ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2016 р. Справа № 918/526/16

Господарський суд Рівненської області в складі головуючого судді Політики Н.А., при секретарі судового засідання Конончук С.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Кузнецовськметалторг"

до Приватної фірми "Азурит"

про визнання права власності

за участі представників сторін:

від позивача - ОСОБА_1, договір б/н від 15 жовтня 2015 року;

від відповідача - не зявився.

В судовому засіданні 12 вересня 2016 року, відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України), проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

У липні 2016 року Товариство з обмеженою відповідальністю "Кузнецовськметалторг" (далі Товариство) звернулося до господарського суду Рівненської області з позовом до Приватної фірми "Азурит" (далі Фірма) про визнання за позивачем права власності на гараж на чотири бокси з побутовим приміщенням (літера С-1 та С-2 згідно з даними технічної інвентаризації загальною площею 295 м2) та будівлю компресорної (позначену на плані-схемі під № 182 загальною площею 23 м2), що знаходяться за адресою: 34400, Рівненська область, місто Кузнецовськ, Будівельна база № 1 та № 2 Промислової зони, 41.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Товариство набуло вищенаведене нерухоме майно за підписаними між ним та Закритим акціонерним товариством монтажним управлінням 12 "Електропівденмонтаж" договорами купівлі-продажу від 7 жовтня 2010 року № 07/10-10 та від 16 листопада 2010 року № 12/11-10. Оскільки позивач на підставі вищенаведених правочинів, на думку останнього, є належним власником спірного майна, а Фірма оспорює і не визнає дане право позивача, Товариство, посилаючись на статті 15, 16, 321, 328, 392 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), просило суд визнати за ним право власності на вищенаведені будівлі гаража на чотири бокси з побутовим приміщенням та будівлю компресорної.

Ухвалою Господарського суду Рівненської області від 6 липня 2016 року зазначену позовну заяву прийнято до розгляду суддею Політикою Н.А. та порушено провадження у справі № 918/526/16, розгляд якої було призначено на 25 липня 2016 року.

13 липня 2016 року від відповідача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшла заява від 11 липня 2016 року (а.с. 70), в якій останній частково визнав даний позов та просив суд розглянути вказану справу на власний розсуд.

Ухвалою суду від 25 липня 2016 року розгляд справи відкладено на 29 серпня 2016 року.

Ухвалою суду від 29 серпня 2016 року строк розгляду спору у справі № 918/526/16 було продовжено на 15 днів до 19 вересня 2016 року, а розгляд справи відкладено на 12 вересня 2016 року.

До початку призначеного судового засідання від позивача через відділ канцелярії та документального забезпечення суду надійшло клопотання від 12 вересня 2016 року (а.с. 82), в якому останній у звязку з перейменуванням постановою Верховної Ради України від 19 травня 2016 року міста Кузнецовськ у місто Вараш, уточнив позовні вимоги та просив суд визнати за Товариством право власності на гараж на чотири бокси з побутовим приміщенням (літера С-1 та С-2 згідно з даними технічної інвентаризації загальною площею 295 м2) та будівлю компресорної (позначену на плані-схемі під № 182 загальною площею 23 м2), що знаходяться за адресою: 34400, Рівненська область, місто Вараш, Будівельна база № 1 та № 2 Промислової зони, 41.

У судовому засіданні 12 вересня 2016 року представник позивача підтримав вимоги, викладені у позовній заяві, та наполягав на їх задоволенні.

Відповідач про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується наявним у матеріалах справи повідомленням про вручення відповідного поштового відправлення (а.с. 81), проте явку свого повноважного представника у призначене судове засідання не забезпечив. У той же час у своїй заяві від 11 липня 2016 року Фірма просила суд здійснювати розгляд вказаної справи без участі представника відповідача.

Дослідивши матеріали справи, перевіривши відповідність наявних у матеріалах справи копій документів поданим учасниками процесу оригіналам цих документів, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд, -

ВСТАНОВИВ:

Судом встановлено, що рішенням Постійно діючого третейського суду при Універсальній товарній біржі "Україна-Захід" від 3 вересня 2008 року у справі № 155/08-П за позовом Закритого акціонерного товариства монтажного управління 12 "Електропівденмонтаж" до Товариства з обмеженою відповідальністю "Оціночна компанія Україна-Захід" про визнання права власності не обєкти нерухомості вимоги позивача задоволено повністю. Визнано за позивачем у вказаній справі право власності на гараж на чотири бокси з побутовим приміщенням (літера С-1 та С-2 згідно з даними технічної інвентаризації загальною площею 295 м2), що знаходяться за адресою: 34400, Рівненська область, місто Кузнецовськ, Будівельна база № 1 та № 2 Промислової зони, 41.

З матеріалів справи також вбачається, що право власності на дане майно було у встановленому законом порядку зареєстроване за Закритим акціонерним товариством монтажним управлінням 12 "Електропівденмонтаж", що підтверджується наявною у матеріалах справи копією витягу з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 10 вересня 2008 року № 20188277 (а.с. 17).

