ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

07.09.16р. Справа № 904/6252/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-фінансова компанія "БІЗНЕС-МОДУЛЬ", м. Кам'янське

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "ЕНЕРГО-ІНВЕСТ", м. Дніпро

про стягнення штрафних санкцій

Суддя Мартинюк С.В.

Представники:

від позивача: ОСОБА_1, дов. від 07.12.2015 року, представник;

від відповідача: ОСОБА_2 - представник, довіреність №007 від 01.02.2016 року

СУТЬ СПОРУ:

Товариство з обмеженою відповідальністю виробничо-фінансова компанія "БІЗНЕС-МОДУЛЬ", м. Кам'янське звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "ЕНЕРГО-ІНВЕСТ", м. Дніпро про стягнення 3% річних в розмірі 23731,83 грн. на 118648,52 грн. інфляційних.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2016 року по справі №904/10176/15 присуджено до стягнення з відповідача суму основного боргу в розмірі 1480704 грн., 3 % річних в розмірі 24314,82 грн., пеню в розмірі 260293,34 грн. та інфляційні в розмірі 32 452,67 грн. Рішення господарського суду виконано в повному обсязі 18.05.2016 року, а відтак позивачем нараховано та заявлено до стягнення 3% річних в розмірі 23731,83 грн. за період з 06.11.2015 року по 18.05.2016 року та інфляційні в розмірі 118648,52 грн. за період листопад 2015 року - травень 2016 року.

Відповідач надав відзив на позов, в задоволенні позовних вимог просить відмовити, з посиланням на те, що рішення господарського суду фактично виконано в повному обсязі 06.05.2016 року, а відтак відсутні підстави для нарахування 3% річних та інфляційних в заявлені позивачем строки.

В судовому засіданні оголошувалась перерва з 05.09.2016 року до 07.09.2016 року.

Клопотання про здійснення технічної фіксації судового процесу не заявлялось.

Відповідно до ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, в судовому засіданні 07.09.2016року оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін дослідивши надані докази, господарський суд, -

ВСТАНОВИВ:

29.10.2014 року між Товариством з обмеженою відповідальністю виробничо-фінансова компанія "Бізнес-Модуль" (далі - Постачальник, Позивач) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "Енерго-Інвест" (далі - Покупець, Відповідач) укладено договір поставки № 3614 (далі - Договір).

Рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 09.02.2016 року по справі № 904/10176/15 задоволені позовні вимоги ТОВ ВФК «Бізнес-Модуль», відповідно до якого присуджено до стягнення з ТОВ «ПІК «Енерго-Інвест» суму основного боргу у розмірі 1 480 704,00 грн., пеню у сумі 260 293,34 грн., 3% річних в розмірі 24314,82грн. за період прострочення виконання грошового зобов'язання з 05.05.2015 по 05.11.2015, інфляційні витрати у сумі 32 452,67 грн. за період прострочення травень -жовтень 2015 року та судовий збір в сумі 26 966.47 грн.

Рішення суду було виконано 18.05.2016 року, що підтверджується платіжним дору ченням №1442_51022 від 13.05.2016 згідно якого 18.05.2016 року Жовтневий ВДВС м.Дніпропетровськ ГТУЮ перерахував стягнуті з ТОВ «ПІК «Енерго-інвест» на виконання рішення господарського суду на користь ТОВ ВФК «Бізнес-Модуль» грошові кошти у сумі 1 824 731,30 грн.

Згідно ч. 2 ст. 35 ГПК України факти, встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори), за винятком встановлених рішенням третейського суду, під час розгляду однієї справи, не доводяться знову при вирішенні інших спорів, в яких беруть участь ті самі сторони.

Таким чином, факт постачання позивачем відповідачу продукції за вказаним договором не потребує повторного доведення, зокрема і не потребує повторному доведенню факт прострочення виконання зобов'язання Відповідачем за даним договором.

Відповідно до статті 202 ГК України господарське зобов'язання припиняється: виконанням, проведеним належним чином; зарахуванням зустрічної однорідної вимоги або страхового зобов'язання; у разі поєднання управненої та зобов'язаної сторін в одній особі; за згодою сторін; через неможливість виконання та в інших випадках, передбачених цим Кодексом або іншими законами. Господарське зобов'язання припиняється також у разі його розірвання або визнання недійсним за рішенням суду. До відносин щодо припинення господарських зобов'язань застосовуються відповідні положення ЦК України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно з частиною першою статті 598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, зокрема, виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 цього Кодексу).

Отже, чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з прийняттям судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань боржника та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків (див. постанову Вищого господарського суду України від 31.08.2011 № 16/587-22/430 та Інформаційний лист ВГСУ від 17.07.2012 № 01-06/928/2012).

