РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.09.2016Справа №910/12813/16

За позовом Заступника Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України

До Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ"

про стягнення 3 517 680,00 грн.

Суддя Селівон А.М.

Представники сторін:

Від позивача: Ніколова В.М. - представник, довіреність № 220/819/д від 30.12.2015;

Від відповідача: не з'явились.

В судовому засіданні взяв участь Голуб Є.В. - прокурор, довіреність №10/2/3-70-вих-16 від 15.01.2016;

В судовому засіданні на підставі ч.2 ст. 85 Господарського процесуального кодексу України оголошені вступна та резолютивна частини рішення.

СУТЬ СПОРУ:

Заступник Генерального прокурора України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України звернувся до Господарського суду міста Києва з позовом до Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" про стягнення коштів у розмірі 3 517 680,00 грн. з яких 1 978 695,00 грн. пені, 1 538 985,00 грн. штрафу, а також стягнення судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 52 765,20 грн.

В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на невиконання відповідачем належним чином умов укладеного між сторонами Договору №286/1/15/22 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 14.08.2015 в частині здійснення поставки продукції у строки, визначені вказаним договором, внаслідок чого відповідачу нараховано пеню та штраф у вищезазначеному розмірі.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 15.07.2016 позовну заяву прийнято до розгляду, порушено провадження у справі № 910/12813/16 та призначено до розгляду на 28.07.2016.

У судове засідання 28.07.2016 з'явився прокурор.

Уповноважені представники позивача та відповідача у судове засідання 28.07.2016 не з'явились.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 28.07.16 позивач та відповідач повідомлені належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень №542 та №550

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від прокурора надійшли пояснення № 10/2/3-22006-16 від 27.07.2016 щодо обґрунтування порушення інтересів держави та необхідності їх захисту, які судом долучені до матеріалів справи.

Також судом повідомлено, що до початку судового засідання 28.07.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи № 01/718 від 27.07.2016, яке судом долучено до матеріалів справи.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 28.07.2016 клопотання представника відповідача задоволено, розгляд справи відкладено на 01.09.2016.

У судове засідання 01.09.2016 з'явились прокурор та уповноважений представник позивача.

Уповноважений представник відповідача у судове засіданні 01.09.2016 не з'явився.

Про дату, час і місце розгляду даної справи 01.09.16р. відповідач повідомлений належним чином, що підтверджується наявним в матеріалах справи рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення: №639.

Судом повідомлено, що до початку судового засідання 01.09.2016 через відділ діловодства Господарського суду м. Києва від представника позивача надійшли пояснення по справі б/н від 01.09.2016, в яких останній підтримав заявлені позовні вимоги та просив задовольнити позов. Пояснення судом долучено до матеріалів справи.

Інших доказів на підтвердження своїх вимог, окрім наявних в матеріалах справи, позивачем на час проведення судового засідання 01.09.16 р. суду не надано.

Від відповідача заяв та клопотань процесуального характеру на час проведення судового засідання 01.09.16 до суду не надходило.

Документи, в т.ч. відзив на позовну заяву, витребувані ухвалами суду від 15.07.16 та 28.07.16 відповідачем суду не надані.

Про поважні причини неявки представника відповідача суд не повідомлено.

Відповідно до 2.3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 р. № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" (далі - Постанова № 18) якщо стороною (або іншим учасником судового процесу) у вирішенні спору не подано суду в обґрунтування її вимог або заперечень належні і допустимі докази, в тому числі на вимогу суду, або якщо в разі неможливості самостійно надати докази нею не подавалося клопотання про витребування їх судом (частина перша статті 38 ГПК), то розгляд справи господарським судом може здійснюватися виключно за наявними у справі доказами, і в такому разі у суду вищої інстанції відсутні підстави для скасування судового рішення з мотивів неповного з'ясування місцевим господарським судом обставин справи.

Згідно п. 3.9.2 Постанови № 18 у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Окрім того, відповідно до ст. 75 Господарського процесуального кодексу України якщо відзив на позовну заяву і витребувані господарським судом документи не подано, справу може бути розглянуто за наявними в ній матеріалами.