Згідно протоколу про проведення прилюдних торгів від 6 жовтня 2010 року № 1/Н-10, копія якого наявна у матеріалах даної справи (а.с. 18), право володіння обєктами нерухомості, а саме вищенаведеним гаражем на чотири бокси з побутовим приміщенням, а також право укладення відповідного договору купівлі-продажу цього майна отримав учасник під № 96 Товариство.

7 жовтня 2010 року між Товариством та Закритим акціонерним товариством монтажним управлінням 12 "Електропівденмонтаж" було підписано відповідний договір купівлі-продажу № 07/10-10, за умовами якого останнє зобовязалося передати позивачу у власність гараж на чотири бокси з побутовим приміщенням (літера С-1 та С-2 згідно з даними технічної інвентаризації загальною площею 295,1 м2, реєстраційний № 24660892), що знаходяться за адресою: 34400, Рівненська область, місто Кузнецовськ, Будівельна база № 1 та № 2 Промислової зони, 41, а Товариство, у свою чергу, прийняти зазначений обєкт і сплатити продавцеві договірну ціну за нього (а.с. 19-20).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками її сторін, а також скріплена печатками зазначених субєктів господарювання.

За змістом пункту 1.7 цього правочину ціна обєкта нерухомості, що відчужується за вказаною угодою, становить 104 000 грн. 00 коп.

Пунктом 3.1 договору передбачено, що розрахунки між сторонами проводяться до підписання даного договору.

Відповідно до пункту 2.2 договору право власності на обєкт переходить від продавця до покупця з моменту підписання договору та його нотаріального посвідчення.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (пункт 9.1 наведеного правочину).

З матеріалів справи також вбачається, що 8 жовтня 2010 року між сторонами вищевказаної угоди було підписано відповідний акт приймання-передачі спірного нерухомого майна (а.с. 21).

Слід також зазначити, що Товариством у встановлений даним договором строк, а саме 6 жовтня 2010 року, було сплачено повну суму вартості наведеного гаража на чотири бокси з побутовим приміщенням у розмірі 104 000 грн. 00 коп., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією відповідної квитанції (а.с. 22).

Також судом встановлено, що згідно протоколу про проведення прилюдних торгів від 12 листопада 2010 року № 1/М-10, копія якого також наявна у матеріалах даної справи (а.с. 47), право володіння обєктом нерухомості, а саме: будівлею компресорної (позначену на плані-схемі під № 182), а також право укладення відповідного договору купівлі-продажу цього майна отримав учасник під № 110 Товариство.

16 листопада 2010 року між Товариством та Закритим акціонерним товариством монтажним управлінням 12 "Електропівденмонтаж" було підписано відповідний договір купівлі-продажу № 12/11-10, за умовами якого останнє зобовязалося передати позивачу у власність будівлю компресорної (позначену на плані-схемі під № 182, літера Р-1 загальною площею 23 м2), що знаходяться за адресою: 34400, Рівненська область, місто Кузнецовськ, Будівельна база № 1 та № 2 Промислової зони, 41, а Товариство, у свою чергу, прийняти зазначений обєкт і сплатити продавцеві договірну ціну за нього (а.с. 49-50).

Вказана угода підписана уповноваженими представниками її сторін, а також скріплена печатками наведених субєктів господарювання.

За змістом пункту 1.7 цього правочину ціна обєкта нерухомості, що відчужується за вказаною угодою, становить 3 720 грн. 00 коп.

Згідно з пунктом 3.1 договору розрахунки між сторонами проведені до підписання даного договору в порядку, визначеному протоколом проведення прилюдних торгів.

Відповідно до пункту 2.2 договору право власності на обєкт переходить від продавця до покупця з моменту підписання договору та його нотаріального посвідчення.

Цей договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання (пункт 9.1 наведеного правочину).

З матеріалів справи також вбачається, що 16 листопада 2010 року між сторонами вищевказаної угоди було підписано відповідний акт приймання-передачі спірної будівлі компресорної (а.с. 51).

Обгрунтовуючи свій позов, Товариство посилалося на те, що в кінці травня 2016 року Фірма звернулася до позивача з вимогою про визнання за відповідачем права власності на вищенаведені гараж на чотири бокси з побутовим приміщенням та будівлю компресорної, оскільки дана нерухомість, за твердженнями відповідача, з 2013 року відкрито використовується останнім для задоволення його виробничих потреб на підставі укладеного із Закритим акціонерним товариством монтажним управлінням 12 "Електропівденмонтаж" договору довгострокової оренди. Відтак, з огляду на те, що позивач на підставі відповідних договорів купівлі-продажу від 7 жовтня 2010 року № 07/10-10 та від 16 листопада 2010 року № 12/11-10, на думку останнього, є належним власником спірного майна, а Фірма оспорює і не визнає дане право власності позивача, Товариство, просило суд визнати за ним право власності на вищенаведені будівлі гаража на чотири бокси з побутовим приміщенням та будівлю компресорної.

