ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

13.09.16р. Справа № 904/6079/16

За позовом Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, м. Синельникове, Дніпропетровська область

до відповідача-1: Відділу освіти Синельниківської районної державної адміністрації, м. Синельникове, Дніпропетровська область

відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Варварівка, Дніпропетровська область

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: Синельниківська районна рада Дніпропетровської області, м. Синельникове, Дніпропетровська область

про визнання договору недійсним та зобов'язання вчинити певні дії

Суддя Золотарьова Я.С.

Представники:

від позивача: Прокурор Шустова В.А. (довіреність №08-941вих15 від 10.12.2015р.)

від відповідача-1: Ігнатіаді С.І (представник за дов. №1 від 08.03.16)

від відповідача-2: ОСОБА_1

від третьої особи: Кльосов М.М. (представник за дов. №б/ від б/д)

СУТЬ СПОРУ:

Синельниківська місцева прокуратура Дніпропетровської області звернулась до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача-1: Відділу освіти Синельниківської районної державної адміністрації та відповідача-2: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 про:

- Визнання недійсним договору оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад Синельниківського району №225 від 28.09.2015 укладеного між Відділом освіти Синельниківської районної державної адміністрації та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 про надання у строкове платне користування нерухомого майна загальною площею 43,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 17080,00 грн., що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Синельниківського району.

- Зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 звільнити нежитлове приміщення загальною площею 43,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, вартістю 17080,00 грн., що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Синельниківського району.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на те, що Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (орендар) орендує частину нежитлового приміщення шкільного інтернату для розміщення магазину по торгівлі товарами промислової та господарчої групи, що не є навчально-виховним процесом, який може здійснюватися у навчальному закладі в тому числі в позаурочний та позанавчальний час, тобто оренда майна здійснюється для цілей не пов'язаних із навчанням та вихованням дітей. Заявлені прокурором позовні вимоги ґрунтуються на порушенні відповідачами вимог чинного законодавства під час укладення спірного договору оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад Синельниківського району №225 від 28.09.2015.

Прокурор, посилаючись на положення ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту", ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" зазначає про наявність підстав для визнання договору оренди №225 від 28.09.2015 недійсним згідно з ч. 1 ст. 203, ч. 1,3 ст. 215 Цивільного кодексу України.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 26.07.2016 порушено провадження та призначено справу до розгляду у судовому засіданні на 08.08.2016.

08.08.2016 відповідач-1 подав заперечення на позовну заяву, в яких просив суд повернути позовну заяву Синельниківської місцевої прокуратури Дніпропетровської області без розгляду, в зв'язку з невиконанням позивачем вимог ст. 56 ГПК України, в частині направлення на адресу відповідача-1 копії позовної заяви та доданих до неї документів листом з описом вкладення.

Суд, дослідивши матеріали справи, вважає посилання відповідача-1 стосовно невиконання прокурором вимог ст. 56 ГПК України необґрунтованими та безпідставними, оскільки в матеріалах справи міститься оригінал опису вкладення від 18.07.2016 та копія фіскального чеку пошти про направлення копії позовної заяви з додатками на адресу відповідача-1 (а.с.8-9).

Представник третьої особи в судовому засіданні подав письмові пояснення у справі, в яких зазначив, що надаючи дозвіл відповідачу-1 щодо продовження орендних відносин шляхом укладення нового договору оренди частини будівлі колишнього інтернату Варварівської середньої загальноосвітньої школи площею 43,2 кв.м, Синельниківська районна рада Дніпропетровської області керувалась Положенням про порядок передачі в оренду нерухомого майна, що належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Синельниківського району, затвердженого рішенням сесії районної ради від 07.09.2011 №152-8/VI, а також п.п.2 п. 8 Переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності, затвердженого Постановою КМУ від 27.08.2010 №796 (а.с.47-48).

У межах строків встановлених ст. 69 ГПК України, розгляд справи відкладався з 08.08.2016 на 30.08.2016.