З огляду на вищевикладене, оскільки явка представника відповідача в судові засідання обов'язковою не визнавалась, відповідач не скористався належним йому процесуальним правом приймати участь в судових засіданнях, останнім не надано суду відзиву на позовну заяву, будь-яких письмових пояснень та інших доказів, що впливають на вирішення даного спору по суті, беручи до уваги відсутність процесуальних заяв та клопотань відповідача на час розгляду справи, а також той факт, що прокурор та представник позивача проти розгляду справи без участі представника відповідача не заперечували, суд, на підставі ст. 75 Господарського процесуального кодексу України, здійснював розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача, виключно за наявними у справі матеріалами.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи учасникам судового процесу можливість реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи обмежені процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 Господарського процесуального кодексу України, не знаходив підстав для відкладення розгляду справи.

Враховуючи відсутність на час проведення судових засідань клопотань прокурора та сторін щодо здійснення фіксації судового засідання по розгляду даної справи технічними засобами, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Судовий процес відображено у протоколах судового засідання.

Перед початком розгляду справи в судових засіданнях прокурора та представника позивача було ознайомлено з правами та обов'язками відповідно до ст.ст. 20, 22, 29, 60, 74 та ч. 5 ст. 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Представник позивача та прокурор в судових засіданнях повідомили суд, що права та обов'язки сторонам зрозумілі.

Відводу судді прокурором та представником позивача не заявлено.

Прокурор у судовому засіданні 01.09.2016 підтримав позовні вимоги, викладені у позовній заяві, відповів на питання суду.

У судовому засіданні 01.09.2016 представник позивача підтримав позовні вимоги, викладені прокурором у позовній заяві, надав пояснення по справі.

Дослідивши матеріали справи та подані докази, заслухавши в судовому засіданні пояснення прокурора та представника позивача, з'ясувавши обставини, що мають значення для вирішення спору, перевіривши наданими позивачем доказами та оглянувши в судовому засіданні їх оригінали, суд

В С Т А Н О В И В:

Згідно з ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частинами 1, 4 статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.

Відповідно до ч. 1 ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Частина 1 статті 626 Цивільного кодексу України передбачає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Як встановлено судом за матеріалами справи, 14 серпня 2015 року між Міністерством оборони України (позивач у справі, замовник за договором) та Державним підприємством "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" укладено договір №286/1/15/22 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) (далі - Договір), відповідно до умов якого згідно рішення комітету з конкурсних торгів Міністерства оборони України (витяг з протоколу від 06.08.15р. № 75/478/5) постачальник зобов'язується постачати у 2015 році паливо рідинне та газ; оливи мастильні (паливо дизельне підвищеної якості (Євро) марки С виду ІІ, а саме його еквівалент паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С або паливо дизельне Євро сорт С, вид ІІІ (ДТ-Л-К5) або паливо дизельне ДТ-Л-К4, сорт С або паливо дизельне ULTRA LOW SULFUR DIESEL (ULSD) 10 PPM) (далі - продукція) для потреб Міністерства оборони України згідно специфікації, а замовник забезпечити приймання продукції та її оплату в асортименті, кількості, у строки і за цінами згідно з специфікацією.

Розділами 2 - 7 Договору сторони узгодили якість продукції, ціну договору, порядок здійснення оплати, поставку продукції, права обов'язки та відповідальність сторін тощо.

Відповідно до п. 10.1 Договору договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення.

Окрім того, як свідчать матеріали справи в подальшому сторонами укладались додаткові угоди №№ 1-3 до Договору.

Вказані договір та додаткові угоди підписані представниками постачальника та замовника та скріплені печатками сторін.

Зокрема, 28 грудня 2015 року між замовником та постачальником укладено Додаткову угоду № 2 до Договору, відповідно до якої сторони домовились, що договір набирає чинності з дати його підписання сторонами і діє до 31.03.2016, а в частині проведення розрахунків до повного їх завершення. Після закінчення терміну дії договору, коригування зобов'язань здійснюється на підставі підписаних обома сторонами актів звіряння.

