ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа № 909/548/15

Львівський апеляційний господарський суд в складі колегії

головуючого-судді Михалюк О.В.

суддів Марко Р.І.

ОСОБА_1

розглянув апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»

на рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2016р.

у справі № 909/548/15

за позовом Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго», м.Івано-Франківськ

до відповідача-1 Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м.Київ

до відповідача-2 Дочірнього підприємства «Прикарпаттяенергосервіс» Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго», м.Івано-Франківськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: приватного нотаріуса ОСОБА_2, м.Івано-Франківськ

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк», м.Дніпропетровськ

про визнання векселів такими, що не мають вексельної сили та визнання недійсною поруки від 10.05.2000р. Дочірнього підприємства «Прикарпаттяенергосервіс» Відкритого акціонерного товариства «Прикапаттяобленерго»,

з участю представників:

від ПАТ «НАК «Нафтогаз України» ОСОБА_3

від ПАТ «Акцент-Банк» ОСОБА_4

від позивача ОСОБА_5; ОСОБА_6

від відповідача-2 не з»явився

від третьої особи не з»явився

В ході судового засідання сторонам права і обовязки, передбачені ст.22 ГПК України розяснені.

Відводів складу суду в порядку статті 20 Господарського процесуального кодексу України не заявлялось.

Фіксування судового процесу за клопотанням скаржника здійснювалось за допомогою звукозаписувального технічного засобу, а саме: програмно-апаратного комплексу «Оберіг».

Третя особа та відповідач-2 належним чином були повідомлені про день та час слухання справи, однак повноважних представників в засідання не скерували, в звязку з чим колегія вважає за можливе розглянути апеляційні скарги за наявними у справі доказами.

В судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини постанови.

Рішенням господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2016р. у справі № 909/548/15 (суддя Булка В.І.) задоволено позов Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго», м.Івано-Франківськ до Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», м.Київ та Дочірнього підприємства «Прикарпаттяенергосервіс» Публічного акціонерного товариства «Прикарпаттяобленерго» за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача-1: приватного нотаріуса ОСОБА_2, Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк»; визнано простий вексель № 563, складений 04 травня 2000 року від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго номінальною вартістю 1 000 000 грн., зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року таким, що не має сили простого векселя; визнано простий вексель № 564, складений 04 травня 2000 року від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго номінальною вартістю 1 000 000 грн., зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року таким, що не має сили простого векселя; визнано простий вексель № 565, складений 04 травня 2000 року від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго номінальною вартістю 1 000 000 грн., зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року таким, що не має сили простого векселя; визнано простий вексель № 566, складений 04 травня 2000 року від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго номінальною вартістю 1 000 000 грн., зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року таким, що не має сили простого векселя; визнано простий вексель № 567, складений 04 травня 2000 року від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго номінальною вартістю 1 000 000 грн., зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року таким, що не має сили простого векселя;; визнано простий вексель № 568, складений 04 травня 2000 року від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго номінальною вартістю 1 000 000 грн., зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року таким, що не має сили простого векселя; визнано простий вексель № 569, складений 04 травня 2000 року від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго номінальною вартістю 1 000 000 грн., зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року таким, що не має сили простого векселя; визнано простий вексель № 570, складений 04 травня 2000 року від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго номінальною вартістю 1 000 000 грн., зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року таким, що не має сили простого векселя; визнано недійсною поруку від 10.05.2000 Дочірнього підприємства Прикарпаттяенергосервіс ВАТ Прикарпаттяобленерго, яка передбачає виконання зобовязань поручителя на підставі отриманих від Відповідача-1 вимог щодо оплати простих векселів №№ 563; 564; 565; 566; 567; 568; 569; 570, складених 04.05.2000 від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго; стягнути з Відповідача-1 Публічного акціонерного товариства Національна акціонерна компанія Нафтогаз України, вул.Б.Хмельницького,6, м.Київ (, п/р 1 в АТ "Ощадбанк", МФО 300465, код ЄДРПОУ банку 00032129) на користь Публічного акціонерного товариства "Прикарпаттяобленерго", вул.Індустріальна,34, м.Івано-Франківськ (, п/р7 у філії Івано-Франківське обласне управління АТ "Ощадбанк", МФО 336503, код ЄДРПОУ банку 00131564) 160 00,00грн. (сто шістдесят тисяч грн. 00коп.) судових витрат.

