КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"14" вересня 2016 р. Справа№ 910/21508/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Калатай Н.Ф.

суддів: Ропій Л.М.

Рябухи В.І.

при секретарі Рибчич А В.

За участю представників:

від позивача: Гушул С.В. - представник за довіреністю № 2651/09-03 від 20.04.2016

від відповідача: Саква Д.Ю. - представник за довіреністю № 01/44-900Д від 03.08.2016

від третьої особи 1: Алексеєнко Т.О. - представник за довіреністю № 47 від 02.08.2016

від інших учасників судового процесу: не з'явились

розглянувши у відкритому судовому засіданні

апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго»

на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015

у справі № 910/21508/15(суддя Якименко М. М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго»

до Державного підприємства «Енергоринок»

третя особа 1 Товариство з обмеженою відповідальністю «Євро-Реконструкція»

третя особа 2 Публічне акціонерне товариство «Черкаське хімволокно»

третя особа 3 Товариство з обмеженою відповідальністю «Сумитеплоенерго»

третя особа 4 Охтирська філія Товариства з обмеженою відповідальністю «Брок-Енергія»

третя особа 5 Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфеах енергетики та комунальних послуг

про зобов'язання укласти договори

ВСТАНОВИВ:

Позов заявлено про зобов'язання відповідача укласти чотири договори про організацію проведення взаєморозрахунків з позивачем та третіми особами 1 - 4 відповідно та зобов'язання відповідача укласти акт датою 04.06.2015 про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2013) та не погашена станом на 01.05.2015.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2015, повний текст якого складений 08.12.2015, у справі №910/21508/15 в задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

Рішення суду першої інстанції ґрунтується на тому, що:

- на даний момент укладення спірних договорів про організацію проведення взаєморозрахунків є неможливим, так як сама дія процедури погашення заборгованості вже закінчилась, а закон в силу ст. 58 Конституції України зворотньої сили немає;

- жодна з норм законодавства, які регулюють проведення взаєморозрахунків з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу та інших учасників розрахунку не містить імперативних норм, відповідно до яких відповідач зобов'язується укласти спірні договори з будь-яким контрагентом, що є учасником процедури погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу, а відтак, зобов'язання відповідача щодо примусового укладення спірних договорів є порушенням приписів чинного законодавства, які встановлюють свободу договору;

- серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів);

- укладення спірних договорів встановлює індивідуальний характер погашення заборгованості та не вирішує питання погашення вимог інших (іншого) кредиторів у справі про банкрутство позивача, окрім відповідача.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/21508/15 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача укласти договори про проведення взаєморозрахунків.

В апеляційній скарзі позивач зазначив про те, що оспорюване рішення ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права.

Так, апелянт зазначив про те, що суд першої інстанції при прийнятті оспорюваного рішення не дослідив та не звернув увагу на те, що ініціювання укладення спірних договорів позивачем було проведено під час дії Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», а саме 03.06.2015, а відтак, предметом даного позову є протиправна та незаконна відмова відповідача в результаті зловживання останнім своїм монопольним становищем в укладенні договорів про проведення взаєморозрахунків, яка мала місце в період дії такої процедури.

Крім того, апелент зазначив про те, що судом першої інстанції залишено поза увагою та не надано оцінки аргументам позивача стосовно того, що ухилення від укладення спірних договорів є зловживанням відповідачем своїми правами і що при недодержанні особою при здійсненні своїх прав ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України суд може зобов'язати таку особу припинити зловживати своїми правами.

Також апелянт послався на те, що судом першої інстанції при прийнятті оспорюваного рішення не прийнято до уваги те, що відповідно до п. 1 розділу VІІ Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» положення цього Закону щодо провадження у справах про банкрутство підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості на умовах, визначених Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», застосовуються з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу».

Враховуючи, що законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» (п. 4.1 ст. 4) встановлено, що на період дії погашення заборгованості на учасників розрахунків не поширюється мораторій на задоволення вимог кредиторів щодо сум заборгованості, які підлягають погашенню на умовах, визначених цим законом, та те, що позивач відноситься до категорії підприємств паливно-енергетичного комплексу, мораторій на задоволення вимог кредиторів, що діє у зв'язку з перебуванням позивача у процедурі банкрутства не поширюється на погашення заборгованості перед відповідачем шляхом укладення спірних договорів.