Судом встановлено, що укладений правочин за своїм змістом та правовою природою є договором поставки, який підпадає під правове регулювання норм § 3 глави 54 Цивільного кодексу України та § 1 глави 30 Господарського кодексу України.

Згідно ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За приписами ч. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України за договором купівлі-продажу одна сторона передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ч.1 ст. 662 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором купівлі-продажу. Продавець повинен одночасно з товаром передати покупцеві його приналежності та документи (технічний паспорт, сертифікат якості тощо), що стосуються товару та підлягають переданню разом із товаром відповідно до договору або актів цивільного законодавства.

Так, 11 вересня 2015 року між замовником та постачальником укладено Додаткову угоду № 1 до Договору №286/1/15/22, відповідно до п. 1.1 якої Договір викладено в наступній редакції:

- паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С або паливо дизельне Євро сорт С, вид ІІІ (ДТ-Л-К5) або паливо дизельне ДТ-Л-К4, сорт С або паливо дизельне ULTRA LOW SULFUR DIESEL (ULSD) 10 PPM), строк постачання - 60 днів з дати підписання договору, загальною кількістю 2 216,279 т, ціна за одиницю виміру продукції - 14 504,00 грн., загальна кількість вартості продукції - 32 144 910,62 грн.

- паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С або паливо дизельне Євро сорт С, вид ІІІ (ДТ-Л-К5) або паливо дизельне ДТ-Л-К4, сорт С або паливо дизельне ULTRA LOW SULFUR DIESEL (ULSD) 10 PPM), строк постачання - 60 днів з дати підписання договору, загальною кількістю 4 083,721 т, ціна за одиницю виміру продукції - 14 484,00 грн., загальна кількість вартості продукції - 59 148 614,96 грн.

Загальна вартість продукції складає 109 552 230,70 грн., в т.ч. 18 288 705,12 грн. ПДВ.

Окрім того, 22 січня 2016 року між замовником та постачальником укладено Додаткову угоду № 3 до Договору, відповідно до якої сторони домовились внести зміни до договору, а саме: Специфікацію п. 1.1. Договору доповнити Специфікацією № 2:

- паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С або паливо дизельне Євро сорт С, вид ІІІ (ДТ-Л-К5) або паливо дизельне ДТ-Л-К4, сорт С або паливо дизельне ULTRA LOW SULFUR DIESEL (ULSD) 10 PPM), строк постачання - до 31.03.2016, загальною кількістю 1 327,00 т, ціна за одиницю виміру продукції - 13 750,00 грн., загальна вартість продукції - 21 895 500,00 грн., в т.ч. 3 649 250,00 грн.

Згідно з п. 5.1 Договору продукція постачається на умовах DDR - склад замовника відповідно до Міжнародних правил по тлумаченню термінів "Інкотермс" у редакції 2010 року згідно з встановленими нормами відвантаження у тарі та упаковці, яка забезпечує її збереження під час транспортування, вантажно-розвантажувальних робіт та збереження в межах термінів установленими діючими технічними умовами.

Відповідно до п. 2.2 Договору одержувачами продукції є військові частини, склади (бази) пального, центри забезпечення пальним (далі - одержувачі замовника) згідно з рознарядками Міністерства оборони України, які є невід'ємними частинами цього договору.

В силу приписів ст. 663 Цивільного кодексу України продавець зобов'язаний передати товар покупцеві у строк, встановлений договором купівлі-продажу, а якщо зміст договору не дає змоги визначити цей строк, - відповідно до положень статті 530 цього кодексу.

За умовами п. 5.2 Договору постачання продукції одержувачем замовника здійснює постачальник виключно за номенклатурою, у кількостях, в строки та за адресами, що зазначені в рознарядках Міністерства оборони України.

Договір вважається виконаним, при умові постачання продукції не менше 99 % від загального обсягу.