Не погоджуючись з даним рішенням скаржники Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» подали до Львівського апеляційного господарського суду апеляційні скарги, в яких просять скасувати згадане рішення та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову повністю посилаючись, зокрема, на те, що воно є незаконне, винесене з порушенням норм матеріального та процесуального права, а висновки суду першої інстанції не відповідають обставинам справи.

Підставами для скасування оскаржуваного рішення скаржники вважають наступні:

· Судом першої інстанції зроблено безпідставний висновок про те, що спірні векселі не мають сили простого векселя, оскільки підписані не уповноваженою особою ВАТ «Прикарпаттяобленерго» - Головою правління, а іншою особою, відповідно не містять такий реквізит як підпис особи, яка видає документ (векселедавець), отже, не відповідають вимогам ст.75 Уніфікованого закону. На думку скаржника підписи на спірних векселях скріплені печаткою позивача, що підтверджує їх легітимність та достатній обсяг повноважень наданих позивачем, і тому не можна вважати, що вони видані з дефектом форми;

· Безпідставно судом не взято до уваги документи, які містяться в матеріалах справи, а саме, згідно з формою № 2 термінова (квартальна, річна) «Звіт про випуск, реалізацію та обіг цінних паперів за січень 2002, січень-грудень 2004 року» позивача останнім у рядку 060 «векселі» зазначено суму 8000000,00 грн. (наяність на початок року). Як зазначає скаржник, даний звіт підписаний керівником та головним бухгалтером позивача і підтверджує наявність факту видачі спірних векселів 04.05.2000р. Окрім того, позивач своїм листом від 14.12.2005р. № 9/1-3011 повідомив відповідача про дійсність видачі спірних векселів;

· Невірним є висновок суду першої інстанції щодо відсутності найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж, оскільки видаючи спірні векселі саме позивачем були заповнені усі реквізити векселя, у тому й числі найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж. На звороті векселя проставлений індосамент Українського кредитного банку з підписами голови правління і головного бухгалтера, які скріплені печаткою індосанта. У поясненнях, які були надані третьою особою (ПАТ «Акцент-Банк») зазначено, що саме назва «Український кредитний банк» була дійсною під час видачі спірних векселів;

· Як заначає скаржник, суд першої інстанції без достатніх правових підстав визнав недійсною поруку від 10.05.2000 Дочірнього підприємства «Прикарпаттяенергосервіс» ВАТ «Прикарпаттяобленерго», оскільки Публічне акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», як кредитор позивача, не укладала договору поруки з відповідачем-2 у цій справі, а відтак можна вважати, що договір поруки не укладався, а поручительство як таке, що є предметом розгляду цієї справи, не відбулось. На думку скаржника, оскільки 10.05.2000р. не виникало прав та обов»язків у позивача та відповідачів у цій справі щодо відносин поруки тому і самої поруки на момент подання позову не існувало. Окрім того оригінал заяви від 10.05.2000р. ДП «Прикарпаттяенергосервіс» ВАТ «Прикарпаттяобленерго» суду не був наданий для огляду;

· На думку скаржника, суд першої інстанції при прийнятті рішення необрунтовано відмовив у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, оскільки вказана заява була мотивована тим, що позивач, маючи достовірну інформацію про видані ним векселі з усіма їх реквізитами міг захистити своє порушене право у трирічний строк від дати їх видачі.