Крім того, позивач зазначив про те, що суд першої інстанції не дослідив і не надав оцінки доводам позивача стосовно того, що укладення спірних договорів по суті є звичайним механізмом виконання грошових зобов'язань, в той час як приписами чинного законодавства (ст. 193 ГК України) встановлено, що відповідач зобов'язаний вживати всіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу, а відповідно до договору між членами оптового ринку електричної енергії від 15.11.1996 відповідач як розпорядник системи розрахунків зобов'язаний дотримуватись Правил ринку та Інструкцій про порядок здійснення розрахунків, а також забезпечувати надійність функціонування енергосистеми, в той час як проведення розрахунку шляхом укладення спірних договорів є виконанням загальногосподарського інтересу, що полягає у забезпеченні сталого функціонування паливно-енергетичного комплексу шляхом погашення грошових зобов'язань, а відтак, відповідач зобов'язаний прийняти виконання позивача у спосіб, який прямо передбачений законодавством (тобто шляхом укладення спірних договорів - примітка суду).

Ухвалою від 04.02.2016 колегії суддів Київського апеляційного господарського суду в складі: головуючий суддя - Калатай Н.Ф., судді Ропій Л. М., Рябуха В. І. відновлено строк подання апеляційної скарги, апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» прийнято до розгляду та порушене апеляційне провадження.

Як слідує зі змісту оспореного рішення, суд першої інстанції не розглядав по суті позовну вимогу про зобов'язання відповідача укласти акт датою 04.06.2015 про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2013) та не погашена станом на 01.05.2015.

У ч. 7 п. 9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування розділу XII Господарського процесуального кодексу України» від 17.05.2011 № 7 зазначено, що якщо у процесі перегляду справи апеляційним господарським судом буде встановлено, що суд першої інстанції, приймаючи процесуальний акт, неправомірно відмовив у задоволенні частини позовних вимог, або припинив провадження чи залишив без розгляду позов у певній частині, або ж не розглянув одну чи кілька заявлених вимог, у тому числі в зв'язку з неправомірною відмовою в прийнятті зустрічної позовної заяви тощо, суд апеляційної інстанції повинен самостійно усунути відповідне порушення. Він не вправі передавати справу на новий розгляд до господарського суду першої інстанції.

З огляду на вказані обставини, при перегляді справи колегією суддів розглядаються як вимоги позивача про зобов'язання відповідача укласти чотири договори про організацію проведення взаєморозрахунків з позивачем та третіми особами 1 - 4 відповідно, так і вимоги про зобов'язання відповідача укласти акт датою 04.06.2015 про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2013) та не погашена станом на 01.05.2015.

Третя особа 4 представників в жодне судове засідання не направила, про причини неявки представників не повідомила.

Враховуючи належне повідомлення всіх учасників про час і місце судового розгляду апеляційної скарги, а також те, що явка представників сторін в судове засідання не визнана обов'язковою, колегія суддів дійшла висновку про розгляд апеляційної скарги у відсутність представників третьої особи 4 за наявними матеріалами апеляційного провадження.

14.09.2016 до канцелярії суду надійшло клопотання позивача, в якому він просив:

- перенести розгляд справи та надати йому час для отримання постанови Київського апеляційного господарського суду, що має преюдиційне значення для вирішення даного спору (справа № 925/393/16), та надання додаткових доказів щодо підтвердження укладення позивачем аналогічних договорів;

- зобов'язати позивача надати положення про порядок укладення та реєстрації договорів про організацію проведення взаєморозрахунку;

- зобов'язати позивача надати суду інформацію про факти укладення договорів та надати копії договорів, укладених позивачем на підставі Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» з учасниками розрахунків, відносно яких здійснювалось провадження справи про банкрутство, за весь час дії цього закону.

В судовому засіданні представник позивача вказане клопотання підтримав, представник відповідача проти його задоволення заперечив, представник третьої особи 1 залишив його вирішення на розсуд суду.

Після надання учасниками судового засідання пояснень по суті спору, колегія суддів дійшла висновку про відмову у задоволення клопотання позивача з підстав, які будуть викладені нижче.

