КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа№ 910/6236/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Зеленіна В.О.

суддів: Мартюк А.І.

Ткаченка Б.О.

при секретарі Волуйко Т.В.

представники сторін:

позивача: Пристромко М.П. - представник за довіреністю;

відповідача: не з'явився;

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРВТОРУТИЛІЗАЦІЯ"

на рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016

у справі № 910/6236/16 (головуючий суддя: Бондарчук В.В.)

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРВТОРУТИЛІЗАЦІЯ"

до Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною

про стягнення 60 657, 91 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі №910/6236/16 відмовлено у задоволенні позову про стягнення 60 657, 91 грн., у тому числі: 34 107, 28 грн. - основний борг, 10 519, 05 грн. - не отриманий дохід згідно ст. 1214 ЦК України, 14 768, 45 грн. - інфляційні збитки, 1281, 13 грн. - 3 % річних - плата за користування чужими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України.

Не погодившись із вказаним рішенням Товариство з обмеженою відповідальністю "УКРВТОРУТИЛІЗАЦІЯ" подало апеляційну скаргу, у якій просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

Скарга мотивована тим, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки отримавши у листопаді 2014 року передоплату за договором відповідач не здійснив дій направлених на узгодження істотних умов договору щодо поставки вторинної сировини на користь позивача, отже поставка товару за договором №606-14 від 06.06.2014 на суму 34107,28 грн. є неузгодженою, договір щодо цієї поставки є неукладеним, а вказана сума підлягає поверненню на підставі ст.1212 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 (колегія суддів у складі головуючого судді Зеленіна В.О., суддів Мартюк А.І., Ткаченка Б.О.), апеляційну скаргу прийнято до провадження. Розгляд справи призначено на 07.09.2016.

07.09.2016 відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить відмовити у її задоволенні та залишити оскаржуване рішення без змін, посилаючись на те, що оплата позивачем здійснювалась на виконання умов Договору №606-14 від 06.06.2014, вказаний договір сторонами не розірваний і він є чинним, відповідач має належні підстави для поставки товару, а тому до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ст.1212 ЦК України.

Також 07.09.2016 відповідач подав клопотання про розгляд справи без участі його представника у зв'язку із неможливістю явки.

Клопотання відповідача про розгляд справи без участі його представника задоволено судом.

Представник позивача (апелянта) у судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити з підстав, зазначених у скарзі, та прийняти рішення про задоволення позову.

Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши наявні в справі матеріали, розглянувши апеляційну скаргу, Київським апеляційним господарським судом встановлено наступне.

06.06.2014 між відповідачем - Виробничим комплексом "Техносервіс" Державного підприємства з питань поводження з відходами як вторинною сировиною, як постачальником, та позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "УКРВТОРУТИЛІЗАЦІЯ", як покупцем, укладено договір поставки № 606-14 (далі - Договір), умовами якого передбачено, що в порядку та на умовах, визначених цим договором, постачальник зобов'язується поставити і передати у власність покупця, а покупець - прийняти й оплати продукцію, що отримана в результаті виробничої діяльності - вторинну сировину, асортимент і технічні умови яких зазначені у специфікації, що є невід'ємними частинами даного договору.

Пунктом 1.2 договору визначено, що постачальник зобов'язується поставляти товар по мірі накопичення в кількості, асортименті, за ціною та в строки, вказані в рахунках-фактурах та видаткових накладних, які є невід'ємною частиною даного договору. Ціна на товар по кожній окремій поставці встановлюється постачальником та може бути змінена за згодою сторін.

Згідно з п.1.4 договору датою поставки товару вважається дата, що зазначена у видатковій накладній

Відповідно п. 2.1 договору, загальна сума даного договору визначається вартістю товару, отриманого покупцем протягом дії даного договору згідно накладних, що є невід'ємними частинами даного договору.

Згідно з п. 2.2. договору, розрахунки за товар, здійснюються покупцем шляхом попередньої 50 % оплати. Остаточний розрахунок за кожну поставлену партію товару здійснюється протягом п'яти банківських днів з моменту поставки товару.

Пунктами 3.1. та 3.2. договору передбачено, що поставка товарів здійснюється постачальником протягом строку дії договору. Поставка товару здійснюється по мірі накопичення та оформлюється окремими видатковими накладними.

Умовами, зазначеними у п. 4.4. договору визначено, що покупець має право: вимагати від постачальника поставки товару в кількості і строк передбаченими даним договором; вимагати від постачальника належного виконання його обов'язків.

Відповідно до п.7.1, 7.2 Договору він вступає в силу з моменту його підписання та діє до 31.12.2014. У випадку, якщо за 15 днів до закінчення строку дії договору, жодна із сторін не виявить бажання розірвати його, то дія договору вважається пролонгованою на наступний календарний рік на тих же умовах.

У відповідності до п. 9.2. договору, сторони можуть розірвати даний договір за умови відсутності зобов'язань до даному договору, повідомивши про це іншу сторону за один місяць до дати передбачуваного розірвання. Повідомлення про розірвання має бути надіслане рекомендованим листом з повідомленням про отримання або через представника іншої сторони.

Матеріали справи не містять доказів наявності повідомлення про припинення дії договору поставки № 606-14 від 06.06.2014, а тому суд першої інстанції дійшов вірного висновку про те, що договір автоматично пролонговувався на наступні роки та є чинним.

Відповідно до умов договору сторонами підписано наступні специфікації: № 1 від 13.06.2014, № 2 від 19.06.2014, № 3 від 19.06.2014, № 4 від 26.06.2014, № 5 від 04.07.2014, № 6 від 08.07.2014, № 7 від 09.07.2014, № 8 від 17.07.2014, № 9 від 22.07.2014, № 10 від 25.07.2014, № 11 від 12.08.2014, № 12 від 29.08.2014, № 13 від 15.09.2014, № 14 від 29.09.2014, № 15 від 01.10.2014.