Окрім того, Публічне акціонерне товариство «Акцент-Банк» вважає рішення суду першої інстанції незаконним з наступних підстав:

· На думку скаржника, призначення експертизи щодо справжності підпису Голови Правління Українського кредитного банку на індосаментах векселів, Договорі від 24.04.2000р. № Т-102/042000, Додатку № 1 до цього договору, Акті приймання-передачі векселів від 24.04.2000р. є безпідставним через те, що відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання практики розглядуу спорів, пов»язаних з обігом векселів» від 08.06.2007р. № 5 суди під час розгляду вимог осіб, у яких знаходиться вексель, мають перевіряти чи є позивач останнім набувачем прав за векселем по безперервному ряду індосаментів. Однак в даному випадку предметом позову були вимоги, зокрема про визнання векселів такими, що не мають вексельної сили ПАТ «Прикарпаттяобленерго», а не вимоги ПАТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України як особи, у якої знаходяться векселі. Окрім того, проведення судової почеркознавчої експертизи було проведено з порушенням процесуальних норм;

· Як зазначає скаржник, в позовній заяві ПАТ «Прикарпаттяобленерго» посилалось на те, що підпис на векселях від імені Голови Правління ПАТ «Прикарпаттяяобленерго» ОСОБА_7 не збігається з наданими суду зразками підпису даної особи. Окрім того, прийняття рішення про здійснення операцій з цінними паперами було віднесено до компетенції Правління товариства. Однак, на думку скаржника, підписання векселя неуповноваженою особою не є підставою для визнання його таким, що не має сили векселя.

Наводять скаржники і інші доводи, що є, на їх думку, підставою для скасування оскаржуваного рішення.

Колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду, обговоривши доводи апеляційних скарг, перевіривши наявні матеріали, проаналізувавши застосування норм матеріального та процесуального права, дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають до задоволення з огляду на наступне.

04.05.2000 року Відкритим акціонерним товариством Прикарпаттяобленерго, правонаступником якого є позивач, емітовані прості векселі №№563; 564; 565; 566; 567; 568; 569; 570, кожен за номінальною вартістю 1 000 000 грн. та зі строком платежу: за пред'явленням, але не раніше 01.01.2015 року (надалі спірні векселі). За вказаними вище векселями позивач зобовязався заплатити проти цих восьми векселів Українському кредитному банку чи його наказу 8 000 000,00 грн. В подальшому на звороті спірних векселів Українським кредитним банком були проставлені бланкові індосаменти на предявника Платити наказу: без обороту на мене.

Згідно Заяви про поруку від 10.05.2000р. Дочірнє підприємство Прикарпаттяенергосервіс ВАТ Прикарпаттяобленерго виступило поручителем та зобовязалося солідарно відповідати перед векселедержателем щодо оплати спірних векселів при предявленні їх ВАТ Прикарпаттяобленерго.

20.04.15 позивач отримав листа від 09.04.15 № 26-2586/1.2-15, згідно якого відповідач-1 запропонував позивачу оплатити вісім спірних векселів, у разі несплати по векселях буде вчинено протест у неплатежі. До зазначеного листа відповідачем-1 додано завірені копії векселів.

25.05.15 року приватним нотаріусом ОСОБА_2 прийнято заяву відповідача-1 про здійснення протестів векселів в неплатежі та заявлено вимогу про оплату на адресу ПАТ "Прикарпаттяобленерго" та 26.05.15 зупинено нотаріальну дію щодо вчинення протесту зазначених вище векселів до вирішення справи судом.

Спір між сторонами даного судового процесу виник в результаті того, що на думку позивача, у останнього відсутні зобовязання по сплаті грошових коштів за спірними векселями, оскільки останні не містять реквізити найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж та підпис особи, яка видає документ (векселедавець), як це передбачено ст. 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (надалі Уніфікований закон). Дані доводи ґрунтуються на тому, що спірні векселі були підписані 04.05.2000р. не Головою Правління ВАТ Прикарпаттяобленерго ОСОБА_7, а іншою особою. Також, позивач зазначав, що згідно спірних векселів найменування векселедержателя - Український кредитний банк вказано невірно, без його організаційно-правової форми (вид товариства).