Під час розгляду справи представники позивача та третьої особи 1 апеляційну скаргу підтримали у повному обсязі, представники відповідача та третьої особи 5 проти задоволення апеляційної скарги заперечили, просили залишити її без задоволення, а оспорюване рішення суду першої інстанції - без змін, представник третьої особи 3 залишив вирішення апеляційної скарги на розсуду суду.

Дослідивши матеріали апеляційної скарги, матеріали справи, заслухавши пояснення представників позивача, відповідача та третіх осіб 1, 3, 5 з урахуванням правил ст. ст. 99, 101 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якими апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі, колегія суддів встановила таке.

15.06.2007 відповідач та позивач уклали договір №4071/02 (далі Договір №4071/02) (а.с. 40-47 т. 1), відповідно до умов якого відповідач прийняв на себе зобов'язання продавати, а позивач - купувати електроенергію та здійснювати її оплату відповідно до цього договору.

Звертаючись до суду з цим позовом, позивач посилається на те, що він має перед відповідачем заборгованість за Договором №4071/02 в сумі 89 227 491,65 грн. - основного боргу та 21 224 181,33 грн. - штрафних санкцій, яка виникла на розрахункову дату (01.01.2013) та не погашена станом на 01.05.2015, яка має бути погашена відповідно до положень Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», тобто шляхом проведення взаєморозрахунків у порядку, встановленому вказаним законом.

З метою погашення спірної заборгованості, позивач листом №3737/09 від 03.06.2015 (а.с. 22-24 т. 1) направив відповідачу проекти договорів про організацію проведення взаєморозрахунків у порядку, встановленому Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», та на умовах, встановлених постановою Кабінету Міністрів України № 192 від 22.02.2006, які вже містили підписи та печатки відповідних сторін, а саме:

- договір про проведення взаєморозрахунку за участі третього учасника - третьої особи 3 (а.с. 34-35 т. 1);

- договір про проведення взаєморозрахунку за участі третього учасника - третьої особи 2 (а.с. 32-33 т. 1);

- договір про проведення взаєморозрахунку за участі третього учасника - третьої особи 1 (а.с. 28-29 т. 1);

- договір про проведення взаєморозрахунку за участі третього учасника - третьої особи 4 (а.с. 30-31 т. 1) (далі разом по тексту - спірні договори).

В позовній заяві позивач зазначив про те, що проекти спірних договорів складені відповідно примірної форми договору, що затверджена наказом Міністерства палива та енергетики України за №54 від 01.03.2006.

На вказану пропозицію відповідач відповів листом №01/44-7361 26.06.2015 (а.с. 25-26 т. 1), в якому повідомив позивача про те, що з огляду на перебування позивача в процедурі банкрутства укладення спірних договорів встановлює індивідуальний характер погашення заборгованості та не вирішує питання погашення вимог інших (іншого) кредиторів у справі про банкрутство позивача окрім відповідача, з огляду на що повернув спірні договори не підписаними з боку відповідача.

Враховуючи відмову відповідача підписати спірні договори, позивач і звернувся до суду з цим позовом, в якому, серед іншого, заявив вимоги про зобов'язання відповідача укласти чотири спірні договори про організацію проведення взаєморозрахунків з позивачем та третіми особами 1 - 4.

В обгрнутування заявлених позовних вимог позивач зазначив про те, що відмова відповідача від укладання спірних договорів суперечить нормам Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу» та Закону України «Про захист економічної конкуренції».

Крім того, позивач зазначив про те, що ухилення від укладення спірних договорів є зловживанням позивачем своїми правами і що при недодержанні особою при здійсненні своїх прав ч.ч. 2-5 ст. 13 ЦК України суд може зобов'язати таку особу припинити зловживати своїми правами, що укладення спірних договорів по суті є звичайним механізмом виконання грошових зобов'язань, в той час як приписами чинного законодавства (ст. 193 ГК України) встановлено, що відповідач зобов'язаний вживати всіх заходів, необхідних для належного виконання ним зобов'язання враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу, що до договору між членами оптового ринку електричної енергії від 15.11.1996 відповідач як розпорядник системи розрахунків зобов'язаний дотримуватись Правил ринку та Інструкцій про порядок здійснення розрахунків та забезпечувати надійність функціонування енергосистеми, в той час як проведення розрахунку шляхом укладення спірних договорів є виконанням загальногосподарського інтересу, що полягає у забезпеченні сталого функціонування паливно-енергетичного комплексу шляхом погашення грошових зобов'язань, а відтак, відповідач зобов'язаний прийняти виконання позивача у спосіб, який прямо передбачений законодавством (тобто шляхом укладення спірних договорів - примітка суду).

