цьому, згідно з ст. 526 та ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір щодо розуміння п. 3.4, 6.1 договору, а саме - терміну виконання зобовязань з оплати щомісячно поставленого газу, як обставини, з якою повязано порядок нарахування штрафних санкцій та інших виплат при порушенні зобовязання з оплати отриманого природного газу у строк, визначений умовами укладеного між сторонами договором.

Так, на думку відповідача, зобов'язання по повному розрахунку за поставлений газ виникало не раніше поверненням на його адресу відповідних актів приймання-передачі газу. Зокрема, заперечуючи проти позову, відповідач посилається на те, що у відповідності до п. 3.4 договору, не пізніше 5 числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газорозподільчого (газотранспортного) підприємства три примірника акта приймання передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість, а продавець не пізніше 8 числа зобов'язується повернути покупцеві та газорозподільчому (газотранспортному) підприємству по одному примірнику оригіналу акта, підписаного уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта.

Відповідач вказує, що акт є підставою для остаточних розрахунків між сторонами і, що позивачем в порушення вимог п. 3.4 договору не було повернуто на адресу відповідача своєчасно примірники підписаних актів приймання-передачі газу, у звязку з чим, у відповідача були відсутні підстави здійснювати кінцевий розрахунок по спожитому газу відповідно до п. 6.1 договору.

Відповідно до частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

З цього приводу колегія суддів зазначає, що пунктом 6.1 договору від 30.12.2014р. №144-БО-24 передбачено порядок розрахунків за отриманий відповідачем природний газ.

Вказаний пункт договору узгоджується з вимогами ч.1 статті 692 Цивільного кодексу України, відповідно до яких покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Так, пунктом 6.1 договору встановлено конкретний строк остаточного розрахунку за фактично переданий газ - до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу. Вказана умова договору, яка відповідає приписам ч.1 статті 530 Цивільного кодексу України, не містить жодних застережень щодо настання обов'язку відповідача з оплати газу протягом певного терміну після підписання позивачем акта приймання-передачі газу чи після повернення одного примірника оригінала акта покупцю.

Згідно з п.3.4 договору від 30.12.2014р. акти приймання-передачі газу визначаються в якості підстави для остаточних розрахунків сторін, проте, з урахуванням змісту п.6.1 цього договору, несвоєчасне підписання продавцем актів приймання-передачі за минулий місяць жодним чином не змінює встановлений конкретний строк оплати поставленого газу. Настання обов'язку з оплати спожитого газу не повязаний з моментом підписання вказаних актів.

Отже, пункт 6.1 договору та його інші положення не ставлять обов'язок відповідача щомісячно сплачувати за отриманий газ до 14 числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, в залежність від дати оформлення відповідного акта приймання-передачі природного газу. Тобто прострочення грошового зобов'язання відповідача за договором не пов'язане з моментом реального підписання сторонами відповідного акту.

Колегією суддів встановлено, що в матеріалах справи відсутні та відповідачем не надано докази внесення будь-яких змін до п.6.1 цього договору купівлі-продажу природного газу від 30.12.2014р. №144-БО-24.

З огляду на викладене, колегія суддів зазначає про помилковий висновок відповідача про перенесення строку платежу до дня отримання покупцем оригіналу акта приймання-передачі газу, підписаного продавцем.

Згідно з п.4.1 договору сторони погодили, що кількість газу, яка подається покупцеві, визначається за показниками комерційних вузлів обліку газу покупця.

З матеріалів справи вбачається та судом першої інстанції встановлено відсутність спору між сторонами щодо фактичних обсягів та строків щомісячної поставки газу протягом січня-грудня 2015 року, тому прострочення оформлення окремих актів приймання-передачі газу не може змінювати конкретний строк оплати, визначений пунктом 6.1 договору.

Господарський суд апеляційної інстанції враховує те, що акти приймання-передачі газу лише фіксують остаточний обсяг переданого газу за минулий місяць, тому, виходячи з показників своїх комерційних вузлів обліку газу, відповідач мав усі дані щодо фактичних щомісячних обсягів отриманого природного газу для своєчасного проведення розрахунків з постачальником, незважаючи на строк підписання позивачем актів за січень-грудень 2015 року.