Крім того, позивач просив визнати недійсною поруку від 10.05.2000 Дочірнього підприємства Прикарпаттяенергосервіс ВАТ Прикарпаттяобленерго, яка передбачає виконання зобовязань поручителя на підставі отриманих від відповідача-1 вимог щодо оплати спірних векселів, оскільки останній просить визнати спірні векселі такими, що не мають вексельної сили, то відповідно підлягає визнанню недійсним і правочин - заява про поруку, як забезпечення їх оплати.

В заперечення щодо заявлених позовних вимог, відповідач-1 вказує на недоведеність факту порушення прав та законних інтересів позивача, відсутність підстав для визнання спірних векселів такими, що не мають вексельної сили, стверджує про наявність у спірних векселів усіх реквізитів, які визначені ст. 75 Уніфікованого закону, просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог повністю.

За письмовим клопотанням позивача у справі призначено почеркознавчу експертизу щодо дослідження справжності підписів на спірних векселях та винесено на вирішення експертизи наступні питання:

А) Чи виконано підпис від імені Голови Правління Закритого акціонерного товариства Український кредитний банк ОСОБА_8 тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою у таких документах:

- на оригіналі Договору від 24.04.2000 №Т-102/042000, укладеного між ЗАТ Український кредитний банк та НАК Нафтогаз України про обмін рівноцінних цінних паперів векселів;

- на оригіналі Додатку 1 до Договору від 24.04.2000 № Т-102/042000, укладеного між ЗАТ Український кредитний банк та НАК Нафтогаз України про обмін рівноцінних цінних паперів векселів;

- на оригіналі Акта приймання-передачі векселів від 04.05.2000 укладеного між ЗАТ Український кредитний банк та НАК Нафтогаз України;

- на оригіналах простих векселів №№ 563; 564; 565; 566; 567; 568; 569; 570, складених 04.05.2000р. від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго.

Б) Чи виконано підпис від імені Голови Правління Відкритого акціонерного товариства Прикарпаттяобленерго ОСОБА_7 тією особою, від імені якої він зазначений, чи іншою особою у таких документах: на оригіналах простих векселів №№ 563; 564; 565; 566; 567; 568; 569; 570, складених 04.05.2000р. від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго?.

На час видачі спірних векселів відносини, пов'язані з обігом векселів в Україні, регулювалися Конвенцією, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі (з урахуванням застережень, передбачених у додатку II до неї), Конвенцією про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, Конвенцією про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів (підписані в Женеві 07.06.1930), а також законами України від 06.07.1999 Про приєднання України до Женевської конвенції 1930, якою запроваджено Уніфікований закон про переказні векселі та прості векселі, від 06.07.1999 Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 про врегулювання деяких колізій законів про переказні векселі та прості векселі, від 06.07.1999 Про приєднання України до Женевської конвенції 1930 про гербовий збір стосовно переказних векселів і простих векселів. Відповідно до статті 77 Уніфікованого закону до простого векселя застосовуються, оскільки вони не є несумісними з природою цього документа, положення, що відносяться до переказного векселя, зокрема, які стосуються строку платежу (статті 33 - 37), давності (статті 70 та 71).

Необхідно також врахувати, що вексельні правочини (зокрема, щодо видачі, акцептування (в тому числі в порядку посередництва), індосування, авалювання та оплати векселя) регулюються не тільки нормами спеціального вексельного законодавства, а й загальними нормами цивільного законодавства про угоди та зобов'язання (статті 202-211, 215-236, 509-609 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Тому за відсутності спеціальних норм у вексельному законодавстві до вексельних правочинів застосовуються загальні норми ЦК з урахуванням їх особливостей.