Зокрема, як визначено сторонами в Додатковій угоді № 3 до Договору відповідач зобов'язався здійснити поставку продукції на суму 21 895 500,00 грн. в строк, визначений специфікацією № 2 та відповідною рознарядкою - до 31.03.16 р.

Частиною 1 ст. 691 Цивільного кодексу України встановлено, що покупець зобов'язаний оплатити товар за ціною, встановленою у договорі купівлі-продажу.

Згідно із ч. 1 ст. 692 Цивільного кодексу України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Згідно ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадках і на умовах, встановлених договором або законом.

Відповідно до п. 4.6 Договору ціна за договором коригується за погодженнями сторін у порядку визначеному ч. 5 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" у тому числі у зв'язку із зміною ринкової ціни на продукцію (зміна кон'юктури ринку) та/або прийняття нормативно-правових актів, що впливають на формування рівня цін та/або пропорційної зміни ціни залежно від зміни курсу іноземної валюти.

Ціна за одиницю продукції, згідно з цим договором, може змінюватися через 30 днів починаючи з моменту подання виконавцем пропозиції конкурентних торгів, у випадку зміни офіційного курсу долара США (курс НБУ) більше ніж на 3 %, пропорційно зміни такого курсу.

Зміна ціни оформлюється шляхом укладання відповідної додаткової угоди до даного Договору.

При цьому як визначено сторонами в п. 3.1 Договору ціна договору становить: без ПДВ 91 375 200,00 грн., крім того ПДВ 18 275 040,00 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 109 650 240,00 грн. у тому числі ПДВ, вартість вантажних робіт в місцях завантаження та транспортні витрати.

Також відповідно до приписів ч. 2 ст. 632 Цивільного кодексу України Додатковою угодою № 1 до Договору пункт 3.1 останнього викладено в наступній редакції: ціна договору становить: без ПДВ 91 293 525,58 грн., крім того ПДВ 18 258 705,12 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 109 552 230,70 грн., у тому числі податок на додану вартість, вартість вантажних робіт в місцях завантаження та транспортні витрати.

Окрім цього, за редакцією Додаткової угоди № 3 до Договору пункт 3.1 Договору викладено в наступній редакції: ціна договору становить: без ПДВ 109 539 775,58 грн., крім того ПДВ 21 907 955,12 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 131 447 730,70 грн., у тому числі податок на додану вартість, вартість вантажних робіт в місцях завантаження та транспортні витрати.

Ціна договору у 2015 році становить: без ПДВ 91 293 525,58 грн., крім того ПДВ 18 258 705,12 грн. Ціна договору, що підлягає оплаті становить 109 552 230,70 грн., у тому числі податок на додану вартість, вартість вантажних робіт в місцях завантаження та транспортні витрати.

Ціна договору у 2016 році становить: без ПДВ 18 246 250,00 грн., крім того ПДВ 3 649 250,00 грн. Ціна Договору, що підлягає оплаті, становить 21 895 500,00 грн., у тому числі податок на додану вартість,вартість вантажних робіт в місцях завантаження та транспортні витрати.

Згідно п. 4.1 Договору розрахунок за фактично постачену продукцію здійснюється протягом 30 банківських днів (за умови надходження бюджетних коштів на рахунок Міністерства оборони України за даним кодом видатків) з дати надання постачальником до Департаменту державних закупівель та постачання матеріальних ресурсів Міністерства оборони України належним чином оформлених документів, передбачених цим договором.

У відповідності до п. 4.7 Договору на підставі ч. 2 ст. 40 Закону України "Про здійснення державних закупівель" (зі змінами) та відповідно до п. 1 пп. 3 постанови Кабінету Міністрів України від 23.04.2014 № 117 "Про здійснення попередньої оплати товарів, робіт і послуг, що закуповуються за бюджетні кошти" (зі змінами), замовник має право здійснення попередньої оплати товарів, що згідно з договором передбачається поставити протягом 2015 бюджетного року у розмірі, що не перевищує 50 % суми договору на термін не більше трьох місяців.

Відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24.12.2012 № 1407 "Про затвердження Порядку казначейського обслуговування державного бюджету за витратами" постачальник зобов'язується надати замовнику документи, що підтверджують фактичну поставку товарів у 2015 році протягом 3-х робочих днів після завершення терміну на який надано попередню оплату.

Залишок невикористаних коштів постачальник зобов'язується повернути на реєстраційний рахунок замовника в державній казначейській службі України не пізніше 3-з робочих днів після завершення терміну на який надано попередню оплату.

Отже, судом за матеріалами справи встановлено та підтверджено прокурором та представником позивача в судовому засіданні, що на виконання умов вищевказаного Договору в редакції Додаткових угод №№ 1- 3 відповідач зобов'язався поставити для потреб Збройних Сил України дизельне паливо у кількості 7627 тон (6300 тон+1327 тон) в строк 60 днів з дати підписання договору (Додаткові угоди № 1,2) на загальну суму 109 552 230,70 грн. з ПДВ та до 31.03.2016 (Додаткова угода № 3) на загальну суму 21 895 500,00 грн. з ПДВ, всього на суму 131 447 730,70 грн.

При цьому згідно підпункт 6.3.1 пункту 6.3 Договору постачальник зобов'язаний забезпечити постачання продукції у строки, встановлені договором.

В свою чергу відповідно до підпункту 6.1.2 пункту 6.1 Договору замовник зобов'язаний забезпечити приймання продукції одержувачем замовника як тільки постачальник належним чином надасть її для приймання на умовах договору.

Частиною 1 ст. 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно визначень ч.ч. 1, 2 ст. 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення.

Суд зазначає, що згідно п. 1.9 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" якщо у договорі виконання грошового зобов'язання визначається до настання певного терміну, наприклад, до 1 серпня 2014 року (частина друга статті 252 ЦК України), то останнім днем виконання такого зобов'язання вважається день, що передує цьому терміну (в даному прикладі - 31 липня 2014 року). Водночас коли у тексті договору виконання грошового зобов'язання визначено "по 1 серпня 2014 року" або "включно до 1 серпня 2014 року", то останнім днем виконання такого зобов'язання буде 1 серпня 2014 року.

Проте, як вбачається з матеріалів справи та підтверджено прокурором та представником позивача в судовому засіданні, Державне підприємство "Укртранснафтопрдукт" свої зобов'язання щодо передачі позивачу обумовленої Договором та Додатковою угодою № 3 до нього продукції у визначений Договором граничний строк, а саме 30.03.2016 р., не здійснило.

Відповідно до п. 5.4 Договору продукція, що буде поставлена без згоди замовника, з порушенням положень договору (у тому числі в більшій кількості, ніж зазначено в у специфікації Договору) чи поставлена, якщо одержувач замовника відмовився від її прийняття, приймається одержувачем замовника на відповідальне зберігання за винятком випадків, коли відповідно до вимог законодавства одержувач замовника вправі відмовитися приймати її від органів транспорту. Всі витрати пов'язані з відповідальним зберіганням такої продукції відшкодовуються за рахунок постачальника.

Постачальник зобов'язаний у п'ятиденний строк з дня отримання письмового повідомлення від замовника (одержувачів замовника) про прийняття продукції на відповідальне зберігання, розпорядитися не прийнятою до використання одержувачем замовника продукцією.

При цьому доказів зміни сторонами строку постачання продукції згідно специфікації № 2 матеріали справи не містять.

Окрім цього, згідно приписів ч. 1 ст. 652 Цивільного кодексу України у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання.

Частиною 1 ст. 665 Цивільного кодексу України передбачено право покупця у разі відмови продавця передати проданий товар відмовитися від договору купівлі - продажу.

