РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2016Справа №910/30981/15

Господарський суд міста Києва в складі:

головуючого судді Привалова А.І.

при секретарі Островській О.С.

розглянувши справу № 910/30981/15

за позовом приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія

«Княжа Вієнна Іншуранс груп»;

до 1) приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»;

2) товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Регіон»;

про стягнення 21463, 65 грн.

за участю представників сторін:

від позивача: Дубовий О.С., довіреність № 214-2015 від 23.12.2015р.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: не з'явився.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Приватне акціонерне товариство «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» звернулось до господарського суду з позовом про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» суми завданої матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги в розмірі 10 934,10 грн. та з товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Регіон» 10 529,55 грн. різниці між страховим відшкодуванням та реальними збитками внаслідок дорожньо-транспортної пригоди суми завданої матеріальної шкоди в розмірі 21 463,65 грн.

Позовні вимоги обґрунтовано тим, що, виплативши страхувальнику відповідно до договору добровільного страхування страхове відшкодування, позивач набув згідно зі статтями 1166, 1172, 1187, 1192, 1194 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» права вимоги до відповідальної за заподіяний збиток особи, якими є відповідачі, як власник такого транспортного засобу та страховик цивільно-правової відповідальності винної у вчиненні ДТП особи, який відповідно до вимог Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є відповідальним за завдані третім особам збитки в розмірі виплаченого страхового відшкодування; різниця між фактично понесеними збитками та обсягом відповідальності страховика підлягає стягненню з винної особи.

Заявою від 12.01.2016р. позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути з відповідачів суму завданої матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги в розмірі 21463,65 грн.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 15.02.2016р. позовні вимоги задоволено частково, стягнуто з приватного акціонерного товариства «Страхова Компанія «ПРОВІДНА» шкоду в порядку зворотної вимоги у розмірі 10 434,10 грн. та судовий збір; в іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. рішення Господарського суду міста Києва скасовано в частині відмови у задоволенні позову про стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь позивача 10 529,55 грн. та прийнято нове рішення про задоволення позову в цій частині; в частині задоволення позову про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь позивача 10 434,10 грн. шкоди в порядку зворотної вимоги, в частині відмови в позові про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» на користь позивача 500 грн. та в частині відмови в позові до товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Регіон» рішення залишено без змін; розподілено витрати з судового збору за розгляд позовної заяви та апеляційної скарги.

Постановою Вищого господарського суду України від 19.07.2016р. касаційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПРОВІДНА» задоволено частково; постанову Київського апеляційного господарського суду від 12.05.2016р. і рішення Господарського суду міста Києва від 15.02.2016р. у справі № 910/30981/15 скасовано та справу направлено на новий розгляд до Господарського суду міста Києва.

Згідно з розпорядженням В.о. керівника апарату суду від 04.08.2016р. № 04-23/1517, призначено повторний автоматичний розподіл справи, за результатами якого справу №910/30981/15 передано на розгляд судді Привалову А.І.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 05.08.2016р. справу прийнято до свого провадження суддею Приваловим А.І. та призначено до розгляду на 08.09.2016р.

25.08.2016р. через відділ діловодства суду від представника позивача отримано заяву про уточнення позовних вимог, відповідно до якої позивач просить стягнути з відповідача-1 10 434,10 грн. та стягнути з відповідача-2 11 029,55 грн.

Присутній у судовому засіданні 08.09.2016р. представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги у повному обсязі з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог.

Представники відповідача в судове засідання не з'явилися.

Відповідачі належним чином повідомлені про призначення справи до розгляду в засіданні господарського суду, про час і місце його проведення.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК України. (п. 3.9.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції»).

Згідно ст. 64 Господарського процесуального кодексу України, ухвала про порушення провадження у справі надсилається сторонам за повідомленою ними господарському суду поштовою адресою. У разі ненадання сторонами інформації щодо їх поштової адреси, ухвала направляється за адресою місцезнаходження сторін, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У відповідності до ст. 87 Господарського процесуального кодексу України, ухвалу суду від 05.08.2016р. було надіслано відповідачам рекомендованою кореспонденцією з повідомленням про вручення на адреси, що зазначені в позовній заяві, та отримані останнім.