Відповідно до статті 194 ЦК України цінним папером є документ установленої форми з відповідними реквізитами, що посвідчує грошове або інше майнове право, визначає взаємовідносини емітента цінного папера (особи, яка видала цінний папір) і особи, яка має права на цінний папір, та передбачає виконання зобов'язань за таким цінним папером, а також можливість передачі прав на цінний папір та прав за цінним папером іншим особам. Статтею 196 ЦК передбачено, що обов'язкові реквізити цінних паперів, вимоги щодо форми цінного паперу та інші необхідні вимоги встановлюються законом. Документ, який не містить обов'язкових реквізитів цінних паперів і не відповідає формі, встановленій для цінних паперів, не є цінним папером.

Згідно зі ст. 21 Закону України від 18.06.1991р. Про цінні папери і фондову біржу (в редакції, що діяла на момент видачі спірних векселів) вексель - цінний папір, який засвідчує безумовне грошове зобов'язання векселедавця сплатити після настання строку визначену суму грошей власнику векселя (векселедержателю). Вексель, згідно цієї ж статті має обов'язкові реквізити, відсутність будь-якого з них призводить до недійсності векселя. До обов'язкових реквізитів печатка на векселі не відноситься.

Статтею 16 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (надалі Уніфікований закон) передбачено, що власник переказного векселя вважається його законним держателем, якщо його право на вексель базується на безперервному ряді індосаментів, навіть якщо останній індосамент є бланковим. Закреслені індосаменти вважаються при цьому ненаписаними. Якщо за бланковим індосаментом іде інший індосамент, то особа, яка підписала останній, вважається такою, що придбала вексель за бланковим індосаментом. Відповідач-1 є держателем спірних векселів на підставі проставлених Українським кредитним банком бланкових індосаментів на предявника Платити наказу: без обороту на мене.

Перелік обов'язкових реквізитів для переказного векселя наведено у ст.1, а простого - у ст. 75 Уніфікованого закону про переказні векселі та прості векселі (далі - Уніфікований закон).Виходячи зі змісту ч.2 ст.196 ЦК України і статей 2, 76 Уніфікованого закону документ, який не містить обов'язкових реквізитів, перелічених у вказаних статях Уніфікованого закону, не є цінним папером (векселем), а може мати силу простої боргової розписки, за винятком випадків, прямо зазначених в абзацах 2-4 ст.2, абзацах 2-4 ст.76 Уніфікованого закону (п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 року № 5 Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів).

Стаття 75 Уніфікованого закону встановлює, що простий вексель містить:

1) назву "простий вексель", яка включена в текст документа і висловлена тією мовою, якою цей документ складений;

2) безумовне зобов'язання сплатити визначену суму грошей;

3) зазначення строку платежу;

4) зазначення місця, в якому повинен бути здійснений платіж;

5) найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж;

6) зазначення дати і місця видачі простого векселя;

7) підпис особи, яка видає документ (векселедавець).

Відповідно до статті 76 Уніфікованого закону, документ, у якому відсутній будь-який з реквізитів, зазначених у попередній статті, не має сили простого векселя, за винятком випадків, зазначених нижче у цій статті.

Статтями 8, 77 Уніфікованого закону передбачено, що кожний, хто поставив свій підпис на простому або переказному векселі як представник особи, від імені якої він не був уповноважений діяти, сам зобов'язаний за векселем і, якщо заплатить, матиме ті самі права, що й особа, за яку він мав намір діяти. Таке ж правило застосовується до представника, який перевищив свої повноваження. З огляду на це особа, яка отримала вексель від представника, що не мав достатніх повноважень на видачу (передачу) векселя, не може вимагати виконання зобов'язань за векселем від особи, котра видала (передала) вексель (також див. п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 08.06.2007 року № 5 Про деякі питання практики розгляду спорів, пов'язаних з обігом векселів).

Згідно Висновку №141 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами господарської справи № 909/548/15 від 11.04.2016р. встановлено, що підписи від імені ОСОБА_7, розташовані в графі Голова правління перед записом Г.Зайков в простих векселів №№ 563; 564; 565; 566; 567; 568; 569; 570, складених 04.05.2000р. від імені ВАТ Прикарпаттяобленерго, виконані не ОСОБА_7, а іншою особою.

