РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.09.2016Справа №910/5158/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС»

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр»

про стягнення 1 350 757,28 грн.

Суддя Демидов В.О.

Представники сторін:

від позивача - Даців С.Я. (дов. 29.02.2016);

від відповідача - Метелиця О.Д. (дов. від 01.01.2016);

Затхей В.М. (директор);

ВСТАНОВИВ:

22.03.2016 Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про стягнення 1 350 757,28 грн., що складається з пені - 391 384,10 грн., 3% річних - 42 016,23 грн., інфляційних втрат - 917 356,95 грн., а також витрат на оплату судового збору у розмірі 21 409,62 грн. та витрат на послуги адвоката у розмірі 140 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідач своєчасно не оплатив поставлений товар, у зв'язку із чим необхідно застосувати наслідки порушення виконання грошових зобов'язань за період часу з 01.01.2015 по 07.08.2015 відповідно до вимог ч. 1 ст. 692 ЦК України.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 24.03.2016 порушено провадження у справі №910/5158/16, розгляд справи призначено на 14.04.2016.

14.04.2016 позивач через загальний відділ діловодства суду подав додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 14.04.2016 у зв'язку із неявкою представника відповідача, а також необхідністю витребування доказів по справі, розгляд справи відкладено на 10.05.2016.

05.05.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав відзив на позовну заяву, за змістом якого заперечив проти задоволення позову та просив відмовити у позові повністю, посилаючись на те, що у договорі від 31.12.2014 сторонами досягнуто згоди щодо строків оплати товару, що у даному випадку виключає можливість застосування до правовідносин сторін ст. 692 ЦК України.

10.05.2016 відповідачем через загальний відділ діловодства суду подано додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Судове засідання 10.05.2016 не відбулось, у зв'язку з перебуванням судді Демидова В.О. на лікарняному.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 20.05.2016 у зв'язку із виходом судді Демидова В.О. з лікарняного, розгляд справи призначено на 31.05.2016.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 31.05.2016 у зв'язку із задоволенням клопотання сторін про відкладення розгляду справи, розгляд справи відкладено на 07.07.2016.

07.07.2016 відповідачем через загальний відділ діловодства суду подано документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду м. Києва від 07.07.2016 розгляд справи відкладено на 15.09.2016.

14.09.2016 відповідач через загальний відділ діловодства суду подав клопотання про відкладення розгляду справи, щоб мати змогу надати до суду текст рішення Київського апеляційного господарського суду від 13.09.2016 у справі №910/32892/15 з аналогічного спору.

Суд, розглянувши клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи, відхилив його з огляду на наступне.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України зобов'язує сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Статтею 77 вказаного Кодексу України передбачено, що господарський суд відкладає в межах строків, встановлених статтею 69 цього Кодексу, розгляд справи, коли за якихось обставин спір не може бути вирішено в даному засіданні.

Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, однак, за висновками суду, наявні в матеріалах справи документи достатні для її розгляду.

Представники сторін з'явилися у судове засідання 15.09.2016, надали пояснення по суті справи.

З урахуванням фактичних обставин справи, суд вважає за можливим розглянути справу за наявними матеріалами у даному судовому засіданні з урахуванням положення ст. 75 Господарського процесуального кодексу України.

В судовому засіданні 15.09.2016 оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, надані докази, суд встановив такі фактичні обставини.

31.12.2014 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» (далі - покупець) та Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» (далі - постачальник) було укладено договір поставки, відповідно до п. 1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товарно-матеріальні цінності (ТМЦ), а покупець зобов'язується отримати та оплатити згідно умов договору.

За умовами п. 1.2 договору право власності на ТМЦ і всі ризики псування або загибелі ТМЦ переходять від продавця до покупця в момент отримання ТМЦ на складі покупця та отримання всіх документів на ТМЦ.

Відповідно до п. 2.1 договору ціна на ТМЦ визначається у специфікації, видаткових накладних та рахунках і встановлюється в національній валюті України, і включає всі податки, збори й інші обов'язкові платежі, інші видатки постачальника, пов'язані з поставкою ТМЦ.

Пунктом 2.2 договору сторони погодили, що загальна сума ТМЦ, що постачається згідно даного договору та загальна вартість договору складає 2 334 235,21 грн. з урахуванням податку на додану вартість.

Відповідно до п. 3.1 договору оплата ТМЦ покупцем здійснюється на підставі рахунків, що виставляються постачальником. Можлива часткова оплата по рахункам за умови повного розрахунку до закінчення строку дії договору.

Оплата ТМЦ здійснюється у безготівковому порядку шляхом перерахування коштів на розрахунковий рахунок постачальника. Розрахунки між постачальником та покупцем вважаються здійсненими з моменту зарахування відповідних коштів на розрахункові рахунки сторін (п.п. 3.2, 3.4 договору).

За умовами пп. 4.1.2, 4.2.5 договору постачальник зобов'язаний належним чином оформити необхідну документацію на ТМЦ (видаткові накладні, податкові накладні та ін.) та передати покупцю, а покупець зобов'язаний повернути товар у разі несплати за нього до закінчення строку дії договору.

Згідно з п.п. 5.1, 5.5 договору ТМЦ поставляються партіями, кількість та об'єм яких узгоджено сторонами. Отримання товару покупцем здійснюється згідно видаткової накладної.

За змістом п. 4.1.3 укладеного між позивачем та відповідачем договору поставки, постачальник зобов'язаний в разі необхідності прийняти товар на вимогу покупця про його повернення та відповідно повернути грошові кошти за раніше оплачений товар до закінчення строку дії договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015р. (п.10.1 договору).

