КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа№ 910/8198/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Гаврилюка О.М.

суддів: Скрипки І.М.

Гончарова С.А.

за участі представників:

від позивача: Морозова К.Б. - представник за довіреністю;

Морозова І.П. - директор

від відповідача: Пиріг О.В. - представник за довіреністю

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Едірна» на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року

у справі № 910/8198/16 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Едірна»

до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик»

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

До Господарського суду міста Києва звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «Едірна» до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» про зобов'язання відповідача здійснити платіжну операцію із зарахування грошових коштів відповідно до платіжних доручень від 14.04.2016 року № 17 (на сплату ЄСВ на суму 1 977 грн. 36 коп.), від 14.04.2016 року № 18 (на сплату військового збору на суму 50 грн. 97 коп.), від 14.04.2016 року № 19 (на сплату податку на доходи фізичних осіб на суму 252 грн. 72 коп.), від 14.04.2016 року № 20 (на сплату до електронного рахунку з ПДВ на суму 112 690 грн. 00 коп.).

Рішенням від 31.05.2016 року Господарського суду міста Києва в позові відмовив повністю.

Не погоджуючись з зазначеним рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю «Едірна» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року по справі № 910/8198/16 - скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позов ТОВ «Едірна» до ПАТ «КБ «Хрещатик».

Апеляційна скарга мотивована тим, що оскаржуване рішення прийняте з неправильним застосуванням норм матеріального права, у зв'язку з чим підлягає скасуванню.

Позивач зазначає, що він не є кредитором неплатоспроможного банку, а тому положення Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» на нього не розповсюджуються, у зв'язку з чим у відповідача були відсутні підстави для невиконання платіжних доручень клієнта.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 07.07.2016 апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 06.09.2016, зобов'язано ГУ Державної казначейської служби України у місті Києві надати суду підтвердження про надходження й зарахування суми судового збору за подання апеляційної скарги.

04.08.2016 від ГУ ДКСУ у м. Києві надійшов лист № 5-12/1439-8820 від 02.08.2016 про надання інформації, в якому зазначено, що 13.06.2016 від позивача до Державного бюджету України надійшли кошти в сумі 1 515,80 грн.

Представник відповідача 01.09.2016 через відділ забезпечення документообігу суду та моніторингу виконання документів Київського апеляційного господарського суду надав відзив на апеляційну скаргу, в якому заперечував проти доводів апеляційної скарги позивача, просив залишити її без задоволення, рішення суду першої інстанції - без змін.

Представники сторін у судове засідання 06.09.2016 з'явились та надали пояснення по суті спору.

Дослідивши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства Київський апеляційний господарський суд встановив наступне.

23.11.2012 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Едірна» (клієнт) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Хрещатик» (банк) було укладено Договір банківського рахунку юридичної особи № 181 (надалі - Договір).

Відповідно до п. 1.1. Договору банк відкриває клієнту поточний(і) рахунок(ки) відповідно до Інструкції «Про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», затвердженої постановою Правління Національного банку України № 492 від 12.11.2003 та здійснює його розрахунково-касове обслуговування, згідно з нормативно-правовими актами НБУ, чинним законодавством України, внутрішніми правилами та процедурами банку.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач звертався до банку з платіжними дорученнями про перерахування коштів, що знаходяться на його рахунку на інші рахунки, проте відповідач зобов'язання за Договором не виконав.

Відповідно до ст. 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Положеннями ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно з ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до п. 7.1.2 ст. 7 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання коштів і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України.

Відповідно до ч. 1 ст. 1066 Цивільного кодексу України за договором банківського рахунка банк зобов'язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п.п. 2.1.4, 2.1.6 договору банк зобов'язався своєчасно здійснювати розрахункові операції клієнта відповідно до чинного законодавства України, нормативно-правових актів НБУ; обслуговувати клієнта в межах режиму роботи для розрахунково-касового обслуговування клієнтів, визначеного банком.

Як вбачається з довідки № 47/222-70-21/487 від 15.04.2016 залишок коштів на рахунках клієнта станом на 15.04.2016 становить 114 003,20 грн. та 1 000,00 грн., тобто разом 115 003,20 грн.

Згідно з ч. 3 ст. 1068 Цивільного кодексу України банк зобов'язаний за розпорядженням клієнта видати або перерахувати з його рахунка грошові кошти в день надходження до банку відповідного розрахункового документа, якщо інший строк не передбачений договором банківського рахунка або законом.

Відповідно до п. 8.1 статті 8 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в розрахунковому документі, який надійшов протягом операційного часу банку, в день його надходження. У разі надходження розрахункового документа клієнта до обслуговуючого банку після закінчення операційного часу банк зобов'язаний виконати доручення клієнта, що міститься в цьому розрахунковому документі, не пізніше наступного робочого дня.

