КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2016 р. Справа№ 910/8308/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко А.І.

суддів: Михальської Ю.Б.

Отрюха Б.В.

За участю представників сторін:

від позивача: Сергутін В. А. - представник

від відповідача: Мартинюк С.М. - представник

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування"

на рішення

Господарського суду м. Києва

від 21.06.2016р.

у справі № 910/8308/16 ( суддя Т.М. Ващенко)

за позовом Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Страхування"

про стягнення 8 326, 50 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 21.06.16р. у справі № 910/8308/16 позовні вимоги задоволено повністю, стягнуто з Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" на користь Товариства з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" 8 326 грн. 50 коп. страхового відшкодування, 1 378 грн. 00 коп. - судового збору.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, просить рішення Господарського суду м. Києва скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на порушення місцевим судом норм матеріального права, яке виразилось у неправильному визначенні характеру спірних правовідносин, а також не враховано норми ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

В обґрунтування апеляційної скарги апелянт посилається на те, що місцевий суд приймаючи рішення по суті спору не звернув увагу на те, що на підставі Полісу №АІ/7393823 у страховика не виникає обов'язок з відшкодування різниці між вартістю відновлювального ремонту автомобіля без врахуванням зносу та вартістю відновлювального ремонту ТЗ з вирахуваним зносом в порядку ст. 29 Закону України «Про обов»язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Апелянт зазначає, що суму 8 326, 50 грн. позивач має право отримати безпосередньо від заподіювача шкоди - ОСОБА_4 відповідно до ст. 1194 ЦК України.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши наявні матеріали справи у повному обсязі, перевіривши повноту встановлення обставин справи та їх юридичну оцінку, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія встановила наступне.

27.01.15. між Товариством з додатковою відповідальністю "Страхова компанія "Альфа-Гарант" (страховик за договором) та ОСОБА_5 (страхувальник за договором) було укладено договір добровільного страхування наземного транспортного засобу, що не є предметом застави № 06-CR/02-207-00238, відповідно до якого позивач прийняв під страховий захист автомобіль марки Volkswagen, д.р.н. НОМЕР_1.

20.08.15. внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, що сталась в м. Києві по вул. Центральній на перехресті з вул. Садова,162, автомобіль марки Volkswagen, д.р.н. НОМЕР_1 отримав механічні пошкодження, що підтверджується довідкою про пошкодження транспортних засобів управління патрульної служби МВС України в м. Києві та Довідкою № 70926178 про ДТП.

Зазначена дорожньо-транспортна пригода сталась внаслідок порушення водієм автомобіля марки Nissan, д.р.н. НОМЕР_2 ОСОБА_4 вимог п. 16.11 Правил дорожнього руху України, що встановлено постановою Дарницького районного суду міста Києва від 16.12.15. в адміністративній справі № 753/22136/15-п.

Згідно звіту № 14139 від 01.09.15. вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу автомобіля марки Volkswagen, д.р.н. НОМЕР_1 внаслідок його пошкодження в ДТП, що мало місце 20.08.15, складає 23 293,00 грн.

Відповідно до рахунку-фактури № 00564 від 01.09.15. та акту виконаних робіт № 00358 від 29.09.15 вартість ремонту вказаного транспортного засобу внаслідок його пошкодження в ДТП, що мало місце 20.08.15, визначено в розмірі 23 120,00 грн.

На підставі страхового акту № СТ/15/0220 від 04.09.15. позивач, виконуючи свої зобов'язання за договором добровільного страхування, сплатив суму страхового відшкодування у розмірі 21 970,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 14590 від 04.09.15.

Із полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/7393823 вбачається, що транспортний засіб - автомобіль марки Nissan, д.р.н. НОМЕР_2, яким спричинено ДТП, застрахований у Товариства з обмеженою відповідальністю "Експрес Страхування".

Джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч.1,2 ст. 1187 ЦК України).

Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення (п.1,3 ч.1 ст.1188 ЦК України).

Виходячи із змісту вищевказаних норм у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина ОСОБА_4., яка керувала автомобілем марки Nissan, д.р.н. НОМЕР_2, встановлена постановою Дарницького районного суду міста Києва від 16.12.15. в адміністративній справі № 753/22136/15-п.

У відповідності до положень ст. 979 ЦК України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Відповідно до статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України "Про страхування" до позивача перейшло у межах фактично здійсненої страхової виплати право вимоги, яке страхувальник має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними діями майну особи відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі ст. 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Як передбачено п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (у редакції станом на момент скоєння ДТП), при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Отже, виходячи з аналізу зазначених норм, до позивача у межах фактичних витрат і суми страхового відшкодування потерпілій особі перейшло право зворотної вимоги до особи, відповідальної за цими вимогами - до відповідача.

Відповідно до ст. 12.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Розмір франшизи, тобто суми, на яку зменшується страхове відшкодування за шкоду, заподіяну майну потерпілих, встановленої полісом № АІ/7393823, становить 0,00 грн., ліміт за шкоду майну 50 000,00 грн.

Позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою № 6174 від 12.11.2014р. на суму 21 970,00 грн.

Відповідач в добровільному порядку страхове відшкодування в порядку регресу позивачу сплатив частково на суму 13643, 50 грн., частину страхового відшкодування у розмірі 8 326, 50 не сплатив.

Відповідно до п. 36.2 ст. 36 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов'язаний: у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його. Якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Якщо у зв'язку з відсутністю документів, що підтверджують розмір заявленої шкоди, страховик (МТСБУ) не може оцінити її загальний розмір, виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється у розмірі шкоди, оціненої страховиком (МТСБУ). Страховик має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Згідно з листом Верховного Суду України від 19.07.11 "Судова практика розгляду цивільних справ, що виникають з договорів страхування", визначаючи розмір заподіяної шкоди при страхуванні наземного транспорту, суди у разі виникнення спору щодо визначення розміру заподіяної шкоди, як правило, виходять із фактичної (реальної) суми, встановленої висновком судової автотоварозначної експертизи, або відповідними документами станції технічного обслуговування, на якій проводився ремонт автомобіля.

Таким чином, нормами законодавства про страхування та договором страхування, укладеним між позивачем та страхувальником, не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування визначати розмір страхового відшкодування з урахуванням виключно звіту суб'єкта оціночної діяльності. Таким чином визначення позивачем розміру страхового відшкодування на підставі рахунку № 141 від 15.04.15. є правомірним.

Аналогічної правової позиції дотримується Вищий господарський суд України викладеною в постановах від 21.01.14. у справі № 910/11450/13, від 23.08.11. у справі № 42/92, від 15.01.13. у справі № 5011-72/9778-2012, від 30.01.13. у справі №5011-35/11156-2012, від 13.05.13. у справі № 5011-50/17051-2012, від 30.07.13. у справі № 910/3655/13.

Крім того, жодних заперечень чи скарг від страхувальника не надходило, отже сума, визначена позивачем, була прийнята та погоджена страхувальником.

Відповідно до приписів статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Підставою виплати страхового відшкодування є страховий випадок, тобто дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої відбулось пошкодження майна, із володінням та користуванням якого пов'язані майнові інтереси страхувальника, що є об'єктом майнового страхування за укладеним з страховиком договором.

Як відзначалось судом, з наведених приписів законодавства вбачається, що позивач, як страховик, отримує право вимоги потерпілої особи після виплати останній страхового відшкодування і таке право переходить до нього саме в обсягах фактично понесених витрат, а сума його фактичних витрат на страхове відшкодування за страховим актом № СТ/15/0220 від 04.09.15. склала 21 970,00 грн.

Статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Проте здійснення позивачем виплати страхового відшкодування на користь страхувальника в сумі без врахування фізичного зносу не суперечить приписам статті 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", оскільки вказаний Закон не поширюється на правовідносини, що виникли за Договором, а Закон України "Про страхування" відповідних застережень не містить. Адже з приписів вказаних норм Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" вбачається, що обов'язки, пов'язані з оцінкою шкоди, не стосуються позивача (страховика за договором добровільного страхування майна), дії якого не регулюються цим Законом, а тому в даному випадку відсутні правові підстави перекладати на позивача обов'язки відповідача, який є страховиком за полісом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів.

Аналогічну правову позицію викладено в постанові Вищого господарського суду України від 14.09.15. у справі № 910/7462/15-г.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної в постанові від 28.08.12. № 23/279, виходячи з положень ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України "Про страхування", страховик отримує право вимоги потерпілої особи, яке може бути реалізовано шляхом подання відповідного позову після виплати останній страхового відшкодування, та не зобов'язаний звертатися безпосередньо до особи, відповідальної за заподіяний збиток, або до особи, у якої застраховано її цивільно-правову відповідальність, з вимогою виплати матеріального відшкодування.

На підставі вищевикладеного колегія приходить до висновку, що вимоги позивача про відшкодування відповідачем шкоди в порядку регресу у розмірі 8 326,50 грн. є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 43 ГПК України Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному та повному і об»єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Статтями 33, 34 ГПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Колегія не приймає до уваги доводи апеляційної скарги, оскільки апелянтом не надано суду доказів, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог, а доводи, викладені в апеляційній скарзі, не можуть бути підставою для скасування рішення місцевого господарського суду.

Оцінюючи вищенаведені обставини, колегія приходить до висновку, що рішення Господарського суду м. Києва обґрунтоване, відповідає обставинам справи і чинному законодавству, а отже, підстав для його скасування не вбачається, у зв'язку з чим апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103,105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з додатковою відповідальністю "Експрес Страхування" на рішення Господарського суду м. Києва від 21.06.2016р. у справі № 910/8308/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду м. Києва від 21.06.2016р. у справі № 910/8308/16 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/8308/16 повернути до Господарського суду м. Києва

Головуючий суддя А.І. Тищенко

Судді Ю.Б. Михальська

Б.В. Отрюх