ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД РІВНЕНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

14 вересня 2016 р. Справа № 918/881/16

Господарський суд Рівненської області у складі судді Марач В.В. розглянувши справу за позовом Товариство з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Контакт"

до відповідача ОСОБА_1 підприємство "Фламінго Тойс"

про стягнення заборгованості в сумі 8 138,44 грн.

За участю представників сторін:

від позивача: представник не з"явився

від відповідача: представник не з"явився

Статті 20, 22 Господарського процесуального кодексу України сторонам роз'яснені.

Відводи з підстав визначених статтею 20 ГПК України відсутні.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Контакт" (надалі Позивач або Товариство) звернулося в господарський суд Рівненської області з позовом до Приватного підприємства "Фламінго Тойс" (надалі Відповідач або Підприємство) в якому просить стягнути з останнього основний борг в сумі 3 754,00 грн. за поставлену тканину по видаткових накладних від 13.05.2013р. №11438 (на суму 3 126,00грн.) та №11457 (на суму 1404,00 грн.), від 14.05.2013р. №11553 (на суму 1224,00 грн.), інфляційні в сумі 3338,75 грн. та 3% річних в сумі 302,07 грн. за період з 04.12.2013р. по 08.08.2016р., пеню в сумі 743,62 грн. за несвоєчасну оплату вартості тканин за період з 08.02.2016р. по 08.08.2016 року.

Позивач подав клопотання про розгляд справи без участі його представника.

Відповідач явку повноважного представника в судове засідання не забезпечив, про дату, час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, відзиву на позов суду не надав.

Представник Відповідача подав заяву в якій зазначає, що Позивач звернувся до суду з пропуском позовної давності, а відтак просить суд застосувати строки позовної давності при вирішенні спору та відмовити позивачу в задоволенні позову.

Розглянувши документи і матеріали, які подані учасниками судового процесу, давши належну оцінку доказам, які мають значення для справи, господарський суд прийшов до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. При цьому господарський суд керувався наступним.

По видаткових накладних від 13.05.2013р. №11438 (на суму 3 126,00грн.) та №11457 (на суму 1404,00 грн.), від 14.05.2013р. №11553 (на суму 1224,00 грн.) Позивач поставив Відповідачу тканину (надалі товар) на загальну суму 5 754,00 грн..

Згідно платіжного доручення №121 від 03.12.2013р. Відповідач здійснив часткову оплату вартості товару у сумі 2000,00 грн..

Крім того між сторонами складено та підписано Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.10.2011 по 16.06.2016 в якому зазначені видаткові накладні, по яких здійснювалася поставка та те, що станом на 17 червня 2016 року заборгованість на користь ТзОВ "Текстиль-Контакт" складає 3754,00 грн.

Відповідно до частини першої статті 173 Господарського кодексу України (надалі ГК України) господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Статтею 174 цього ж Кодексу передбачено, що господарські зобов'язання можуть виникати:

безпосередньо із закону або іншого нормативно-правового акта, що регулює господарську діяльність;

з акту управління господарською діяльністю;

з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать;

внаслідок заподіяння шкоди суб'єкту або суб'єктом господарювання, придбання або збереження майна суб'єкта або суб'єктом господарювання за рахунок іншої особи без достатніх на те підстав;

у результаті створення об'єктів інтелектуальної власності та інших дій суб'єктів, а також внаслідок подій, з якими закон пов'язує настання правових наслідків у сфері господарювання.

Відповідно до статті 157 ГК України майнові зобов'язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Статтею 509 Цивільного кодексу України (надалі ЦКУ) передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до статті 11 ЦКУ цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є:

1) договори та інші правочини;

2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності;

3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі;

4) інші юридичні факти.

3. Цивільні права та обов'язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства.

4. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим або органів місцевого самоврядування.

5. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов'язки можуть виникати з рішення суду.

6. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обов'язків може бути настання або ненастання певної події.

Таким чином, з огляду на вищезазначене, суд констатує, що між Позивачем та Відповідачем виникли цивільні права та обов"язки за правовідносинами купівлі-продажу.