Отже, зі змісту спірних правовідносин, що виникли між сторонами, колегія суддів не вбачає підстав, які б певним чином заважали або впливали на виконання відповідачем зобов`язання з оплати вартості газу у строк, встановлений п.6.1 договору, а прострочення позивача щодо підписання актів не може бути умовою для відстрочення виконання грошового зобов`язання відповідачем на підставі ч.2 ст.613 ЦК України, оскільки саме відповідач спочатку складає акт та обізнаний про обсяг спожитого у відповідному місяці природного газу за показниками лічильників (п.п.3.4,4.1 договору).

Несвоєчасне повернення позивачем актів приймання-передачі природного газу не є відкладальною умовою в розумінні ст.212 ЦК України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 ЦК України, тому наявність або відсутність актів не звільняє відповідача від обов'язку сплатити вартість фактично поставленого природного газу.

Таким чином, місцевий господарський суд, обґрунтовуючи підстави для задоволення позовних вимог в частині стягнення пені, 3% річних та інфляційних втрат, правомірно відхилив як такі, що не відповідають умовам договору та фактичним обставинам справи, доводи відповідача про виникнення грошового зобов'язання лише після оформлення та підписання сторонами акта приймання-передачі природного газу.

Відповідно п. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку позовних вимог щодо стягнення з відповідача 132865,38 грн. 3% річних за період з 15.02.2015р. по 17.02.2016р. (з урахуванням моменту виникнення зобовязань щодо оплати отриманого природного газу за кожний окремий місяць), місцевий господарський суд прийшов до правомірного висновку, що вимоги позивача відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України є правомірними та такими, що підлягають задоволенню.

Позовні вимоги щодо стягнення з відповідача 5090440,20 грн. інфляційних втрат за період з лютого 2015 року по лютий 2016 року (з урахуванням моменту виникнення зобовязань щодо оплати отриманого природного газу за кожний окремий місяць) підлягають частковому задоволенню у розмірі 4851739,26 грн. з наступних підстав.

Статтею 625 Цивільного кодексу України встановлено, що інфляційні нарахування здійснюються лише на суму боргу. Така позиція вбачається також у листі Верховного суду України від 03.04.1997р. №62-97р. Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ.

Як встановлено місцевим господарським судом, позивачем при нарахуванні інфляційних не враховано правила, встановлені частиною другою ст.625 Цивільного кодексу України, та позицію, що викладена у листі Верховного суду України від 03.04.1997р. №62-97р Рекомендації відносно порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ.

Згідно з п. 1.12 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013р. N 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з огляду на вимоги частини першої статті 4 7 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України (далі - ГПК) господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань.

Здійснивши розрахунок позовних вимог в частині стягнення з відповідача інфляційних нарахувань, місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про часткове їх задоволення в розмірі 4851739,26 грн.

Відповідно до ст.ст. 610, 611 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.

Згідно з ч. 1 ст. 548 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом.

Одним із видів забезпечення виконання зобов'язань відповідно ст. 546, ст. 549 Цивільного кодексу України та ст. 199 Господарського кодексу України, є неустойка (штраф, пеня), розмір якої визначається відповідно до умов договору, що не суперечать чинному законодавству України.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною 4 ст. 231 Господарського кодексу України визначено, що у разі якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. При цьому розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов'язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов'язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг). Штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою НБУ, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором (ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України).

Частиною 6 ст. 232 Господарського кодексу України визначено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Згідно із ст. 3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" (із змінами та доповненнями) розмір пені за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань не повинен перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який нараховувалась пеня.

Пунктом 7.2 договору сторони передбачили, що у разі невиконання пункту 6.1 умов цього договору покупець повинен сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного Банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожен день прострочення платежу.

Здійснивши перевірку наданого позивачем розрахунку в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 2294409,48 грн. пені за період з 01.03.2015р. по 17.02.2016р. (з урахування моменту виникнення у відповідача зобовязань з оплати отриманого природного газу по кожному окремому акту), місцевий господарський суд дійшов правомірного висновку, що заявлений розмір пені відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань, а тому вимоги про стягнення пені у заявленому позивачем розмірі є правомірними.

Разом з тим, як встановлено місцевим господарським судом, відповідно до умов договору строк оплати поставленого газу за січень 2015 року встановлений до 14.02.2015 року, тобто право вимоги у позивача щодо стягнення з відповідача пені виникло з 15.02.2015р., строк оплати поставленого газу за лютий 2015 року встановлений до 14.03.2015 року, тобто право вимоги у позивача щодо стягнення з відповідача пені виникло з 15.03.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ "НАК "Нафтогаз України" звернувся з позовом до господарського суду 01.04.2016р., тобто вимоги позивача про стягнення пені за період з 01.03.2015р. по 31.03.2015р. заявлені поза межами встановленої ЦК України позовної давності.