Таким чином, спірні векселі не мають сили простого векселя, оскільки підписані не уповноваженою особою ВАТ Прикарпаттяобленерго - Головою правління, а іншою особою, відповідно не містять такий реквізит як підпис особи, яка видає документ (векселедавець), отже, не відповідають вимогам ст. 75 Уніфікованого закону. Наведені обставини свідчать про те, що спірні векселі позивачем не видавалися, він за векселями не зобовязувався.

Також у спірних векселях зазначено, що вони повинні бути сплачені Українським кредитним банком. Судом встановлено, що такий реквізит простих векселів №№563; 564; 565; 566; 567; 568; 569; 570, виданих 04.05.2000р., як найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж, не відповідає вимогам ст. 75 Уніфікованого закону.

Згідно зі ст. 27 ЦК України (редакція 1963 року) юридична особа має своє найменування. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про господарські товариства" (чинного на момент видачі векселя) найменування товариства повинно містити відомості про його організаційно-правову форму (вид товариства), назву, а також інші відомості, передбачені законом. Найменування товариства міститься в установчих документах товариства.

Згідно Довідки Головного управління статистики у м. Києві від 04.06.2015р. № 12-566 юридична особа з ідентифікаційним кодом 14360080 станом на 04.05.2000р. в базі даних Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України по місту Києву значилась: ід. код 14360080 Закрите акціонерне товариство Український кредитний банк м. Київ, Соломянський р-н проспект Перемоги, буд. 37, корп. 1; прізвище керівника ОСОБА_8.

Як вбачається із спірних векселів слово Закрите акціонерне товариство не є текстом вексельного бланку, що має місце порушення стосовно такого обовязкового реквізиту простого векселя, як найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж, що згідно ст. 76 Уніфікованого закону є підставою для визнання спірних векселів такими, що не мають сили простого векселя.

В частині позовних вимог про визнання недійсною поруки від 10.05.2000 відповідача-2 Дочірнього підприємства Прикарпаттяенергосервіс ВАТ Прикарпаттяобленерго, яка передбачає виконання зобовязань поручителя на підставі отриманих від відповідача-1 вимог щодо оплати спірних векселів слід зазначити наступне.

Виходячи зі змісту ст. 546 та ст. 553 ЦК України договір поруки це один із видів забезпечення виконання зобовязання відповідно до якого поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником.

Статтею 547 ЦК України передбачено, що правочини щодо забезпечення виконання зобовязання вчиняються у письмові формі, правочини щодо забезпечення виконання зобовязання, вчинені із недодержанням письмової форми, є нікчемними.

Порука, за своєю правовою природою є багатостороннім договором, в той час як одностороння заява відповідача-2 про поруку не відповідає істотним умовам договору поруки.

Так, згідно ст. 30 даного Уніфікованого закону платіж за переказним векселем може бути забезпечений авалем повністю або в частині його суми; забезпечення може бути надане третьою особою або навіть однією з осіб, які поставили свій підпис на векселі.

Статтею 77 Уніфікованого закону передбачено, що до простого векселя також застосовуються такі положення: положення щодо забезпечення авалем (статті 30 - 32); у випадку, передбаченому в останньому абзаці статті 31, якщо в авалі не зазначено, за кого він даний, вважається, що він даний за векселедавця простого векселя.

Тобто, аваль це специфічна форма забезпечення зобовязання, яка за своєю правовою природою тотожна із порукою. Однак, чинним законодавством передбачена спеціальна форма вчинення даного правочину.

На спірних векселях відсутні будь-які підписи від імені відповідача-2 ДП Прикарпаттяенергосервіс, відповідно відсутні будь-які забезпечення (поруки, аваль) щодо виконання зобовязань ВАТ "Прикарпаттяобленерго" по оплаті простих векселів, складених 04.05.2000р.

Приписами ч.1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України.

Так, ч.1 ст.203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства. Виходячи зі змісту ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.

