ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа № 917/735/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Шевель О. В., суддя Білоусова Я.О. , суддя Крестьянінов О.О.

при секретарі Марченко В.О.

за участю представників:

позивача ОСОБА_1 (довіреність №24/12/2015 від 24.12.15)

відповідача - не зявився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу відповідача (вх. №2126 П/2) на рішення господарського суду Полтавської області від 19.07.16 у справі № 917/735/16

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Агрофірма "Хорольська", с.Староаврамівка Хорольського району Полтавської області,

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Гадячсир", м.Гадяч Полтавської області,

про стягнення 1329641,53 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Позивач звернувся до господарського суду з позовною заявою (з урахуванням подальшого збільшення позовних вимог), у якій просив стягнути з відповідача 1625420,15 грн. основного боргу, 155703,68 грн. процентів за користування грошовими коштами, 12553,73 грн. 3 % річних, 45252,48 грн. інфляційних нарахувань та 166942,84 грн. пені згідно з договором постачання молока №84/03-12/14 від 20.12.14.

Рішенням господарського суду Полтавської області від 19.07.16 (суддя Ціленко В.А.) позов задоволено в повному обсязі, також стягнуто з відповідача на користь позивача 30088,10 грн. судового збору.

Відповідач, ТОВ "Гадячсир", із рішенням частково не погодився, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права, неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків суду обставинам справи, просить оскаржуване рішення скасувати в частині стягнення процентів за користування грошовими коштами, 3% річних, інфляційних нарахувань та пені і прийняти в цій частині нове рішення, яким у задоволенні вказаних вимог позивача відмовити, а також здійснити перерозподіл судових витрат.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги заявник посилається на те, що угодою від 22.10.15 про розірвання договору №84/03-12/14 від 20.12.14 сторони припинили зобовязання за вказаним договором, замінивши їх зобовязаннями позики (тобто, на думку апелянта, мала місце новація в розумінні ст.604 ЦК України), у звязку з чим, за твердженням ТОВ "Гадячсир", 24,4% річних за користування грошовими коштами, нараховані на неповернену суму боргу, не підлягають стягненню з відповідача, оскільки надання коштів у позику є фінансовою послугою, а позивач не є фінансовою установою або особою, яка може надавати фінансові послуги, отже, не має права нараховувати та стягувати проценти з відповідача. Апелянт також заперечує проти стягнення сум інфляційних та 3% річних, посилаючись на те, що з урахуванням здійснених відповідачем проплат сума боргу постійно змінювалася (що, на думку ТОВ "Гадячсир", не дає змоги з наведеного позивачем розрахунку визначити розмір відповідних нарахувань та перевірити коректність їх розрахунку). Щодо вимог про стягнення пені, ТОВ "Гадячсир" зазначає, що, на його думку, вони не підлягають задоволенню, оскільки до подання позовної заяви ТОВ "Агрофірма "Хорольська" не зверталося до ТОВ "Гадячсир" із вимогою (претензією) щодо стягнення пені, як то передбачено умовами укладеної між сторонами угоди.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 08.08.16 апеляційну скаргу було прийнято до провадження, призначено її розгляд на 06.09.16.

29.08.16 позивач надав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилаючись на те, що угода про розірвання договору №84/03-12/14 від 20.12.14 не є новацією, що розрахунок 3% річних та інфляційних здійснено ТОВ "Агрофірма "Хорольська" у відповідності до вимог чинного законодавства і не спростовано відповідачем шляхом надання будь-яких контррозрахунків, а також на те, що предявлення попередньої вимоги про сплату пені не є обовязковим і не впливає на право кредитора звернутися безпосередньо до суду просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення без змін.

05.09.16 відповідач надав суду клопотання (вх.№8649), в якому просив не розглядати справу в судовому засіданні 06.09.16 без його участі та відкласти розгляд справу на іншу дату у звязку з тим, що представник ТОВ "Гадячсир" ОСОБА_2, який уповноважений представляти інтереси відповідача у справі №917/735/16 і є єдиним представником, який володіє повною та достовірною інформацією щодо даної справи, 06.09.16 бере участь в інших судових засіданнях у господарському суді Полтавської області. До клопотання доданого витяг з офіційного веб-порталу "Судова влада України", з якого вбачається, що справу №917/135/16, в якій відповідачем є ТОВ "Гадячсир", призначено до розгляду господарським судом Полтавської області на 06.09.16 о 09:30 годині.

Присутній в судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 06.09.16 в даній справі №917/735/16 представник позивача проти відкладення розгляду справи заперечував, посилаючись на те, що ТОВ "Гадячсир" мало достатньо часу для надання суду пояснень та доказів на підтвердження апеляційних вимог, а також заперечень на доводи позивача, викладені у відзиві на апеляційну скаргу, копію якого було йому надіслано позивачем. Представник позивача в судовому засіданні надав суду для огляду докази на підтвердження надіслання відповідачеві копії відзиву на апеляційну скаргу, яку було отримано ТОВ "Гадячсир" 30.08.16. Відповідні докази із супровідним листом для долучення до матеріалів справи було подано представником ТОВ "Агрофірма "Хорольська" до канцелярії суду. На думку позивача, подання відповідачем вказаного клопотання про відкладення розгляду справи спрямоване на затягування її розгляду.