Суд першої інстанції відмовив у задоволенні вказаних позовних вимог, що колегія суддів вважає вірним, однак вважає необхідним зазначити про таке.

Стаття 2 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу» встановлює, що цей Закон регулює відносини, пов'язані з проведенням комплексу заходів, спрямованих на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу. Дія цього Закону поширюється на підприємства паливно-енергетичного комплексу, а також інших учасників розрахунків, які мають або перед якими є заборгованість, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії.

У статті 1 вказаного Закону встановлено, що:

- підприємства паливно-енергетичного комплексу - гірничі підприємства (шахти, рудники, копальні, кар'єри, розрізи, збагачувальні фабрики), газодобувні підприємства, котельні, підключені до магістральних теплових мереж, а також підприємства, які на дату виникнення заборгованості мали ліцензію хоча б з одного виду діяльності: виробництва електричної енергії: передачі електричної енергії магістральними та міждержавними електричними мережами; передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами; постачання електричної енергії за регульованим тарифом; оптового постачання електричної енергії; транспортування природного газу магістральними трубопроводами; транспортування природного і нафтового газу розподільними трубопроводами; транспортування нафтопродуктів магістральними трубопроводами; постачання природного газу за регульованим тарифом;

- погашення заборгованості - заходи, спрямовані на зменшення та/або розстрочення кредиторської та дебіторської заборгованостей шляхом застосування механізмів списання, взаєморозрахунків, реструктуризації, часткової оплати на умовах, визначених цим Законом;

- учасники розрахунків - підприємства паливно-енергетичного комплексу, суб'єкти господарської діяльності, розпорядники коштів державного та місцевих бюджетів, державні цільові фонди, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державного матеріального резерву, правонаступники ліквідованих фондів, що були передбачені законодавством, розпорядник цільового галузевого фонду створення ядерно-паливного циклу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в паливно-енергетичному комплексі, які мають дебіторську або кредиторську заборгованість та здійснюють заходи щодо її погашення на умовах, визначених цим Законом.

- заборгованість - підтверджена учасниками розрахунків на розрахункову дату сума коштів, яка:

1) підлягає сплаті за товари, роботи (послуги), спожиті у процесі виробництва (видобутку), передачі (транспортування) та/або постачання енергоносіїв, відповідно до укладених договорів або з інших підстав, передбачених законом, у тому числі суми пені, штрафних та фінансових санкцій, але не сплачена;

2) є податковим боргом та підлягає сплаті, але не сплачена, до бюджетів усіх рівнів та державних цільових фондів, у тому числі ліквідованих;

3) підлягає сплаті, але не сплачена, до цільового галузевого фонду створення ядерно-паливного циклу центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики в паливно-енергетичному комплексі;

4) передбачена видатками бюджетів усіх рівнів, але не отримана суб'єктами господарської діяльності, у тому числі за пільгами та субсидіями, для сплати за спожиті енергоносії;

5) підлягає сплаті і виникла внаслідок відсутності у Державному бюджеті України минулих років видаткових статей або передбачення видатковими статтями часткового фінансування видатків для розрахунків за енергоносії, у тому числі за пільгами та субсидіями (трансфертами), спожиті підприємствами, організаціями, закладами та установами, які фінансуються з бюджетів усіх рівнів;

6) є заборгованістю казенних підприємств, у тому числі тих, які були казенними станом на 1 січня 2011 року, за зобов'язаннями з оплати електричної енергії у розмірі станом на 1 липня 2011 року, що є непогашеними на дату набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законів України з питань врегулювання заборгованості за електричну енергію».

Водночас пунктом 4-1 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» встановлено, що положення цього Закону щодо провадження у справах про банкрутство підприємств паливно-енергетичного комплексу, які беруть участь у процедурі погашення заборгованості на умовах, визначених Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», застосовуються з урахуванням особливостей, визначених Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу», до 1 січня 2016 року.