Також позивачем у період з 06.06.2014 по 25.11.2014 на користь відповідача було перераховано грошові кошти на загальну суму 423842,48 грн., у тому числі 07.11.2014 в сумі 30000,00 грн. та 14.11.2014 в сумі 10000,00 грн., що підтверджується банківськими виписками та платіжними дорученнями № 38 від 03.09.2014, № 39 від 03.09.2014, № 62 від 16.09.2014, № 65 від 19.09.2014, № 80 від 30.09.2014, № 90 від 02.10.2014, № 92 від 03.10.2014, № 101 від 08.10.2014, № 177 від 06.11.2014, № 182 від 07.11.2014, № 204 від 14.11.2014, проте відповідачем було поставлено продукцію на загальну суму 389735, 20 грн.

Отже, різниця між сумою отриманої відповідачем передоплати та загальною вартістю поставленої на користь позивача продукції становить 34107,28 грн.

Обґрунтовуючи позовні вимоги та апеляційну скаргу, позивач зазначив, що відповідно до специфікацій до договору поставки № 606-14 від 06.06.2014, поставка товару на суму 34107, 28 грн. не була узгоджена, а отже зазначена сума підлягає поверненню на рахунок Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРВТОРУТИЛІЗАЦІЯ", як безпідставно отримана відповідно до ст. 1212 ЦК України. Крім того, позивач просив стягнути з відповідача 10519, 05 грн. - не отриманого доходу згідно ст. 1214 ЦК України, 14768, 45 грн. - інфляційних втрат, 1281, 13 грн. - 3 % річних - плати за користування чужими коштами відповідно до ст. 625 ЦК України.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції прийшов до висновку, що правовідносини сторін у даному спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України.

Колегія суддів Київського апеляційного господарського суду погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти.

Відповідно до частини 1 статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

У відповідності до положень ст.ст. 6, 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

З матеріалів справи вбачається, що між сторонами було укладено договір, який за правовою природою є господарським договором поставки.

Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України (далі - ГК України), за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Статтею 655 ЦК України унормовано, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Згідно ч. 1 ст. 712 ЦК України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Частина 1 статті 193 ГК України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 ГК України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Положеннями статті 526 ЦК України передбачено, що зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

За доводами позивача, оскільки специфікаціями до договору поставки № 606-14 від 06.06.2014 не було узгоджено поставки товару на суму 34107, 28 грн., то сплачені грошові кошти відповідач утримує без достатньої правової підстави, у зв'язку з чим відповідач зобов'язаний повернути позивачу вказану суму.

Проте, як вірно встановлено судом першої інстанції, згідно банківської виписки від 07.11.2014 та від 14.11.2014 у призначенні платежу позивачем зазначено "передоплата за втор сировину зг. договору № 606-14 від 06.06.2014 у т.ч. ПДВ 20 %", отже платежі були здійснені позивачем на виконання та в межах договору.

Вищенаведеними умовами договору, зокрема пунктами 1.2 та 2.2, визначений порядок здійснення розрахунків та умови поставки товару.

Згідно з ст. 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Частиною 1 ст. 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання. При цьому відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобов'язання.

Відповідно до ст. 1212 ЦК України, на яку посилається позивач, як на правову підставу позовних вимог, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні.

Вказаний у статті 1212 ЦК України вид позадоговірних зобов'язань породжують наступні юридичні факти:

1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи;

2) відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали.

Київський апеляційний господарський суд погоджується із висновком суду першої інстанції про те, що оскільки між сторонами у справі, було укладено договір поставки № 606-14 від 06.06.2014, а кошти, які позивач просив стягнути з відповідача, отримані останнім у якості передоплати за поставку продукції, яка повинна бути поставлена за договором, то такі кошти набуто за наявності правової підстави, а тому їх не може бути витребувано відповідно до положень ст. 1212 ЦК України.

Отже, правовідносини сторін у цьому спорі регулюються нормами зобов'язального права, а договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них положень ч. 1 ст. 1212 ЦК України, тому посилання позивача на положення зазначеної статті є необґрунтованими, оскільки кошти відповідачем не були отримані без будь-яких правових підстав, а перераховані у якості передоплати на поставку товару, відповідно відсутні підстави для стягнення з відповідача грошових коштів у розмірі 34107,28 грн.

Зазначеної позиції також дотримується Верховний Суд України, висновки якого мають враховуватись іншими судами загальної юрисдикції, і який зазначав, що стаття 1212 ЦК України застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав, договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень статті 1212 ЦК України (постанова від 25.02.2015 N 910/1913/14);

Інші позовні вимоги є похідними від основного зобов'язання, в задоволенні якого судом правомірно відмовлено, а тому також не підлягають до задоволення.

Відповідно до ч. 1 статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 ГПК України встановлено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно статті 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

При прийнятті оскаржуваного судового рішення місцевий господарський суд, керуючись, зокрема, приписами наведених норм, на підставі повного та всебічного дослідження фактичних обставин справи і перевірки їх наявними доказами, з урахуванням визначених позивачем меж позовних вимог, дійшов правомірного висновку щодо відмови у задоволенні позовних вимог.

Таким чином, наведене вище та докази, які містяться в матеріалах справи, спростовують доводи скаржника, викладені в апеляційній скарзі.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі № 910/6236/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, прийнято без порушення норм матеріального та процесуального права і підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "УКРВТОРУТИЛІЗАЦІЯ" залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 07.06.2016 у справі № 910/6236/16 - без змін.

2. Матеріали справи № 910/6236/16 повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя В.О. Зеленін

Судді А.І. Мартюк

Б.О. Ткаченко