Відповідно до статті 655 ЦКУ за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 692 цього ж Кодексу встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Таким чином з моменту прийняття товару по видаткових накладних від 13.05.2013р. №11438 (на суму 3 126,00грн.) та №11457 (на суму 1404,00 грн.), від 14.05.2013р. №11553 (на суму 1224,00 грн.) у Відповідача з наступних днів, а саме 14 та 15 травня 2013 року виникло зобов"язання по оплаті вартості отриманих тканин.

Однак Відповідач в повній мірі свого зобов"язання не виконав і згідно платіжного доручення №121 від 03.12.2013р. здійснив тільки часткову оплату вартості товару у сумі 2000,00 грн..

Статтею 193 ГК України встановлено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до статті 526 ЦКУ зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Однак Позивач звернувся до господарського суду з вимогою про захист свого цивільного права шляхом стягнення з Відповідача заборгованості з пропуском строку позовної давності, що підтверджується наступним.

За визначенням ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Відповідно до ст.257 ЦКУ загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Статтею 261 ЦКУ встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

В пункті 4.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» (далі у тексті - Постанова) визначено, що у зобов'язальних правовідносинах, в яких визначено строк виконання зобов'язання, перебіг позовної давності починається з дня, наступного за останнім днем, у який відповідне зобов'язання мало бути виконане.

Зважаючи на вказане перебіг позовної давності до вимог Позивача про стягнення основного боргу з Відповідача почався 15 та 16 травня 2013 року відповідно.

Позивач звернувся з позовом в господарський суд 09 серпня 2016 року, про що свідчить опис вкладення у поштове відправлення на ім"я господарського суду (а.с. 8), тобто після спливу трьох річного строку.

Разом з тим, ч. 1 ст. 264 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку.

Згідно ч. З ст. 264 ЦК України після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується.

Відповідно до п. 4.4. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. №10 правила переривання перебігу позовної давності (стаття 264 ЦК України) застосовуються господарським судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останній є докази, що підтверджують факт такого переривання.

В свою чергу, пунктом 4.4.1. Постанови Пленуму ВГСУ від 29.05.2013 р. №10 встановлено, що у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (частина перша статті 264 ЦК України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу.

Акт звіряння взаємних розрахунків за період з 01.10.2011 по 16.06.2016 в якому зазначені видаткові накладні, по яких здійснювалася поставка та те, що станом на 17 червня 2016 року заборгованість на користь ТзОВ "Текстиль-Контакт" складає 3754,00 грн., складений після спливу строку позовної давності, а відтак не може бути підставою для переривання перебігу позовної давності.

Будь-яких інших доказів, які б свідчили про переривання перебігу позовної давності, Позивач суду не надав.

Відповідно до статті 267 ЦКУ позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Представник Відповідача до винесення рішення у справі подав заяву про застосування судом позовної давності.

Відтак, з огляду на вищезазначене, вимога Позивача про стягнення з Відповідача основного боргу в сумі3 754,00 грн. за поставлену тканину по видаткових накладних від 13.05.2013р. №11438 (на суму 3 126,00грн.) та №11457 (на суму 1404,00 грн.), від 14.05.2013р. №11553 (на суму 1224,00 грн.), не підлягає задоволенню.

Відповідно до статті 266 ЦКУ зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо).

Таким чином не підлягають задоволенню і вимоги Позивача про стягнення з Відповідача інфляційних в сумі 3338,75 грн. та 3% річних в сумі 302,07 грн. за період з 04.12.2013р. по 08.08.2016р., пені в сумі 743,62 грн. за несвоєчасну оплату вартості тканин за період з 08.02.2016р. по 08.08.2016 року.

Відповідно до пункту 2.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. №10 «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи.

Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Судом при розгляді справи встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес Позивача дійсно порушені, однак позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, відтак суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності.

На підставі ст.49 Господарського процесуального кодексу України, судові витрати покладаються на Позивача.

Керуючись статями 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Відмовити товариству з обмеженою відповідальністю "Текстиль-Контакт" в задоволенні позову до приватного підприємства "Фламінго Тойс" про стягнення в сумі 8 138,44 грн..

Повний текст рішення складено та підписано 15 вересня 2016 року.

Суддя Марач В.В.