Як визначено сторонами в п.6.2 пп. 6.2.5 Договору у разі порушення постачальником порядку постачання продукції, її номенклатури, кількості, якості (визначається діючими стандартами, технічними умовами, іншою нормативно-технічною документацією тощо), строків, які визначені у специфікації та/або рознарядці, при достроковій відмові постачальника від подальшого виконання умов даного договору замовник в односторонньому порядку має право:

- на відшкодування збитків, понесених Міністерством оборони України в результаті таких дій постачальника;

- відмовитися від прийняття подальшого виконання зобов'язань постачальником за цим договором;

- відмовитися від встановлення господарських відносин з постачальником;

- розірвати договір.

Застосування зазначених оперативно-господарських санкцій не позбавляє права замовника вимагати від постачальника сплати штрафних санкцій та відшкодування збитків за неналежне виконання цього договору.

При цьому матеріали справи не містять доказів звернення позивача до відповідача як постачальника продукції за Договором на протязі дії останнього з повідомленнями щодо відмови від придбання продукції та/або її частини, а також письмового повідомлення про відмову від спірного Договору.

Згідно ст. 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч. 1 ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

В силу ст.ст. 525, 526 Цивільного кодексу України та ст. 193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, умов договору та вимог зазначених Кодексів, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Згідно ст. 599 Цивільного кодексу України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Відповідно до ч.2 ст. 193 ГКУ кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Таким чином, як вбачається з матеріалів справи станом на час розгляду справи обов'язок щодо поставки продукції - паливо дизельне ДТ-Л-К5, сорт С або паливо дизельне Євро сорт С, вид ІІІ (ДТ-Л-К5) або паливо дизельне ДТ-Л-К4, сорт С або паливо дизельне ULTRA LOW SULFUR DIESEL (ULSD) 10 PPM) кількістю 1 327, тон загальною вартістю 21 895 500,00 грн., в т.ч. ПДВ 3 649 250,00 грн., всупереч вимогам цивільного та господарського законодавства, а також умовам Договору відповідач не виконав, в результаті чого у останнього існує невиконане зобов'язання за Договором в частині поставки та передачі у власність (повне господарське відання) Міністерства оборони України продукції, визначеної Договором та Додатковою угодою №3, у зв'язку з чим позивач звернувся до господарського суду за захистом своїх майнових прав.

У відповідності до ст. 124, п. п. 2, 3, 4 ч. 2 ст. 129 Конституції України та ст. 4-2, 4-3 Господарського процесуального кодексу України основними засадами судочинства є рівність всіх учасників судового процесу перед законом та судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Згідно статті 32 Господарського процесуального кодексу України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Обов'язок доказування, а отже і подання доказів відповідно до ст. 33 ГПК України покладено на сторони та інших учасників судового процесу, а тому суд лише створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

При цьому відповідачем не надано суду жодних доказів на підтвердження виконання зобов'язання, письмових пояснень щодо неможливості надання таких доказів, або ж фактів, що заперечують викладені позивачем позовні вимоги.

За приписами ст. 43 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Доказів визнання недійсним чи розірвання Договору №286/1/15/22 про постачання для державних потреб палива рідинного та газу; олив мастильних, для техніки спеціального призначення (за кошти Державного бюджету України) від 14.08.2015 та/або Додаткових угод №№ 1-3 до нього суду не надано.

Суд зазначає, що згідно приписів ч. 1 ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Застосування господарських санкцій повинно гарантувати захист прав і законних інтересів громадян, організацій та держави, в тому числі відшкодування збитків учасникам господарських відносин, завданих внаслідок правопорушення, та забезпечувати правопорядок у сфері господарювання (ч. 2 ст. 216 Господарського кодексу України).

Відповідно до положень ч. ч. 1, 4 ст. 217 Господарського кодексу України господарськими санкціями визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. Господарські санкції застосовуються у встановленому законом порядку за ініціативою учасників господарських відносин.

Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Учасник господарських відносин відповідає за невиконання або неналежне виконання господарського зобов'язання чи порушення правил здійснення господарської діяльності, якщо не доведе, що ним вжито усіх залежних від нього заходів для недопущення господарського правопорушення. У разі якщо інше не передбачено законом або договором, суб'єкт господарювання за порушення господарського зобов'язання несе господарсько-правову відповідальність, якщо не доведе, що належне виконання зобов'язання виявилося неможливим внаслідок дії непереборної сили, тобто надзвичайних і невідворотних обставин за даних умов здійснення господарської діяльності (ст. 218 Господарського кодексу України).

Так, виходячи з положень ч. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Згідно п.1 ст. 546, ст. 547 Цивільного кодексу виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання вчиняється у письмовій формі. Правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним.

Виконання зобов'язання (основного зобов'язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом (ч.1 ст. 548 Цивільного кодексу).

У відповідності до ст. 549 Цивільного кодексу неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного або неналежно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Пункт 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначає що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Зокрема, матеріалами справи підтверджується, що відповідач, в порушення умов Договору у визначений строк поставку продукції не здійснив, а отже є таким, що прострочив виконання зобов'язання.

За приписами ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Виходячи із положень зазначеної норми, застосування до боржника, який порушив господарське зобов'язання, штрафних санкцій у вигляді пені, штрафу, передбачених абз. 3 ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України, можливо при сукупності відповідних умов, а саме: якщо інший розмір певного виду штрафних санкцій не передбачений договором або законом; якщо, між іншим, порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, якщо допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товарів, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких і вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафу.

Окрім того, при винесенні даного рішення судом також враховано, що норми чинного законодавства України не містять прямої заборони законодавця щодо одночасного застосування такого виду забезпечення виконання зобов'язання, як пеня та штраф.

Суд звертає увагу, що одночасне стягнення з учасника господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання за договором, штрафу та пені не суперечить статті 61 Конституції України, оскільки згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, а відповідно до статті 230 ГК України - видами штрафних санкцій, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. У межах одного виду відповідальності може застосовуватися різний набір санкцій.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 27.04.2012 у справі №06/5026/1052/2011.

Окрім того, підпунктом 7.3.2 пункту 7.3 Договору передбачено, що за порушення строків постачання продукції постачальник сплачує замовнику пеню у розмірі 0,1 % вартості продукції, з якої допущено прострочення виконання за кожен день прострочення, а за прострочення понад 30 днів з постачальника додатково стягується штраф у розмірі 7 % відсотків вказаної вартості.

Отже, оскільки відповідачем допущено прострочення виконання негрошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) продукції, передбачений умовами Договору розмір пені узгоджується з приписами ч. 2 ст. 231 Господарського кодексу України.

Враховуючи вищевикладене та у зв'язку з простроченням відповідачем виконання зобов'язання щодо поставки продукції у строк, визначений умовами Договору, позивачем нараховано та пред'явлено до стягнення з відповідача пеню в сумі 1 978 695,00 грн. за період з 31.03.16 р. по 29.06.16 р. та штраф 7 % у розмірі 1 538 985,00 грн., які він просив стягнути з відповідача відповідно до наданих розрахунків.

Згідно п.1.12 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 14 від 17.12.13 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" (далі - Постанова № 14) з огляду на вимоги частини першої статті 47 і статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд має з'ясовувати обставини, пов'язані з правильністю здійснення позивачем розрахунку, та здійснити оцінку доказів, на яких цей розрахунок ґрунтується. У разі якщо відповідний розрахунок позивачем здійснено неправильно, то господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи самостійно визначає суми пені та інших нарахувань у зв'язку з порушенням грошового зобов'язання, не виходячи при цьому за межі визначеного позивачем періоду часу, протягом якого, на думку позивача, мало місце невиконання такого зобов'язання, та зазначеного позивачем максимального розміру відповідних пені та інших нарахувань. Якщо з поданого позивачем розрахунку неможливо з'ясувати, як саме обчислено заявлену до стягнення суму, суд може зобов'язати позивача подати більш повний та детальний розрахунок. При цьому суд в будь-якому випадку не позбавлений права зобов'язати відповідача здійснити і подати суду контррозрахунок (зокрема, якщо відповідач посилається на неправильність розрахунку, здійсненого позивачем).