30.08.2016 відповідач-1 подав через канцелярію суду заперечення на позовну заяву, в яких заперечував проти позову, зазначив, що приміщення, яке здане в оренду, відповідно до договору №225 від 28.09.2015, що значиться за технічною документацією, як приміщення інтернату, не використовується як заклад освіти з 1984 року, про що свідчить довідка Варварівської сільської ради. Відповідач-1 зазначив, що у 1983 році у селі Варварівка була побудована нова середня загальноосвітня школа, що знаходиться у АДРЕСА_2. Вказана будівля знаходиться на відстані майже 300 метрів від будівлі, яка здана в оренду, тобто на організацію навчально-виховного процесу це не має впливу. Спірна будівля здається в оренду з 2009 року, всі обов'язки зазначені у договорі орендар виконує добросовісно, нарікань з боку орендодавця немає. Крім того відповідач-1 зазначає, що відповідно до звіту незалежного експерта від 12.03.2009, будівля непридатна для організації в ній навчально-виховного процесу (а.с.57-63).

Позивач (прокурор) в судовому засіданні подав письмові пояснення, в яких вказав, що позов було подано прокурором на підставі ч. 3 ст. 2 ГПК України та ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», в зв'язку з відсутністю повноваженого державного органу на захист інтересів держави у даних спірних правовідносинах, оскільки даний спір виник не в зв'язку з порушенням права Синельниківською районною радою, як суб'єкта управління об'єктами освіти, а у зв'язку з порушенням публічного державного інтересу, який полягає у дотриманні правового режиму використання об'єктів освіти. Прокурор зазначає, що уданому випадку порушником інтересів держави є, в першу чергу, Синельниківська районна рада (а.с.64-66).

У межах строків встановлених ст. 69 ГПК України, в судовому засіданні оголошувалась перерва з 30.08.2016 на 13.09.2016.

13.09.2016 прокурор, подав клопотання про долучення документів до матеріалів справи. В судовому засіданні прокурор усно зазначив, що прокуратурою фактично не здійснювався вихід для огляду об'єкту оренди за спірним договором, а проводилась лише документальна перевірка. Отже, підставою для подання цього позову були наявні у прокуратури документи щодо цільового призначення спірного об'єкту оренди.

Представники відповідачів-1,2 та третьої особи заперечували проти позовних вимог прокурора у повному обсязі, просили суд у задоволенні позову відмовити.

Згідно зі статтею 85 Господарського процесуального кодексу України у судовому засіданні 13.09.2016 було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників позивача, відповідачів-1,2 та третьої особи, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

Звертаючись з позовом до суду, прокурор зазначив, що відповідно до ст. 19 Конституції України , ч. 3 ст. 24, підпункту «б» пункту 2 ст. 32, п. 19 ч.1 ст. 43, ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», ст. 5 Закону України «Про освіту» районні та обласні ради від імені територіальних громад сіл, селищ, міст здійснюють управління об'єктами їхньої спільної власності, що задовольняють спільні потреби територіальних громад. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об'єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об'єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об'єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду.

З посиланням на ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор вважає, що по даній справі він повинен виступати як позивач, оскільки Синельниківська районна рада здійснює свої повноваження в порушення інтересів держави.

Натомість, така позиція прокурора не узгоджується з нормами господарського процесуального кодексу України.

Так, відповідно до ст. 29 ГПК України, прокурор бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, порушену за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду для представництва інтересів громадянина або держави.

У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі прийняття господарським судом позовної заяви, поданої прокурором в інтересах держави, в якій зазначено про відсутність органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, або про відсутність у такого органу повноважень щодо звернення до господарського суду, прокурор набуває статусу позивача. Для участі у справі, провадження в якій уже порушено, прокурор подає до господарського суду відповідну заяву.

Прокурор, який бере участь у справі, несе обов'язки і користується правами сторони, крім права на укладення мирової угоди (ч. 4 ст. 29 ГПК України).

Аналіз зазначених норм дозволяє дійти такого висновку: прокурор звертається до суду в інтересах держави, а не в інтересах органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах. Відповідно, прокурор стає позивачем по справі не тоді, коли відповідний орган використовує надані йому повноваження всупереч інтересам держави, а тоді, коли такий орган взагалі відсутній, або у нього відсутні повноваження звернутись до суду. При цьому користуючись правами сторони, прокурор не у будь-якому випадку є цією стороною, тобто позивачем.

Не суперечить цьому й норми ст. 23 Закону України «Про прокуратуру».

Так вказаною статтею встановлено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Прокурор зобов'язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це відповідного суб'єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу.