Виходячи із аналізу зазначених вище норм, у звязку із тим що договір поруки не відповідає вимогам Уніфікованого закону суд прийшов до вірного висновку, що правочин вчинений відповідачем 2 у формі заяви є недійсним.

Щодо заяви відповідача - 1 про застосування строку позовної давності суд першої інстанції обгрунтовано відмовив у її задоволенні виходячи з наступного.

Положеннями частини 1 статті 251 ЦК України, визначено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Згідно ч. 1 ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Статтею 257 ЦК України встановлено загальна позовна давність тривалістю у три роки. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу (ст. 260 ЦК України).

Відповідно до стаття 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За приписами статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 261 ЦК України частини 1 та 5 перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила та за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Одночасно суд відзначає, що за змістом статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права.

Позивач звернувся з позовом 19.05.15, згідно якого зазначив, що про невідповідність спірних векселів вимогам чинного вексельного законодавства дізнався з того моменту як отримав їх копії разом з листом відповідача-1, а саме: від 09.04.15 № 26-2586/1.2-15, згідно якого останній запропонував оплатити їх. Згідно пояснень від 16.06.2015р. № 058/4052 (вх.№9393/15 від 16.06.15) позивач зазначив, що значна кількість документів через корпоративні конфлікти між акціонерами за період з 1998 до грудня 2001 року втрачені.

Суд також встановив, що спірні векселі підписані неуповноваженою особою ВАТ Прикарпаттяобленерго - Головою правління ОСОБА_7, а іншою особою, що підтверджено Висновком № 141 криміналістичної експертизи з дослідження підписів за матеріалами господарської справи № 909/548/15 від 11.04.16. Дані обставини підтверджують той факт, що позивач не знав і не міг знати про невідповідність спірних векселів вимогам ст. 75 Уніфікованого закону, зокрема, в частині наявності чи відсутності на них таких реквізитів як найменування особи, якій або наказу якої повинен бути здійснений платіж та підпис особи, яка видає документ (векселедавець). Аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого господарського суду України № 10 від 29.05.13 (із змінами і доповненнями) "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів".

Відповідно до ст.43 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Відповідно до ст.32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно із ст.34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Відповідно до ст.43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 року № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Колегія суддів також зазначає, що рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги процесуального закону, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а також правильно витлумачив ці норми; а обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню.

Зважаючи на викладене, рішення господарського суду відповідає вимогам закону до судового рішення, в якому необхідно повно відобразити обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і їх правові наслідки повинні бути вичерпними, відповідати дійсності та підтверджуватися достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Скаржники не надали належних та допустимих доказів на спростування висновків місцевого господарського суду, викладених в рішенні господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2016р. у даній справі.

З огляду на все викладене вище, колегія суддів Львівського апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2016 року у даній справі відповідає матеріалам справи, ґрунтується на вимогах чинного законодавства і підстав для його скасування немає, а зазначені в апеляційних скаргах доводи скаржників не відповідають матеріалам справи, документально не обґрунтовані, а тому не визнаються такими, що можуть бути підставою згідно ст. 104 ГПК України для скасування чи зміни оскаржуваного рішення.

Судовий збір за перегляд рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2016 року у даній справі в апеляційному порядку слід покласти на скаржників в порядку, передбаченому ст. 49 ГПК України.

На підставі наведеного та відповідно до вимог ст.ст.33,34,43,49,91,99,101-105 ГПК України,-

Львівський апеляційний господарський суд

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційні скарги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» та Публічного акціонерного товариства «Акцент-Банк» - залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Івано-Франківської області від 18.05.2016р. у справі № 909/548/15 залишити без змін.

3. Витрати по сплаті судового збору за перегляд рішення в апеляційному порядку покласти на скаржників.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку.

5. Матеріали справи повернути господарському суду Івано-Франківської області.

6. Повний текст постанови складено « 08» вересня 2016р.

Головуючий суддя Михалюк О.В.

суддя Марко Р.І.

суддя Хабіб М.І.