Згідно з частиною 1 статті 261 цього Кодексу перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Відповідно до частин 3, 4 статті 267 Цивільного кодексу України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, здійсненою до винесення ним рішення, а сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

З урахуванням заявленого відповідачем клопотання про сплив застосування строків позовної давності щодо стягнення пені, визначеної ст. 258 Цивільного кодексу України, позивачем правомірно нараховано пеню за зобовязаннями січня 2015р. та лютого 2015р. з 01.04.2015 року в розмірі 186275,68 грн., заявлений розмір пені по зобовязаннях за інші періоди відповідає вимогам Цивільного кодексу України, Господарського кодексу України та Закону України Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань.

Зважаючи на вказані обставини, місцевий господарський суд, здійснивши перерахунок розміру заявленої до стягнення пені, згідно наданого позивачем розрахунку, дійшов обґрунтованого висновку, що загальна сума пені, яка заявлена позивачем до стягнення за загальний період з 01.04.2015р. по 17.02.2016р., підлягають стягненню в розмірі 1737655,58 грн., в частині 556753,90 грн. пені позовні вимоги не підлягають задоволенню.

Також, матеріали справи містять клопотання відповідача про зменшення пені, у якому відповідач просив суд у випадку повного або часткового задоволення позову застосувати п.3 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України та зменшити розмір стягуваної суми пені до 1000,00 грн. (вх.№6428 від 24.05.2016р.), а також розстрочення виконання рішення суду, в якому відповідач просив розстрочити виконання рішення господарського суду Полтавської області у справі № 917/577/16 рівними частинами на 12 місяців у випадку повного або часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (вх.№ 7694 від 16.06.2016р.).

Так, в обґрунтування заявленого клопотання про зменшення розміру пені відповідач посилається на те, що філія ПАТ "Полтаваобленерго" Кременчуцька ТЕЦ займається виробленням теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води мешканцям міста Кременчука та юридичним особам; рівень тарифів на опалення не покриває затрати товариства на виробництво теплової енергії; дана діяльність є збитковою; наявна значна заборгованість споживачів за отримані послуги з опалення та гарячого водопостачання; контрагенти відповідача несвоєчасно розраховуються також і за електричну енергію; зазначене призводить до незадовільного майнового стану відповідача.

З цього приводу судова колегія апеляційної інстанції зазначає наступне.

Згідно зі статтею 233 Господарського кодексу України у разі, якщо належні до сплати штрафні санкції надмірно великі порівняно із збитками кредитора, суд має право зменшити розмір санкцій. При цьому повинно бути взято до уваги: ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Якщо порушення зобов'язання не завдало збитків іншим учасникам господарських відносин, суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Частиною 3 статті 551 Цивільного кодексу України унормовано, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення.

Дані норми кореспондуються з пунктом 3 частини 1 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, за приписами якого, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до наданого Вищим господарським судом України розяснення в п. 2.4 постанови Пленуму від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобовязань" розмір неустойки може бути зменшений за рішенням господарського суду (частина третя статті 551 ЦК України, стаття 233 ГК України, пункт 3 статті 83 ГПК).

У вирішенні пов'язаних з цим питань господарському суду слід враховувати викладене в підпункті 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (з подальшими змінами), а також в абзацах першому - четвертому пункту 9 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011 N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" (з подальшими змінами). Судовий збір в разі зменшення судом розміру пені покладається на відповідача повністю, без урахування зменшення такого розміру.

Відповідно до п.п. 3.17.4 підпункту 3.17 пункту 3 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Зі змісту зазначеної норми вбачається, що зменшення розміру заявленої до стягнення пені та штрафу є правом суду, а за відсутності переліку таких виняткових обставин, господарський суд, оцінивши надані сторонами докази та обставини справи у їх сукупності, на власний розсуд вирішує питання про наявність або відсутність у кожному конкретному випадку обставин, за яких можливе зменшення пені.

Вирішуючи питання про зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання, суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеня виконання зобов'язань, причини неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення у виконанні зобов'язання, невідповідності розміру пені наслідкам порушення, негайного добровільного усунення винною стороною порушення та його наслідків.

В рішенні Конституційного Суду України №7-рп/2013 від 11.07.2013р. встановлено, що наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків.