Переказ вважається завершеним з моменту зарахування суми переказу на рахунок отримувача або її видачі йому в готівковій формі (п. 30.1 ст. 30 зазначеного Закону).

Позивач 15.04.2016 звернувся до банку із заявою № 3-8/04-16 про виконання платіжних доручень №№ 17, 18, 19, 20 від 14.04.2016, які залишено банком без виконання.

На підставі постанови Правління Національного банку України № 234 від 05.04.2016 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 463 від 05.04.2016 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку».

Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення № 560 від 21.04.2016 відповідно до якого продовжено строки тимчасової адміністрації в ПАТ «КБ «Хрещатик» з 05.05.2016 до 04.06.2016 включно.

Відповідно до рішення Правління Національного банку України № 46-рш від 02.06.2016 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Хрещатик» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення № 913 від 03.06.2016, «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Хрещатик» та делегування повноважень ліквідатора банку».

Наведені обставини свідчать, що на момент звернення позивача з позовом до суду у відповідача запроваджена тимчасова адміністрація, крім того, тимчасова адміністрація була запроваджена на момент звернення позивача до відповідача з вимогами про виконання платіжних доручень.

За загальним правилом, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, окрім випадків і лише в порядку, встановлених законом (ст. 321 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 2 статті 1066 Цивільного кодексу України банк має право використовувати грошові кошти на рахунку клієнта, гарантуючи його право безперешкодно розпоряджатися цими коштами.

Судом враховано, що всупереч вказаної норми банк не зміг забезпечити право позивача на безперешкодне розпорядження його коштами, що знаходяться на його рахунках, відкритих в банку на підставі договору.

Відповідно до ч. 1 статті 1074 Цивільного кодексу України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов'язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму, передбачених законом.

Процедура щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку та питання запровадження і здійснення тимчасової адміністрації регулюються спеціальними нормами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», який є спеціальним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Пунктом 16 статті 2 зазначеного Закону встановлено, що тимчасова адміністрація - процедура виведення банку з ринку, що запроваджується Фондом стосовно неплатоспроможного банку в порядку, встановленому цим Законом.

Відповідно до п. 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» під час тимчасової адміністрації не здійснюється задоволення вимог вкладників та інших кредиторів банку.

Пунктом 1 частини 6 статті 36 даного Закону передбачено, що обмеження, встановлене пунктом 1 частини п'ятої цієї статті, не поширюється на зобов'язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом, в національній валюті України. Вклади в іноземній валюті перераховуються в національну валюту України за офіційним курсом гривні, встановленим Національним банком України до іноземних валют на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку та здійснення тимчасової адміністрації відповідно до цієї статті.

Однак, згідно з п. 4 частини 1 статті 2 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» у цьому Законі термін «вкладник» вживається у значені «вкладник - фізична особа (у тому числі фізична особа - підприємець), яка уклала або на користь якої укладено договір банківського вкладу (депозиту), банківського рахунку або яка є власником іменного депозитного сертифіката».

А тому, враховуючи дану норму, юридичні особи не підпадають під визначення поняття «вкладник» у розумінні вищевказаного Закону. Тому, на них не поширюється виняток з обмеження встановленого пунктом 1 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

Суд першої інстанції правомірно відхилив посилання позивача на те, що він не є кредитором банку, що обґрунтовується наступним.

Визначення терміну «кредитор банку» міститься у статті 2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», під яким розуміється - юридична або фізична особа, яка має документально підтверджені вимоги до боржника щодо його майнових зобов'язань.

У відповідності до ч. 1 статті 1066 Цивільного кодексу України, за договором банківського рахунка банк, зокрема, зобов'язується виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком.

Згідно з п. 1.24 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.

Отже, у спірних правовідносинах позивач виступає кредитором, а відповідач - боржником і оскільки позивач звернувся до відповідача з вимогою здійснити переказ грошових коштів за договором банківського рахунку від 23.11.2012 у день, коли вже було запроваджено у банку тимчасову адміністрацію, виконання зазначеної операції банком обмежувалося положеннями п. 1 ч. 5 ст. 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» (аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 25 березня 2015 року № 3-24гc15).

Наведені обставини свідчать, що у відповідача було законодавчо визначене обмеження щодо виконання наданих позивачем платіжних доручень, у зв'язку з чим дії банку були правомірними, а підстави для задоволення позову відсутні.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає рішення суду першої інстанції по даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається, апеляційна скарга позивача є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Едірна» залишити без задоволення, а рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року по справі № 910/8198/16 залишити без змін.

2. Матеріали справи № 910/8198/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку.

Головуючий суддя О.М. Гаврилюк

Судді І.М. Скрипка

С.А. Гончаров