В свою чергу контррозрахунку заявлених до стягнення позовних вимог або доказів наявності заперечень щодо здійсненого прокурором розрахунку відповідачем суду не подано.

За результатами здійсненої за допомогою системи "ЛІГА" перевірки нарахування прокурором заявлених до стягнення пені та штрафу судом встановлено, що прокурором здійснено розрахунок санкцій виходячи з суми 21 985 500,00 грн., в той час як за умовами Додаткової угоди № 3постачанню підлягало пальне на суму 21 895 500,00 грн.

При цьому розмір вказаних нарахувань в частині пені, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору в межах визначеного прокурором періоду, становить 1992490,50 грн., а отже є більшим, ніж заявлено до стягнення позивачем. Проте, виходячи з того, що збільшення розміру позовних вимог є правом позивача, передбаченим ст. 22 Господарського процесуального кодексу України, яким прокурор не скористався, суд не вправі самостійно збільшувати розмір позовних вимог, зокрема, в частині нарахування пені, тому позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасну поставку продукції, підлягають задоволенню у розмірі, нарахованому прокурором, а саме 1 978 695,00 грн. пені.

Окрім того, розмір нарахованого прокурором 7% штрафу, перерахований судом у відповідності до приписів чинного законодавства та умов Договору, в межах визначеного прокурором періоду, становить 1 532 685,00 грн., а отже є меншим, ніж нараховано та заявлено до стягнення прокурором, а тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафу за несвоєчасну поставку продукції підлягають частковому задоволенню в розмірі, визначеному судом, а саме 1 532 685,00 грн.

Суд зазначає, що рішення суду про задоволення позову може бути прийнято виключно у тому випадку, коли подані позивачем докази дозволять суду зробити чіткий, конкретний та безумовний висновок про обґрунтованість та законність вимог позивача.

Відповідно до пункту 1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Враховуючи вищевикладене, оскільки матеріалами справи підтверджується факт невиконання відповідачем зобов'язань щодо поставки продукції у встановлені Договором порядок та строк, та на момент прийняття рішення доказів поставки продукції - палива дизельного ДТ-Л-К5, сорт С або палива дизельного Євро сорт С, вид ІІІ (ДТ-Л-К5) або палива дизельного ДТ-Л-К4, сорт С або палива дизельного ULTRA LOW SULFUR DIESEL (ULSD) 10 PPM) кількістю 1 327, тон загальною вартістю 21 895 500,00 грн., в т.ч. ПДВ 3649250,00 грн., відповідач суду не представив, як і доказів, що спростовують вищевикладені обставини, приймаючи до уваги, що позов частково доведений прокурором, обґрунтований матеріалами справи та відповідачем не спростований, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки спір виник у зв'язку з неправомірними діями відповідача, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст.ст. 124, 129 Конституції України, ст.ст. 4-2, 4-3, 33, 43, 49, 75, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. Позовні вимоги задовольнити частково.

2. Стягнути з Державного підприємства "УКРТРАНСНАФТОПРОДУКТ" (04070, м. Київ, вул. Фролівська, 1/6; код 34355770) на користь Міністерства оборони України (03168, м. Київ, пр-т Повітрофлотський, 6; код 00034022) пеню у розмірі 1 978 695 (один мільйон дев'ятсот сімдесят вісім шістсот дев'яносто п'ять) грн. 00 коп., штраф у розмірі 1 532 685 (один мільйон п'ятсот тридцять дві тисячі шістсот вісімдесят п'ять) грн. 00 коп. та судовий збір у розмірі 52 670 (п'ятдесят дві тисячі шістсот сімдесят) грн. 70 коп.

Накази видати після набрання рішенням законної сили.

3. В задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Повний текст рішення складено та підписано 16 вересня 2016 р.

Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного господарського суду шляхом подання протягом 10 днів з дня складання та підписання повного тексту рішення апеляційної скарги через Господарський суд міста Києва.

Суддя А.М. Селівон