Як вбачається з матеріалів справи, філія ПАТ "Полтаваобленерго" Кременчуцька ТЕЦ займається виробленням теплової енергії для надання послуг з опалення та постачання гарячої води мешканцям міста Кременчука та юридичним особам.

Відповідно до п. 1.2 договору від 12.02.2014р. У 144-БО-24 придбаний природний газ використовувався виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями. Тобто, придбаний по договору № 144-БО-24 природний газ використовувався філією ПАТ "Полтаваобленерго" Кременчуцька ТЕЦ виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями.

Рівень тарифів на опалення та постачання гарячої води населенню та організаціям не покриває затрати товариства на виробництво теплової енергії, внаслідок чого діяльність товариства щодо виробництва щодо виробництва теплової енергії є збитковою.

Як вбачається з матеріалів справи, споживачі, підприємства житлово-комунальної сфери, бюджетні установи та населення мають значну заборгованість за спожиті електричну та теплову енергії. Відповідна інформація про здійснення розрахунків за спожиту електричну та теплову енергію по групам споживачів підтверджується формою № 1-16-енерго за травень 2013 року, червень 2013 року, грудень 2013 року, лютий 2014 року, квітень 2015 року, червень 2015 року, листопад 2015 року, березень 2016 року та квітень 2016 року.

Збитковість діяльності Філії ПАТ "Полтаваобленерго" Кременчуцька ТЕЦ, яка здійснює виробництво теплової енергії, підтверджується наданими до матеріалів справи звітами про фінансові результати та виконання кошторису витрат з ліцензованих видів діяльності за 12 місяців 2012 року, 12 місяців 2013 року, за 12 місяців 2014 року, перше півріччя 2016 року, який подано ПАТ "Полтаваобленерго" до Національної комісії регулювання електроенергетики України "Форма 6 НКРЕ енергопостачання (квартальна).".

Окрім цього, Кременчуцька ТЕЦ виробляє електричну енергію, весь обсяг якої продається Державному підприємству "Енергоринок". ДП "Енергоринок" не своєчасно розраховується за куповану електричну енергію з ПАТ "Полтаваобленерго", тому має значну непогашену заборгованість, що стало зростає. Вказаний факт підтверджується наданими до матеріалів справи копіями актів звірки взаємних розрахунків між ПАТ "Полтаваобленерго" та ДП "Енергоринок" за період 2010-2016 роки (т.1, а.с. 90-99).

При цьому, діяльність ПАТ "Полтаваобленерго" має значне соціальне значення для забезпечення життєвих умов населення та функціонування підприємств і організацій Полтавської області, адже товариство постачає електричну енергію для всіх споживачів Полтавської області та теплову енергію для споживачів Автозаводського району м. Кременчук. Таким чином, ПАТ "Полтаваобленерго" не може обмежити своїх боржників в споживанні теплової енергії, гарячої води і пари, які в свою чергу несвоєчасно розраховуються з ПАТ "Полтаваобленерго".

Щодо врахування ступеню виконання зобов'язання у відповідності до вимог ст.233 ГК України, колегія суддів зазначає, що відповідачем протягом 2015, 2016 років здійснювалося погашення основного боргу. Вказаним обставинам судом було надано належну оцінку в оскаржуваному рішенні.

Так, місцевим господарським судом було враховано ступінь виконання зобовязання у відповідності до вимог ст. 233 Господарського кодексу України, оскільки ПАТ "Полтаваобленерго" до подання позовної заяви вжито заходи щодо остаточного погашення суми основного боргу.

Так, згідно з платіжними дорученнями, які містяться в матеріалах справи, ПАТ "Полтаваобленерго" здійснено погашення заборгованості на суму 1563132,21грн., що додатково свідчить про вжиття відповідачем заходів з погашення заборгованості до призначення даної справи до розгляду.

Стосовно посилань позивача щодо ненадання належної оцінки скрутному фінансовому стану позивача та неврахування не лише майнових, але й інших його інтересів, що, на його думку, підтверджується наданим до матеріалів апеляційної інстанції колегія суддів зазначає, що, як вбачається з матеріалів справи, і ПАТ "НАК "Нафтогаз України", і ПАТ "Полтаваобленерго" мають певні законодавчо обумовлені особливості здійснення господарської діяльності.