Порядок участі підприємств паливно-енергетичного комплексу у процедурі погашення заборгованості встановлений статтею 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», а статтею 4 вказаного Закону визначено особливості участі у процедурі погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу, щодо яких здійснюється провадження у справі про банкрутство.

Так ч. 7 п. 4.1 ст. 4 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу» визначено, що на період дії процедури погашення заборгованості на учасників розрахунків не поширюється мораторій на задоволення вимог кредиторів щодо сум заборгованості, які підлягають погашенню на умовах, визначених цим Законом.

Отже, Законом України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» не заборонено брати участь у процедурі погашення заборгованості, встановленій Законом України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», яким визначається порядок проведення такої процедури.

Вищевикладене вказує на помилковість посилання суду першої інстанції як на підставу для відмови у позові на те, що укладення спірних договорів встановлює індивідуальний характер погашення заборгованості та не вирішує питання погашення вимог інших (іншого) кредиторів у справі про банкрутство позивача, окрім відповідача.

Водночас колегія суддів зазначає про таке.

Згідно з п. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно на власний розсуд.

Частиною 1 ст. 179 ГК України передбачено, що майново-господарські зобов'язання, які виникають між суб'єктами господарювання або між суб'єктами господарювання і негосподарюючими суб'єктами - юридичними особами на підставі господарських договорів, є господарсько-договірними зобов'язаннями.

Укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування (ч. 3 ст. 179 ГК України).

Виходячи зі змісту п. 7.1 ст. 7 «Особливості проведення взаєморозрахунків» Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу», у разі наявності в межах заборгованості рівних сум заборгованості, що підтверджені за встановленим порядком, дозволяється проведення взаєморозрахунків.

Порядок проведення взаєморозрахунків встановлюється Кабінетом Міністрів України (п. 7.8. ст. 7 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу»).

22.02.2006 Кабінетом Міністрів України прийнято постанову «Про затвердження Порядку проведення взаєморозрахунків з погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу та інших учасників розрахунку» №192.

Порядок проведення взаєморозрахунків регулює також постанова Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку підтвердження заборгованості, що виникла внаслідок неповних розрахунків за енергоносії» №191 від 22.02.2006.

Колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про те, що жоден із вищезазначених нормативно-правових актів не містить норм, відповідно до яких у відповідача існує обов'язок укласти договори про організацію проведення взаєморозрахунків з будь-яким контрагентом, що є учасником процедури погашення заборгованості підприємств паливно-енергетичного комплексу.

Також спірні договори не підпадають під визначені ГК України господарські договори що є обов'язковими до укладення.

Статтею 3 ЦК України передбачено, що однією з загальних засад цивільного законодавства є свобода договору.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно з ч. 2 ст. 14 ЦК України, особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов'язковим для неї.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що, враховуючи, що укладення спірних договорів не є обов'язковим, зобов'язання відповідача вчинити дії щодо примусового укладення спірних договорів є порушенням положень чинного законодавства.

Вказаного висновку не спростовують посилання позивача на те, що ухилення від укладення спірних договорів є зловживанням відповідачем своїми правами, що укладення спірних договорів по суті є звичайним механізмом виконання грошових зобов'язань, в той час як приписами чинного законодавства (ст. 193 ГК України) встановлено, що відповідач зобов'язаний вживати всіх заходів, необхідних для належного виконання ним зобов'язання враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу, що відповідно до договору між членами оптового ринку електричної енергії від 15.11.1996 відповідач як розпорядник системи розрахунків зобов'язаний дотримуватись Правил ринку та Інструкцій про порядок здійснення розрахунків та забезпечувати надійність функціонування енергосистеми, в той час як проведення розрахунку шляхом укладення спірних договорів є виконанням загальногосподарського інтересу, що полягає у забезпеченні сталого функціонування паливно-енергетичного комплексу шляхом погашення грошових зобов'язань, а відтак, відповідач зобов'язаний прийняти виконання позивача у спосіб, який прямо передбачений законодавством (тобто шляхом укладення спірних договорів - примітка суду).