Специфікацією (додаток №1 до договору) контрагентами було погоджено кількість та ціну товару, що поставляється в межах договору від 31.12.2014.

31.12.2014 позивачем на оплату товару за договором було виставлено відповідачу рахунки-фактури №СФ-1080 від 31.12.2014 на суму 1 994 335,21 грн, №СФ-1081 від 31.12.2014 на суму 339 900,00 грн.

Згідно видаткових накладних №РН-0978 від 31.12.2014 на суму 1 994 335,21 грн. та №РН-0979 від 31.12.2014 вбачається, що Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» було поставлено, а Товариством з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» прийнято товар на загальну суму 2 334 235,21 грн.

У подальшому покупець повернув, а постачальник прийняв ТМЦ на суму 2 334 235,21 грн., що підтверджується видатковими накладними (повернення) № ВП-0000019 та № ВП-0000020 від 07.08.2015.

Обґрунтовуючи позовні вимоги Товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» посилається на те, що покупцем було прострочено оплату товару, отриманого за договором від 31.12.2014, у зв'язку із чим ним нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 391 384,10 грн. за період з 22.03.2015 по 01.07.2015, 3% річних в розмірі 42 016,23 грн. та інфляційних втрат в сумі 917 356,95 грн. за період з 01.01.2015 по 07.08.2015.

Дослідивши обставини справи, надані матеріали, оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог та необхідність відмови у задоволенні позову з таких підстав.

У відповідності з приписами ст. ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

На підставі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Відповідно до частини 1 статті 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться, одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно зі статтею 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим до виконання сторонами.

За приписами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Умовою виконання зобов'язання - є строк (термін) його виконання. Дотримання строку виконання є одним із критеріїв належного виконання зобов'язання, оскільки прострочення є одним із проявів порушення зобов'язання. Строк (термін) виконання зобов'язання за загальним правилом, узгоджується сторонами в договорі.

За умовами п. 3.1 договору поставки від 31.12.2014 оплата ТМЦ покупцем здійснюється на підставі рахунків, що виставляються постачальником. Можлива часткова оплата по рахункам за умови повного розрахунку до закінчення строку дії договору.

Відповідно до п. 10.1 договору, цей договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015.

Конституційним Судом України у рішенні від 11.07.2014 №7-рп/2013 по справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_4 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» наголошено, що свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства.

При цьому, господарський суд вважає за необхідне зазначити, що одним з основоположних принципів забезпечення правового порядку в Україні є принцип дозвільної спрямованості, відповідно до якого учасникам, в тому числі, господарських правовідносин дозволено вчиняти будь-які дії, окрім тих, відносно яких існує законодавчо закріплена заборона чи прямий припис щодо конкретної поведінки учасників відповідних правовідносин.

Таким чином, сторони при укладанні договору від 31.12.2014 досягли згоди щодо можливості оплати товару частинами з остаточним строком розрахунку не пізніше закінчення строку дії договору, тобто до 31.12.2015. Наведена умова договору в повному обсязі відповідає принципам свободи договору та дозвільної спрямованості.

При цьому, відповідно до п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.2013 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну.

Зважаючи на вищевикладене, враховуючи умови договору поставки від 31.12.2014 та приймаючи до уваги позицію Пленуму Вищого господарського суду України, суд дійшов висновку, що останнім строком оплати товару, який було отримано відповідачем в межах договору було 30.12.2015.

При цьому судом не приймаються до уваги посилання позивача на вимоги ст. 692 Цивільного кодексу України, оскільки за умовами цієї статті покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Отже, за умовами ст. 692 передбачено можливість виникнення обов'язку негайного виконання обов'язку з оплати товару, у разі непогодження сторонами у договорі іншого, однак у договорі поставки від 31.12.2014 сторонами досягнуто згоди щодо строків оплати товару, що у даному випадку виключає можливість застосування до правовідносин сторін ст.692 Цивільного кодексу України.

Невиконання зобов'язання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) ст. 610 Цивільного кодексу України кваліфікує як порушення зобов'язання.

Відповідно до ч.1 ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

За приписами ч. 1 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

За умовами п. 8.2 договору у випадку прострочення оплати покупцем поставлених ТМЦ останній сплачує постачальнику пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України.

Крім того, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Посилаючись на те, що відповідачем було прострочено оплату товару, отриманого за договором від 31.12.2014, Товариством з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» було нараховано та заявлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 391 384,10 грн. за період з 22.03.2015 по 01.07.2015, 3% річних в розмірі 42 016,23 грн. та інфляційних втрат в сумі 917 356,95 грн. за період з 01.01.2015 по 07.08.2015.

Проте, як зазначалось вище, відповідно до умов договору поставки від 31.12.2014 кінцевим строком оплати товару було 30.12.2015, а отже, право на застосування заходів відповідальності за порушення грошових зобов'язань могло виникнути у постачальника лише 31.12.2015.

Таким чином, враховуючи, що відповідачем за видатковими накладними (повернення) № ВП-0000019 та № ВП-0000020 від 07.08.2015 повернуто, а постачальником прийнято ТМЦ на суму 2 334 235,21 грн., тобто до настання прострочення з його оплати, суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» до Товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» про стягнення 1 350 757,28 грн., що складається з пені - 391 384,10 грн., 3% річних - 42 016,23 грн., інфляційних втрат - 917 356,95 грн. не підлягають задоволенню.

Зважаючи на вищевикладене суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, з покладенням судових витрат та витрат на послуги адвоката в порядку ст. 49 Господарського процесуального кодексу України на позивача.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -,

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити у повному обсязі.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складене та підписане 19.09.2016.

Суддя В.О. Демидов