При поданні апеляційної скарги у справі ПАТ "НАК "Нафтогаз України" на підтвердження складного матеріального становища надано копію окремої фінансової звітності товариства станом на 31.12.2015р., яке має бути враховане при визначенні підстав для зменшення розміру пені.

Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього.

Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.05.2011р. N 7 "Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України" у вирішенні питань щодо прийняття додаткових доказів суд апеляційної інстанції повинен повно і всебічно з'ясовувати причини їх неподання з урахуванням конкретних обставин справи і об'єктивно оцінити поважність цих причин. При цьому обґрунтування неможливості подання доказів суду першої інстанції згідно із зазначеною нормою ГПК покладається саме на заявника (скаржника), а апеляційний господарський суд лише перевіряє та оцінює їх поважність і не зобов'язаний самостійно з'ясовувати відповідні причини.

Згідно з ч. 1 ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Як вбачається з матеріалів справи, наданий позивач документ не був предметом судового розгляду місцевим господарським судом та заявником в порушення вимог ст. 33 Господарського процесуального кодексу України не надано обґрунтувань наявності поважних причин неможливість його подання під час розгляду справи судом першої інстанції, як підстави для прийняття вказаного документу належним доказом у справі.

При цьому, враховуючи вищевказані особливості господарської діяльності обох сторін, за умов обмеження можливості для обох суб'єктів самостійно впливати на своєчасність розрахунків з контрагентами неустойка (пеня) в заявленому позивачем розмірі - понад 1 мільйони гривень - із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання перетворюється в непомірний тягар для відповідача, що спотворює дійсне правове призначення неустойки та в подальшому перешкоджатиме нормалізації стану взаєморозрахунків між сторонами.

Таким чином, при вирішенні даного спору інтереси позивача також були враховані судом, зокрема, боржник не звільнений від відповідальності за неналежне виконання договірних зобов'язань, в даному випадку йдеться лише про зменшення розміру пені, що підлягає стягненню, задоволення клопотання про зменшення заявлених до стягнення штрафних санкцій на 50 % не звільняє відповідача від сплати пені в повному обсязі, а свідчить про справедливе врахування інтересів обох сторін.

Судова колегія зазначає, що твердження апелянта про те, що діями відповідача позивачу завдано збитки в розмірі 4851739,26 грн., є необґрунтованими, оскільки вказані нарахування здійснені згідно з приписами відповідних норм чинного законодавства і за своєю правовою природою є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті, та які було стягнуто з відповідача оскаржуваним судовим рішенням.

ОСОБА_2 того, посилання позивача на постанови суду касаційної інстанції, в яких зроблено висновок про необґрунтованість зменшення неустойки, колегія суддів не вважає належними аргументами, оскільки вказана процесуальна дія є правом суду, реалізація якого залежить від сукупності відповідних обставин, що є предметом дослідження у кожній конкретній справі.

Як зазначає відповідач, у разі відсутності постачання теплової енергії магістральними тепловими мережами з мережною водою для опалення та гарячого водопостачання споживачів, температура мережної води буде зменшуватися до значень температури навколишнього середовища. Враховуючи те, що деяка частина магістральних теплових мереж прокладена у надземному виконанні, то температура теплоносія може зменшуватися до низької температури зовнішнього повітря, при чому мережна вода може замерзати та розривати трубопровід.

У разі опорожнення магістральних теплових мереж при контакті внутрішньої поверхні трубопроводу із повітрям буде відбуватися посилена корозія металу, що приведе до аварійних ситуацій внаслідок розриву трубопроводів після заповнення їх мережною водою. Те ж саме стосується до квартальних теплових мереж.

Відповідно до ч.1 ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на викладене, колегія суддів дійшла висновку, що відповідач намагається стабільно забезпечувати мешканців, бюджетні та юридичні установи послугами з теплопостачання, а його майновий стан є тяжким і застосування до нього штрафних санкцій може призвести до зупинення роботи підприємства. При цьому, досить велика кількість бюджетних установ (дитячі садки, школи, лікарні та ін.) фінансуються з державного бюджету і не в змозі своєчасно здійснити оплату.

З огляду на приписи зазначеної процесуальної норми, а також у відповідності до встановлених п.6 ст.3, ч.3 ст.509, ч.ч.1,2 ст.627 ЦК України засад справедливості, добросовісності, розумності як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права, колегія суддів дійшла висновку про наявність виняткових обставин, пов'язаних із скрутним майновим станом відповідача, спричиненим такою об'єктивною обставиною як обмеження можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків з контрагентами, базуються на наявних у матеріалах справи доказах - що, на думку колегії суддів, є достатньою підставою для використання судом права на зменшення штрафних санкцій в порядку п.3 ст.83 ГПК України, у зв'язку з чим розмір пені, що підлягають стягненню з відповідача, має бути зменшеним на 50 %, а саме - до 868827,79 грн.