Оскільки про поважні причини неявки в судове засідання представників відповідачів суд не повідомлений; клопотань про відкладення розгляду справи від відповідачів не надходило, тому суд вважає, що, у відповідності до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, справа може бути розглянута за наявними в ній матеріалами, без участі представників відповідачів, яких достатньо для винесення рішення по суті.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

З постанови Тиврівського районного суду Вінницької області від 18.03.2015р. по справі № 3/145/94/2015 вбачається, що 27.01.2015р. о 19 год. 10 хв. на автодорозі Стрий - Знам'янка 364 км + 600 м ОСОБА_3, керуючи транспортним засобом «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_1, власником якого є товариство з обмеженою відповідальністю «Сігма Регіон» під час обгону не дотримався безпечного інтервалу, внаслідок чого допустив зіткнення з автомобілем «Scania», державний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4. Постановою Тиврівського районного суду Вінницької області від 18.03.2015р. у справі № 3/145/94/2015, ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, та накладено на нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу. Постановою також встановлено, що транспортним засобом - автомобілем «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_1, який спричинив ДТП, керував ОСОБА_3, який перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Сігма Регіон».

Внаслідок ДТП було пошкоджено автомобіль «Scania», державний номер НОМЕР_2, застрахований приватним акціонерним товариством «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс Груп» на підставі комплексного договору добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО), водія та пасажирів від нещасних випадків (НВ) від 01.08.2014р. № 049089.

Згідно з ч. 1 статті 16 Закону України «Про страхування», договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Дана норма кореспондується із статтею 979 Цивільного кодексу України, якою визначено, що за договором страхування страховик зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити страхувальникові або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно п. 3 ст. 20 Закону України «Про страхування», страховик зобов'язаний при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк.

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Положеннями ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства.

Таким актом є Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі за текстом - Закон), який містить спеціальні норми щодо регулювання правовідносин з відшкодування шкоди, заподіяної з вини власника транспортного засобу, який застрахував свою цивільно-правову відповідальність.

У відповідності до ст. 5 Закону, об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Відповідно до ст. 22 Закону, при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП майну третьої особи.

Статтею 29 Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством.

З матеріалів справи та положень ст. 512, 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування» вбачається, що позивач набув право вимоги до відповідача в порядку суброгації.

Як зазначає Верховний Суд України в листі від 19.07.2011, перехід права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика називається суброгацією. При суброгації нового зобов'язання із відшкодування збитків не виникає - відбувається заміна кредитора: потерпілий (а ним є страхувальник або вигодонабувач) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Внаслідок цього страховик виступає замість потерпілого.

Хоч і регрес, і суброгація виникають на підставі закону, проте вказані підстави є різними. Так суброгація виникає, зокрема, на підставі ст. 993 Цивільного кодексу України та ст. 27 Закону України «Про страхування», а регрес, зокрема, на підставі ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Між поняттями суброгації та регресу існують відмінності. За суброгації відбувається лише зміна осіб у вже наявному зобов'язанні (зміна активного суб'єкта) зі збереженням самого зобов'язання. Це означає, що одна особа набуває прав і обов'язків іншої особи у конкретних правовідносинах. У процесуальному відношенні страхувальник передає свої права страховику на підставі договору і сприяє реалізації останнім прийнятих суброгаційних прав. При регресі одне зобов'язання замінює собою інше, але переходу прав від одного кредитора до іншого не відбувається.

Регрес у страхуванні виникає стосовно вузького кола осіб, тоді як суброгація застосовуються щодо будь-якої особи, відповідальної за настання страхового випадку. При суброгації перебіг строку позовної давності починається з моменту виникнення страхового випадку. При регресі - з моменту, коли страховик виплатив страхове відшкодування, тобто зазнав збитків.

Відповідно до положень статті 993 Цивільного кодексу України та статті 27 Закону України «Про страхування» від дня страхового випадку внаслідок заміни кредитора у зобов'язанні з відшкодування шкоди до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат й у межах загального строку позовної давності, переходить право вимоги до особи, відповідальної за завдані страхувальнику збитки.

За цією нормою страхувальник, який отримав майнову шкоду в деліктному правовідношенні набув право вимоги відшкодування до заподіювача й строк такої вимоги почав спливати у момент заподіяння шкоди, але у зв'язку з погашенням шкоди коштами страхового відшкодування до страховика переходить право вимоги (права кредитора, яким у деліктному зобов'язанні є потерпілий) до заподіювача із залишком строку позовної давності, оскільки відповідно до статті 262 Цивільного кодексу України заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку.

У спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки. При цьому строк позовної давності у страховому зобов'язанні є загальним (три роки) та його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Аналогічна позиція міститься у постанові Верховного Суду України №6-112цс13 від 25.12.2013.

За ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Згідно з частинами 1-3 статті 25 Закону України «Про страхування», здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Аварійні комісари - особи, які займаються визначенням причин настання страхового випадку та розміру збитків, кваліфікаційні вимоги до яких встановлюються актами чинного законодавства України. Страховик та страхувальник мають право залучити за свій рахунок аварійного комісара до розслідування обставин страхового випадку.

Частиною 2 статті 1192 Цивільного кодексу України встановлено, що розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

При цьому, звіт про оцінку транспортного засобу є лише попереднім оціночним документом, в якому зазначається про можливу, але не кінцеву суму, що витрачена на відновлення транспортного засобу. Реальним же підтвердженням виплати суми страхового відшкодування страхувальнику, є саме платіжне доручення.

Аналогічні висновки містяться в постановах Вищого господарського суду України від 14.05.2013 р. у справі №5011-50/17049-2012, від 30.07.2013 р. у справі №910/3655/13 та від 27.01.2014 р. у справі №910/3023/13.

Внаслідок вказаної ДТП пошкоджено автомобіль марки «Scania», державний номер НОМЕР_2, та власнику автомобіля завдано шкоду, визначену на підставі звіту від 11.03.2015р. серії SL №24143 про оцінку колісного транспортного засобу, згідно з яким вартість відновлювального ремонту автомобіля «Scania» становить 10 934,10 коп.

За результатами ремонтної калькуляції, здійсненої за допомогою системи Audatex, вартість ремонту автомобіля «Scania», державний номер НОМЕР_2, становить 22 963,14 грн.

За рахунком товариства з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик» фактична вартість ремонту автомобіля «Scania» склала 21 463,65 грн.

Позивачем було складено страховий акт № 45 від 19.05.2015р., згідно якого подію визнано страховою та вирішено виплатити страхове відшкодування в розмірі 21 463,65 грн.

Згідно з пунктом 3 комплексного договору добровільного страхування транспортного засобу (КАСКО), водія та пасажирів від нещасних випадків (НВ) № 049089 від 01.08.2014р., вигодонабувачем є публічне акціонерне товариство «Банк Михайлівський», який листом від 15.05.2015р. № 24-05-1956 надав згоду на перерахування страхових виплат товариству з обмеженою відповідальністю «Транс-Логістик».

Кошти в розмірі 21 463,65 грн. були перераховані позивачем згідно платіжного доручення № ЗР026193 від 21.05.2015р. на рахунок ТОВ «Транс-Логістик», яке є власником пошкодженого транспортного засобу.

Виконання ремонтних робіт підтверджується актом виконаних робіт № ТЛ00000751 від 04.02.2015р. на загальну суму 21 463,65 грн.

Таким чином, до позивача перейшло в межах суми 21 463,65 грн. право зворотної вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Цивільна відповідальність власника транспортного засобу марки «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_1, яким спричинено ДТП, що потягнуло нанесення шкоди автомобілю марки «Scania», державний номер НОМЕР_2, застрахована у відповідача-1, згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2387667.

Відповідно до умов договору (полісу) № АІ/2387667, страховик зобов'язався відшкодовувати шкоду, заподіяну страхувальником життю, здоров'ю та майну потерпілих при експлуатації забезпеченого транспортного засобу, а саме автомобіля марки «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_1.

Зокрема ліміт відповідальності за шкоду, заподіяну майну, визначено в розмірі 50000,00 грн., розмір франшизи встановлено в сумі 500,00 грн.

У зв'язку з виплатою страхового відшкодування страхувальнику, позивач набув право вимоги до винної у ДТП особи, оскільки відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат, переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Оскільки, цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_1, застрахована у відповідача-1 згідно полісу обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АІ/2387667, то відповідно до наведених положень Закону, обов'язок щодо відшкодування збитку в сумі 10 434,10 грн., завданого внаслідок ДТП вищевказаним водієм власнику автотранспортного засобу, покладається на відповідача-1.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем марки «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_1, встановлена у судовому порядку.

Відповідно до статті 1166 Цивільного кодексу України, шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Згідно зі статтею 1192 Цивільного кодексу України, з урахуванням обставин справи, суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 вказаного Закону передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Згідно ст. 12.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», розмір франшизи при відшкодуванні шкоди, заподіяної майну потерпілих, встановлюється при укладанні договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності і не може перевищувати 2 відсотки від ліміту відповідальності страховика, в межах якого відшкодовується збиток, заподіяний майну потерпілих.