У п. 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Прокурор, звертаючись до господарського суду із заявою про визнання правочину недійсним, виступає позивачем або зазначає у ній позивачем державний чи інший орган або установу, організацію, уповноважені здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах, наприклад, управляти майном, що є предметом цього правочину, і визначає відповідачами, як правило, сторони за правочином (договором). Виняток можуть становити випадки, коли однією з сторін є названий орган (установа, організація); у такому разі відповідачем визначається друга сторона.

Таким чином, у даній справі позивачем повинен бути орган уповноважений здійснювати відповідні функції держави у спірних правовідносинах. Відповідно прокурор є неналежним позивачем. Належним позивачем (і у випадку звернення з позовом прокурора) є Синельниківська районна рада.

Така позиція підтверджується й судовою практикою, а саме: Постановою Вищого господарського суду України від 27.07.2016 у справі №910/18350/15 та Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016 у справі №923/821/15.

Що стосується суті позовних вимог, суд зазначає наступне:

Відповідно до положення про порядок передачі в оренду нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ Синельниківського району, затвердженого рішенням районної ради від 07.09.2011 №152-8/VI, районна рада Синельниківського району надала дозвіл щодо укладання Відділом освіти Синельниківської районної державної адміністрації договору оренди нежитлових приміщень площею 43,2 кв.м., що знаходиться в будівлі колишнього інтернату комунального закладу освіти Варварівської середньої загальноосвітньої школи, розташованої за адресою: АДРЕСА_1, з метою використання приміщень для розміщення магазину промислових та господарських товарів (а.с.32).

28.09.2015 між Відділом освіти Синельниківської районної державної адміністрації (відповідач-1 - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач-2 - орендар) було укладено договір оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад Синельниківського району №225 (а.с.14-16).

Відповідно до п. 1.1. договору, з метою ефективного використання комунального майна орендодавець передає, а орендар приймає у строкове платне користування нерухоме майно, далі-об'єкт оренди, для відкриття магазину для торгівлі товарами промислової та господарської групи.

Об'єктом оренди є: нерухоме майно (цілісний майновий комплекс, будівля, споруда приміщення) загальною площею 43,2 кв.м., розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (п. 2.1. договору).

Пунктом 2.2. договору встановлено, що вартість об'єкта оренди згідно зі звітом про експертну оцінку нерухомого майна станом на 20 липня 2005 року становить 17080,00 грн.

Відповідно до п. 2.3. договору, опис технічного стану об'єкта оренди на дату передачі його орендареві, його склад зазначається в акті приймання-передачі об'єкта оренда, що є невід'ємною частиною цього договору.

Об'єкт оренди належить до спільної власності територіальних громад сіл, селищ Синельниківського району (п. 2.4. договору).

Відповідно до п. 2.1. розділу 2 «Орендна плата» договору, за користування об'єктом оренди орендар сплачує орендодавцю орендну плату, розрахунок якої здійснюється згідно з чинним законодавством.

Пунктом 5.2.1 договору встановлено, що орендар зобов'язаний використовувати об'єкт оренди відповідно до його цільового призначення та умов цього договору.

28.09.2015 між Відділом освіти Синельниківської районної державної адміністрації (відповідач-1 - орендодавець) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (відповідач-2 - орендар) було складено акт приймання-передачі майна, відповідно до якого відповідач-1 передав, а відповідач-2 прийняв згідно з договором №225 від 28.09.2015 частину приміщення загальною площею 43,2 кв.м., розташованого за адресою: АДРЕСА_1, для відкриття магазину по торгівля товарами промислової та господарчої групи. У акті зазначено, що приміщення об'єкту оренди знаходиться у приміщенні шкільного інтернату, яке давно не експлуатується. Від приміщення відключені інженерні комунікації, відділка приміщень має значний знос та потребує проведення відновлювальних робіт (а.с.17).

Звертаючись до господарського суду з позовом про визнання договору оренди недійсним прокурор зазначає, що відповідач-2 орендує частину нежитлового приміщення шкільного інтернату, водночас оренда майна здійснюється для цілей не пов'язаних із навчанням та вихованням дітей, що і є причиною виникнення спору.

Приймаючи рішення господарський суд виходив з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у ст. 11 ЦК України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать (ст. 174 ГК України).

Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України).

Ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ч. 1 п. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 ГК України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими ЦК з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 ЦК України).

Особи, визначені ст. 1 ГПК України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Частиною першою статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину - є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 ЦК України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

У п. 2.1 Постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

Відповідно до ст. 2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Суд, розглянувши умови спірного договору дійшов висновку, що під час укладення договору оренди №225 від 28.09.2015 сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна.

Як вже зазначено вище, 28.09.2015 у встановленому договором порядку майно, яке є предметом договору, було передано відповідачеві в користування, про що складено акт приймання - передачі майна.

Судом встановлено, що Синельниківська районна рада, надала дозвіл на укладення договору оренди нежитлового приміщення у будівлі колишнього шкільного інтернату, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.32).

Суд зазначає, що в розумінні діючих правових норм до об'єктів освіти, зокрема, відносяться навчальні заклади.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Відповідно до ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту" об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням.

Частиною 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 року за N796 "Про завердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

Таким чином, законодавець чітко визначив порядок та умови, за наявності яких можливе передання в оренду майна навчальних закладів, коли це не буде порушувати, зокрема, вимоги ч. 5 ст. 63 Закону України "Про освіту".

Як встановлено судом, на час передачі спірних приміщень в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались. Приміщення інтернату (об'єкт оренди за спірним договором), не використовується як заклад освіти з 1984 року, про що свідчить довідка Варварівської сільської ради (а.с.60).

З наявного в матеріалах справи оціночного акту №1 (а.с.25) вбачається, що у приміщенні, яке є об'єктом оренди, відсутні комунікації, які необхідні для експлуатації даного приміщення у навчально-виховних цілях та його опалення у осінньо - зимовий період, зокрема, відсутні теплопостачання, водопровід, каналізація, гаряче водопостачання, газопостачання, вентиляція та котельня.

Відповідно до рішення засідання комітету сільської ради №10 від 24.02.2004 виконком сільської ради вирішив присвоїти приміщенню старої будівлі школи, адресу : АДРЕСА_1. Також, відповідно до довідки, виданої виконавчим комітетом Варварівської сільської ради Синельниківського району, за приміщенням старої будівлі школи, числиться земельна ділянка площею 150 кв. м. (а.с. 30).

Крім того, відповідно до висновку про незалежну оцінку ринкової вартості майна за адресою АДРЕСА_1, від 12.03.2009, фізичний знос об'єкту оренди складає 41% (а.с.61-63), що за описом становища майна унеможливлює використання цього приміщення у навчально-виховному процесі.

Суд зазначає, що матеріали справи не містять доказів на підтвердження доводів прокурора про те, що приміщення використовується як навчальний заклад.

Отже, зважаючи на відсутність можливості використання спірного приміщення в учбових цілей та/або відсутності порушення укладенням спірного договору учбового процесу, факт якого не спростовано прокурором, суд дійшов висновку, що договір оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад Синельниківського району №225 від 28.09.2015 відповідає вимогам Закону України "Про оренду державного та комунального майна, Закону України "Про освіту", у зв'язку з чим відсутні підстави для визнання такого договору недійсним.

Що стосується вимог прокурора про зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 звільнити нежитлове приміщення суд зазначає, що дані вимоги є похідними від вимоги про визнання недійсним договору оренди.

Оскільки суд дійшов висновку про відмову в задоволенні заявленої вимоги прокурора про визнання договору оренди №225 від 28.09.2015 недійсним, вимога прокурора про зобов'язання Фізичну особу-підприємця ОСОБА_1 звільнити нежитлове приміщення також не підлягає задоволенню.

Згідно з ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України визначено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищенаведене, позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відповідно до цього суд вважає в задоволенні позовних вимог щодо визнання недійсним договору оренди нерухомого майна спільної власності територіальних громад Синельниківського району №225 від 28.09.2015, зобов'язання звільнити орендоване приміщення - відмовити.

Згідно зі ст. 49 ГПК України судові витрати у справі покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 4, 32, 33, 36, 43, 49, 82-85, Господарського процесуального кодексу України, господарський суд -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Рішення суду може бути оскаржено протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Дніпропетровського апеляційного господарського суду через господарський суд Дніпропетровської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 19.09.2016

Суддя Я.С. Золотарьова