ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2016 р.Справа № 922/28/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Погорелової О.В

при секретарі судового засідання Хечанян Г.В.

розглянувши справу

за позовом Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України", м. Київ
до Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз", м. Харків
про стягнення 489710,43 гривень
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1

відповідача - ОСОБА_2,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.03.2016 по справі № 922/28/16 в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" до Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" було відмовлено повністю.

Постановою Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2016 по справі № 922/28/16 було залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 касаційну скаргу Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" було задоволено частково, рішення господарського суду Харківської області від 14.03.2016 та постанову Харківського апеляційного господарського суду від 17.05.2016 по справі № 922/28/16 скасовано в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення 201158,88 грн. пені, 273890,54 грн. інфляційних витрат та 14661,01 грн. 3% річних та передано справу у цій частині на новий розгляд до господарського суду Харківської області.

26.07.2016 справу № 922/28/16 було повернуто до господарського суду Харківської області.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 28.07.2016 справу № 922/28/16 було передано на розгляд судді Погореловій О.В.

Ухвалою суду від 29.07.2016 справа була призначена до розгляду на 15.08.2016 о 12:00 год.

Ухвалою суду від 15.08.2016 розгляд справи був відкладений до 12.09.2016 до 12:15 год.

Отже, розглядається вимога позивача про стягнення з відповідача 201158,88 грн. пені, 273890,54 грн. інфляційних витрат та 14661,01 грн. 3% річних.

Представники сторін у судове засідання з'явились, втім витребуваних судом документів не надали.

Представник позивача підтримав позов та просив його задовольнити.

Представник відповідача проти позову заперечував.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників сторін, суд встановив наступне.

04.01.2013 між ПАТ "НАК "Нафтогаз України" та ПАТ "Харківміськгаз" укладений договір №13-182-В купівлі-продажу природного газу (далі-Договір).

Відповідно до п.1.1 Договору, продавець (позивач) зобов'язаний поставити покупцеві (відповідачу) імпортований природний газ, виключно для забезпечення власних потреб об'єктів, які знаходяться на балансі покупця, а покупець зобов'язаний прийняти та оплачувати газ на умовах цього договору.

Позивач поставив протягом січня 2013 - серпня 2015 року, а відповідач прийняв газ на суму 3938176,30 грн., що підтверджується актами приймання-передавання природного газу.

Пунктом 6.1 Договору встановлено, що оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 20 числа наступного за місяцем поставки газу на підставі підписаного сторонами акту приймання-передачі газу.

При цьому, відповідач зобов'язаний був оплачувати поставлений природний газ протягом місця поставки, а також зобов'язаний здійснити остаточний розрахунок: до 20-го числа місяця, наступного за місяцем поставки газу, на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі газу.

Відповідно до п.3.1 Договору право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ.

Згідно з п.3.3 Договору, приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Таким чином, у силу п.3.1 та п.3.3 Договору, з урахуванням ч.1 ст.664 Цивільного кодексу України, обов'язок продавця передати товар покупцеві виконаний в момент переходу газу через газорозподільні станції ПАТ "Укртрансгаз", саме з цього моменту відповідач набув право власності на природний газ та розпорядився ним на власний розсуд. Важливою є та обставина, що відповідач не заявляв жодних претензій і не повідомляв позивача про неотримання природного газу (ст.665 ЦКУ) або про порушення договору щодо кількості переданого природного газу (ст.670 ЦКУ).

Підписання актів, з урахуванням зазначеного вище, а також п.3.3 та п.3.4 Договору, є за своєю природою документальним оформленням (п. 3.3 Договору) юридичного факту приймання-передачі природного газу. Обов'язок відповідача оплатити поставлений природний газ виникає з факту приймання-передачі природного газу, а не з факту повернення підписаного акту.

Втім, відповідач свої зобов'язання по Договору щодо оплати поставленого природного газу виконував не належним чином, внаслідок чого позивачем нараховано до стягнення 201158,88 грн. пені, 273890,54 грн. інфляційних та 14661,01 грн. 3% річних.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог і заперечень проти них, суд виходить з наступного.

У відповідності із ст. 173 Господарського кодексу України та ст. 509 Цивільного кодексу України, господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько - господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утримуватися від певних дій, а інший суб'єкт (управлена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст.174 Господарського кодексу України).

Відповідно до ч.7 ст.179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

У відповідності до вимог ст. 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами.

На підставі ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 статті 526 ЦК України встановлено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Відповідно до частини 1 статті 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Правові наслідки порушення зобовязання встановлені статтею 611 Кодексу. Відповідно до частини 1 вказаної статті, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки.

Відповідно до статті 549 ЦК України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з пунктом 7.2 Договору, у разі не виконання покупцем умов п. 6.1 цього Договору від зобов'язується сплатити продавцю крім суми заборгованості пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

У п. 9.2 Договору, сторони погодили, що строк, у межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист своїх прав за цим Договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною 2 статті 343 Господарського кодексу України визначено, що пеня за прострочку платежу встановлюється за згодою сторін господарських договорів, але її розмір не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України.

Відповідно до частини 6 статті 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено договором або законом, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Судом перевірений розрахунок позивача та суд дійшов висновку, що розмір пені, яка підлягає до стягнення складає 197630,43 грн.

Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Аналіз зазначеної статті вказує на те, що наслідки прострочення боржником грошового зобовязання у вигляді інфляційного нарахування на суму боргу та 3% річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінених грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобовязання.

Суд, перевіривши розрахунок позивача, дійшов висновку, що розмір 3% річних та інфляційний, що підлягають до стягнення становить 14357,61 грн. та 99229,39 грн. відповідно.

Отже, підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про часткове задоволенні позовних вимог в частині стягнення пені у розмірі 197630,43 грн., інфляційних у розмірі 99229,39 грн. та 3% річних у розмірі 14357,61 грн.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по оплаті судового збору покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 22, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Харківміськгаз" (61004, м. Харків, вул. Жовтневої Революції, 57/59, ) на користь Публічного акціонерного товариства "НАК "Нафтогаз України" (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького, 6, ) - 197630,43 грн. пені, 99229,39 грн. інфляційних, 14357,61 грн. 3% річних та 4668,27 грн. судового збору.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення може бути оскаржене до Харківського апеляційного господарського суду через господарський суд Харківської області протягом десяти днів з дня підписання повного рішення, відповідно до статті 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 16.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_3