Абзацом другим пункту 12.1 статті 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього пункту.

Відповідно до ст. 9 Закону України «Про страхування», франшиза це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Оскільки, умовами полісу № АІ/2387667 розмір франшизи встановлено, тому страхове відшкодування позивачем при звернення з позовом до суду зменшено на його суму - 500,00 грн.

Також, позивач на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України просить суд стягнути з відповідача-2 різницю між фактичним розміром шкоди (21 463,65 грн.) і страховою виплатою (страховим відшкодуванням у сумі 10 434,10 грн.), яка становить 11 029,55 грн.

Відповідно до ст. 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Частинами першою та другою статті 1187 Цивільного кодексу України встановлено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 1188 Цивільного кодексу України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою.

Таким чином, за змістом вказаної норми, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Вина особи, яка керувала автомобілем марки «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_1, встановлена у судовому порядку.

Враховуючи всі вищенаведені положення законодавства та встановлені обставини справи, відповідачі є особами, відповідальними за шкоду, завдану позивачу, оскільки відповідно до договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власника наземного транспортного засобу, відповідач-1 взяв на себе відповідальність за свого страхувальника (відповідача-2), а саме за шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки.

Таким чином, особами, відповідальними за завдані позивачу збитки є відповідач-1 як страховик відповідно до положень Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» в межах, передбачених полісом обов'язкового страхування цивільної відповідальності, та винна особа відповідно до положень ст. 1187 ЦК України в тій частині, що не підлягає відшкодуванню страховиком, тобто відповідач-2.

Юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків (ч.1 статті 1172 ЦК України).

Судом встановлено, що на момент ДТП винна особа ОСОБА_3 перебував у трудових відносинах із відповідачем-2 та під час ДТП виконував свої трудові обов'язки, що встановлено постановою Тиврівського районного суду Вінницької області від 18.03.2015р. по справі № 3/145/94/2015 та відповідачем-2 не заперечується.

Відтак, враховуючи положення ст.ст. 1172 та 1187 ЦК України відповідач-2 є особою, що відшкодовує завдану ОСОБА_3 шкоду. Такої ж позиції дотримується Вищий господарський суд України у своїх постановах від 30.07.2009 у справі № 9/57-31/353 від 04.11.2010 та у справі № 14/222 від 11.05.2011 у справі № 18/1091.

Положеннями статті 1194 Цивільного кодексу України унормовано, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Разом з тим, суд зазначає, оскільки страхове відшкодування - це виплата, яка здійснюється страховиком в межах страхової суми, а страхова сума - це максимально можливий розмір виплати по страхуванню (ст. 9 Закону України «Про страхування»), страхового відшкодування може бути недостатньо для покриття всіх збитків потерпілої особи. В такому випадку потерпілий вправі звернутися безпосередньо до страхувальника (завдавача шкоди, відповідальної особи) з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність.

Згідно статті 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Таким чином, враховуючи вимоги ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортирних засобів», ст. 1194 ЦК України, суд дійшов висновку, що різницю між фактичним розміром та страховим відшкодуванням у сумі 11 029,55 грн. необхідно стягнути на користь позивача з відповідача-2, який станом на час скоєння ДТП на законних підставах володів транспортним засобом «Mercedes Benz», державний номер НОМЕР_1, що перебував під керуванням ОСОБА_3, з вини якого сталася ДТП.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідачами не спростовано належними засобами доказування обставин, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог.

З огляду на вищевикладене, позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню повністю.

Витрати по сплаті судового збору, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, підлягають стягненню з відповідачів на користь позивача.

Керуючись ст.ст. 49, 82 - 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» (03049, м. Київ, пр. Повітрофлотский, 25; ) на користь приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 44; ) суму матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги в сумі 10 434 грн. 10 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 592 грн. 10 коп. та 651 грн. 32 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги. Видати наказ.

3. Стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Сігма Регіон» (22800, Вінницька обл., Немирівський район, м. Немирів, вул. Леніна, 226-А; ) на користь приватного акціонерного товариства «Українська страхова компанія «Княжа Вієнна Іншуранс груп» (04050, м. Київ, вул. Глибочицька, 44; ) суму матеріальної шкоди в порядку зворотної вимоги в сумі 11 029 грн. 55 коп., витрати по сплаті судового збору в сумі 625 грн. 90 коп. та 688 грн. 48 коп. судового збору за розгляд апеляційної скарги. Видати наказ.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення підписано: 13.09.2016р.

Суддя А.І. Привалов