При цьому колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не взяв до уваги, що згідно з п. 3.4. ст. 3 Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливо-енергетичного комплексу» процедура погашення заборгованості підприємствами паливно-енергетичного комплексу діє до 01.09.2015, крім державного підприємства «Національна атомна енергогенеруюча компанія «Енергоатом», що має стратегічне значення для енергетичної безпеки держави, для якого процедура погашення заборгованості діє до 01.01.2016.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог позивача про зобов'язання відповідача укласти чотири договори про організацію проведення взаєморозрахунків з позивачем та третіми особами 1 - 4 відповідно та відмовив у їх задоволенні. Рішення суду першої інстанції в цій частині залишається без змін.

Щодо позовних вимог про зобов'язання відповідача укласти акт датою 04.06.2015 про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2013) та не погашена станом на 01.05.2015, слід зазначити таке.

Позивачем до матеріалів справи додано копію Акта про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2013) та не погашена станом на 01.05.2015 (а.с. 37 т. 1), який позивач і просить зобов'язати відповідача підписати.

За своєю правовою природою вказаний акт є актом звірки взаємних розрахунків, який, в свою чергу, не є а ні первинним документом, який фіксує факти здійснення господарських операцій в розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», а ні підставою для виникнення у сторін будь-яких прав та обов'язків.

Акт звірки взаємних розрахунків є зведеним обліковим документом, який відображає загальну суму заборгованості, та фіксує стан розрахунків між сторонами, але сам по собі не породжує будь-яких прав та обов'язків сторін, в той час як зобов'язання сторін підтверджуються первинними документами, договором, накладними, рахунками тощо.

За таких обставин підписання відповідачем зазначеного документи жодним чином не впливає на його права та обов'язки щодо позивача, а, відповідно, відмова у його підписанні не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача.

Статтею 1 ГПК України встановлено, що підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

За таких обставин та враховуючи, що задоволення зазначених позовних вимог не призводить до відновлення прав та охоронюваних законом інтересів позивача, у задоволенні позовних вимог про зобов'язання відповідача укласти акт датою 04.06.2015 про наявність та розмір заборгованості, що виникла на розрахункову дату (01.01.2013) та не погашена станом на 01.05.2015, слід відмовити.

Отже, фактично, незважаючи не те, що судом першої інстанції не розглянуто по суту одну з позовних вимог, резолютивна частина рішенням Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі №910/21508/15, згідно з якою у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю, є вірною.

З огляду на підстави відмови у позові, а саме на те, що укладення спірних договорів не є для відповідача обов'язковим, клопотання позивача про витребування у відповідача додаткових доказів, а саме положення про порядок укладення та реєстрації договорів про організацію проведення взаєморозрахунку та інформації про факти укладення договорів, а також надати копії договорів, укладених позивачем на підставі Закону України «Про заходи, спрямовані на забезпечення сталого функціонування підприємств паливно-енергетичного комплексу» з учасниками розрахунків, відносно яких здійснювалось провадження справи про банкрутство, за весь час дії цього закону, задоволенню не підлягає, оскільки вказані документальні докази вищевикладеної підстави для відмови у позові не спростовують і на вирішення спору сторін по суті не впливають.

Відмовляючи у задоволення клопотання позивача про перенесення розгляду справи для надання йому часу для отримання постанови Київського апеляційного господарського суду у справі № 925/393/16 від 06.09.2016, колегія суддів виходить з того, що текст вказаної постанови є загальновідомою інформацією та міститься у Єдиному державному реєстрі судових рішень, а відтак, колегія суддів має змогу ознайомиться із вказаною постановою.

Водночас, дослідивши зміст вказаної постанови, колегія суддів вважає позицію позивача щодо встановлення у вказаній постанові фактів, які впливають на вирішення спору сторін у справі № 910/21508/15, помилковою.

Враховуючи вищевикладене, апеляційна скарга Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» задоволенню не підлягає, рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/21508/15 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи, підстав для його скасування не вбачається.

Судові витрати на подачу апеляційної скарги, відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України, покладаються на Публічне акціонерне товариство «Черкасиобленерго».

Керуючись ст. 99, ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства «Черкасиобленерго» на рішення Господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/21508/15 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 02.12.2015 у справі № 910/21508/15 залишити без змін.

3. Повернути до Господарського суду міста Києва матеріали справи № 910/21508/15.

Головуючий суддя Н.Ф. Калатай

Судді Л.М. Ропій

В.І. Рябуха