Особливу увагу суду звертаємо на постанову пленуму ВСГУ від 17.12.13 №14 «Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань» (далі - Постанова пленуму).

Так, згідно п. 7.1 Постанови пленуму 7.1. за відсутності інших підстав припинення зобов'язання, передбачених договором або законом, зобов'язання, в тому числі й грошове, припиняється його виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Саме лише прийняття господарським судом рішення про задоволення вимог кредитора, якщо таке рішення не виконано в установленому законом порядку, не припиняє зобов'язальних відносин сторін і не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум.

Отже, якщо судове рішення про стягнення з боржника коштів фактично не виконано, кредитор вправі вимагати стягнення з нього в судовому порядку сум інфляційних нарахувань та процентів річних аж до повного виконання грошового зобов'язання.

Однак водночас слід мати на увазі, що у разі коли судовим рішенням з боржника стягнуто суму неустойки (штрафу, пені), то правова природа відповідної заборгованості саме як неустойки у зв'язку з прийняттям такого рішення залишається незмінною, і тому на неї в силу припису частини другої статті 550 ЦК України проценти не нараховуються. При цьому обов'язок сплатити суму неустойки (штрафу, пені) за невиконання зобов'язання не є зобов'язанням в розумінні положень частини першої статті 509 ЦК, а отже відсутні підстави і для застосування до цих правовідносин статті 625 ЦК України.

Згідно ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три відсотки річних з простроченої суми, якщо законом або договором не встановлений інший розмір відсотків.

Враховуючи вищевикладене, позивачем нараховано відповідачу 3% річних в розмірі 23731,83 грн. нараховані за період з 06.11.2015 року по 18.05.2016 року на суму основного боргу, інфляційні в розмірі 118648,52грн. нараховані за період з листопада 2015 року по травень 2016 року.

Господарський суд перевіривши нарахування 3% річних, вважає за необхідне зазначити, що сума 3% річних складає 23610,13грн. за період з 06.11.2015 року по 17.05.2016 року, оскільки відповідно до п. 1.9. постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

За змістом абзацу пункту 3.2. постанови пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур'єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України "Про інформацію" є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Вказана правова позиція також відображена у листі Верховного Суду України "Рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ" № 62-97р від 03.04.1997.

Перевіривши нараховану позивачем суму інфляційних, господарський суд вважає, що інфляційні в розмірі 118648,52 грн. за період листопад 2015 року - травень 2016 року розраховані вірно та підлягають стягненню.

Щодо посилань відповідача на відсутність підстав для нарахування 3 % річних та інфляційних, оскільки грошові кошти на виконання рішення господарського суду №904/10176/15 сплачені 06.05.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №1153 від 06.05.2016 року, господарський суд зазначає наступне.

Відповідно до п. 1.4. постанови пленуму ВГСУ № 14 від 17.12.2013 року "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" з урахуванням пункту 30.1 статті 30 Закону України "Про платіжні системи та переказ коштів в Україні" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою, а згідно з пунктом 8.1 статті 8 цього Закону банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. При цьому порушення банком, що обслуговує платника (боржника), строку перерахування коштів до банку, який обслуговує кредитора, або несвоєчасне зарахування банками коштів на рахунок кредитора, в зв'язку з чим сталося прострочення виконання грошового зобов'язання, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання цього зобов'язання, однак надає боржникові право звернутися до банку, який його обслуговує, з вимогою щодо сплати пені відповідно до пункту 32.2 статті 32 названого Закону (див. також частину третю статті 343 ГК України).

Зважаючи на те, що грошові кошти на рахунок стягувача фактично було зараховано 18.05.2016 року, що підтверджується платіжним дорученням №1442_51022 від 13.05.2016, моментом виконання грошового зобов'язання є саме 18.05.2016року.

Враховуючи викладене, господарський суд вважає за можливе позовні вимоги задовольнити частково, присудивши до стягнення з відповідача 3% річних в розмірі 23610,13 грн. та інфляційні в розмірі 118648,52 грн., в решті позовних вимог слід відмовити.

Приписами ст. 49 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 1, 33, 34, 49, 82-85,115-116 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити частково.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Промислова інвестиційна компанія "ЕНЕРГО-ІНВЕСТ" (49005, м. Дніпро, вул. Обручева, 17, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю виробничо-фінансова компанія "БІЗНЕС-МОДУЛЬ" (51931, м. Кам'янське, вул. Сачка, б. 17, кв.37, ) 3% річних в розмірі 23610,13 грн., інфляційні в розмірі 118648,52 грн. та 2133,88 грн. витрат по сплаті судового збору.

В решті позовних вимог - відмовити.

Наказ видати після набрання рішенням законної сили.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання і може бути оскарженим протягом цього строку до Дніпропетровського апеляційного господарського суду.

Повне рішення складено 12.09.2016р.

Суддя ОСОБА_3