Доводи апелянта про безпідставне зменшення пені, як і застосування судом приписів статті 233 Господарського кодексу України, статті 551 Цивільного кодексу України та пункту 3 статті 83 Господарського процесуального кодексу України, не може бути підставою для скасування оскаржуваного рішення, оскільки юридичний аналіз зазначених норм свідчить про те, що вони застосовуються за визначених у законі умов, з урахуванням усіх обставин справи, на розсуд суду.

Щодо правомірності зменшення розміру пені за наявності наведених обставин зазначає Вищий господарський суд України, зокрема у листі від 29.04.2013р. №01-06/767/2013 "Про деякі питання практики застосування господарськими судами законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", у постановах від 05.03.2014р. у справі №911/571/13-г, від 04.12.2014р. у справі №917/1591/14, від 19.05.2015р. у справі №922/3972/14, від 16.02.2015р. у справі №922/3244/14, від 01.03.2016р. у справі №917/1799/14.

Щодо заявленого клопотання про розстрочення виконання рішення в порядку п.6 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України, судова колегія зазначає, що пунктом 6 ч. 1 ст. 83 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд, приймаючи рішення, має відстрочити або розстрочити виконання рішення.

Законодавець повязує розстрочення виконання судового рішення у судовому порядку з обєктивними, непереборними, тобто, виключними обставинами, що ускладнюють вчасне виконання судового рішення.

В обґрунтування заявленого клопотання про розстрочку виконання рішення суду з підстав, передбачених п. 6 ч. 1 ст. 83 ГПК України, відповідач зазначив про скрутний фінансовий стан, а також обставини, які повязані з одноразовим стягненням коштів за рішенням в даній справі, та призведуть до більшого погіршення фінансового стану товариства, яке має значне соціальне значення для забезпечення життєвих умов населення та функціонування підприємств та організацій області.

При цьому, судова колегія погоджується з висновком господарського суду першої інстанції, що викладені заявником у заяві доводи стосуються наслідків, які можуть настати після виконання рішення суду, не мають достовірного характеру та ґрунтуються на припущеннях.

Також заявником не доведено, що ті обставини, які, на його думку, унеможливлюють виконання рішення суду на момент розгляду заяви про розстрочку, зміняться в майбутньому після можливого розстрочення та нададуть йому змогу виконати рішення в повному обсязі.

Заявником не наведено жодних доводів та доказів того, що підприємством вживаються та чи вживатимуться на майбутнє заходи щодо покращення результатів господарської діяльності, в тому числі шляхом оптимізації виробничих процесів, продажу незадіяного в основній діяльності майна чи передачу такого майна в найм, залучення позичкових коштів, тощо.

Відсутність у боржника грошових коштів не може свідчити про неможливість виконання рішення суду з огляду на існування інших, крім звернення стягнення на грошові кошти, способів виконання рішення суду, передбачених Законом України "Про виконавче провадження".

Таким чином, доводи, наведені у клопотанні про розстрочку виконання рішення суду є необґрунтованими та безпідставними, у звязку з чим місцевий господарський суд правомірно відмовив в його задоволенні.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Допустимих доказів в спростування вищевикладеного чи будь-яких інших обґрунтованих заперечень по суті спору відповідач суду не надав.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для задоволення апеляційної скарги в зв'язку з її юридичною та фактичною необґрунтованістю та відсутністю фактів, які свідчать про те, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням судом норм матеріального та процесуального права. Доводи апеляційної скарги не спростовують наведені висновки місцевого господарського суду, у звязку з чим апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" не підлягає задоволенню з підстав, викладених вище, а оскаржуване рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі № 917/577/16 підлягає залишенню без змін.

Враховуючи, що апеляційний господарський суд дійшов висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги, витрати апелянта по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги не підлягають відшкодуванню.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 44, 49, 99, 101, п.1 ч.1 ст. 103, ст. 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 21.06.2016р. у справі №917/577/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 09.09.2016р.

Головуючий суддя Лакіза В.В.

Суддя Здоровко Л.М.

Суддя Плахов О.В.