У той же час при дослідженні матеріалів справи суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення даного позову з огляду на наступне.

Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені частиною 2 статті 16 ЦК України та статтею 20 Господарського кодексу України. Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб'єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов'язку зобов'язаною стороною. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб'єкт захисту, вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав.

Відповідно до приписів статті 392 ЦК України, якою позивач, зокрема, обґрунтовує заявлений позов, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності.

Вказана стаття знаходиться в розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв'язку з їх втратою.

Таким чином, відповідний позов пред'являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов'язків.

Зі змісту статті 392 ЦК України вбачається, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв'язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб'єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна.

Позов про визнання права власності спрямований на усунення перешкод у здійсненні власником свого права і виключення домагань на належне власнику майно за допомогою підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності, судове рішення про задоволення таких вимог має ґрунтуватися на встановленому судом у ході розгляду справи існуючого юридичного факті і не може підміняти собою правовстановлюючих документів.

Таким чином, захист права власності шляхом його визнання у судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, підтвердження у судовому порядку своїх прав на майно, шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача.

Отже, у випадку якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є спір або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду.

Позов про визнання права власності є речово-правовим, вимоги якого звернені до суду, що повинен підтвердити наявність у позивача права власності на спірне майно. Об'єктом цього позову є усунення невизначеності відносин права власності позивача щодо індивідуально визначеного майна. Підставою ж позову є обставини, що підтверджують наявність у позивача права власності чи іншого речового права на майно.

Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження у судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачу спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно.

Главою 24 ЦК України закріплено набуття права власності.

Приписами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

Таким чином, з огляду на те, що відповідно до статті 328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон пов'язує виникнення в особи суб'єктивного права власності на певні об'єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об'єкт та чи підлягає це право захисту у порядку, передбаченому статтею 392 ЦК України.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 травня 2015 року у справі № 6-244цс14 і від 24 червня 2015 року у справі № 6-318цс15, а також у постанові Вищого господарського суду України від 30 червня 2016 року у справі № 902/1293/14.

Відповідно до приписів статті 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом.

Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченому нотаріально дійсним.

Права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону.

Відповідно до статті 657 ЦК України (у редакції, чинній на момент підписання договорів купівлі-продажу спірного майна) договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації.

За частиною 1 статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонам вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним.

Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається (частина 2 вищенаведеної статті).

За частиною 3 статті 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації.

З огляду на викладене суд зазначає, що правила частини 2 статті 220 ЦК України не поширюються на правочини, які підлягають нотаріальному посвідченню і державній реєстрації, оскільки за відсутності реєстрації такі правочини не є укладеними.

Зазначена позиція застосовується до договорів, які було підписано до 1 січня 2013 року у зв'язку зі скасуванням з 1 січня 2013 року положень про державну реєстрацію правочинів.

З матеріалів справи вбачається, що договори купівлі-продажу, за якими позивач, на його думку, набув право власності на спірну нерухомість та на які останній посилався як на підставу своїх вимог до Фірми, підписано та виконано до 1 січня 2013 року, а тому вони підлягали як нотаріальному посвідченню, так і державній реєстрації.

Водночас зі змісту наведених договорів вбачається, що останні у встановленому законом порядку не пройшли нотаріального посвідчення та державної реєстрації.

Доказів, що рішенням суду у встановленому законом порядку зазначені правочини було визнано дійсним і в подальшому їх було зареєстровано, матеріали справи не містять.

За таких обставин суд дійшов висновку про те, що договори купівлі-продажу від 7 жовтня 2010 року № 07/10-10 та від 16 листопада 2010 року № 12/11-10, як правова підстава, на яку посилається позивач в обґрунтування виникнення у нього права власності, є нікчемними, а тому не породжують права власності на спірні об'єкти нерухомості.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Вищого господарського суду України від 10 червня 2014 року у справі № 913/899/13.

У відповідності до пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведеності перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень.

Згідно статті 34 ГПК України обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом (стаття 43 ГПК України).

Зважаючи на все вищевикладене, а також враховуючи, що позивачем не було доведено належними і допустимими доказами тих обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про необґрунтованість позову Товариства, у звязку з чим в його задоволенні слід відмовити.

Відповідно до статті 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору залишаються за позивачем.

Керуючись ст. ст. 1, 12, 22, 32-34, 43, 49, 81-1, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позову відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повний текст рішення складено та підписано 14.09.2016 року.

Суддя Політика Н.А.

Віддруковано 3 примірники:

1 - до справи;

2- позивачу рекомендованим (34400, м. Кузнецовськ, Будівельна база №1 та №2 Промислової зони, 41);

3- відповідачу рекомендованим (33014, м. Рівне, вул. Княгині Ольги, 8).