Розглянувши заявлене відповідачем клопотання, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 3 ст.22 ГПК України, сторони зобов'язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Статтею 33 ГПК встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

У наданому суду клопотанні відповідач посилається на неможливість участі в судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду 06.09.16 представника ТОВ "Гадячсир" ОСОБА_2 який володіє повною та достовірною інформацією щодо даної справи. Однак вказану обставину відповідачем не доведено, оскільки ним не надано суду доказів, що відповідною інформацією не володіють інші представники даного товариства, а також, що у судових засіданнях 06.09.16 в господарському суді Полтавської області братиме участь саме ОСОБА_2 та не надано доказів неможливості участі у вказаних засіданнях інших представників з урахуванням того, що копію ухвали Харківського апеляційного господарського суду від 08.08.16 про призначення розгляду апеляційної скарги на 06.09.16 ТОВ "Гадячсир" отримано завчасно, а саме, 15.08.16 (т.15, а.с.71).

Окрім того, відповідачем не доведено суду апеляційної інстанції доказів наявності будь-яких обставин, що перешкоджали б закінченню розгляду справи №917/735/16 в даному судовому засіданні - враховуючи, що правову позицію відповідача викладено в апеляційній скарзі і що у клопотанні ТОВ "Гадячсир" не зазначено про наявність у нього будь-яких інших пояснень та доказів, у тому числі, на спростування доводів відзиву позивача на апеляційну скаргу (копію якого було отримано відповідачем 30.08.16).

Згідно з п.3.9.2 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.11 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору. Господарський суд з урахуванням обставин конкретної справи може відхилити доводи учасника судового процесу - підприємства, установи, організації, іншої юридичної особи, державного чи іншого органу щодо відкладення розгляду справи у зв'язку з відсутністю його представника (з причин, пов'язаних з відпусткою, хворобою, службовим відрядженням, участю в іншому судовому засіданні і т. п.). При цьому господарський суд виходить з того, що у відповідних випадках такий учасник судового процесу не позбавлений права і можливості забезпечити за необхідності участь у судовому засіданні іншого представника згідно з частинами першою - п'ятою статті 28 ГПК, з числа як своїх працівників, так і осіб, не пов'язаних з ним трудовими відносинами. Неможливість такої заміни представника і неможливість розгляду справи без участі представника підлягає доведенню учасником судового процесу на загальних підставах (статті 32 - 34 ГПК).

Проте, як уже зазначалося, відповідачем не доведено неможливість направлення в судове засідання Харківського апеляційного господарського суду 06.09.16 повноважного представника ТОВ "Гадячсир". Колегія суддів також враховує, що представник ТОВ "Гадячсир" ОСОБА_2, який, за твердженням відповідача, володіє повною та достовірною інформацією щодо даної справи, брав участь лише в першому судовому засіданні суду першої інстанції в даній справі 24.05.16 (т.14, а.с.244), в якому звернувся з усним клопотанням про відкладення розгляду справи у звязку з необхідністю ознайомлення із заявою позивача про збільшення позовних вимог. Судом вказане клопотання було задоволено, оголошено перерву в судовому засіданні до 08.06.16, однак у наступні судові засідання (08.06.16 та 19.07.16) представник відповідача не зявився, заперечень щодо позовних вимог (як до, так і після їх збільшення позивачем) не надав, а лише звернувся до суду з клопотанням від 01.07.16 про відкладення розгляду справи (т.15, а.с.46) у звязку з тим, що представник ТОВ "Гадячсир", який володіє повною та достовірною інформацією в даній справі (без зазначення прізвища вказаного представника), буде в цей час задіяний у судовому засіданні Харківського апеляційного господарського суду.

На думку колегії суддів, відповідна процесуальна поведінка ТОВ "Гадячсир" під час розгляду справи судом першої інстанції, а також подання ним до суду апеляційної інстанції немотивованого клопотання про відкладення розгляду справи, суперечить вищенаведеним вимогам ст.22 ГПК України щодо обовязку сторін добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами, виявляти взаємну повагу до прав і охоронюваних законом інтересів другої сторони, вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи.

Колегія суддів також враховує, що при призначенні апеляційної скарги до розгляду явку представників сторін у судове засідання 06.09.16 не було визнано обовязковою, правову позицію апелянта викладено в апеляційній скарзі, крім того, ТОВ "Гадячсир" не було позбавлене можливості надати суду апеляційної інстанції додаткове обґрунтування апеляційних вимог, пояснення та додаткові докази (у разі їх наявності) з урахуванням того, що, як було встановлено вище, ухвалу про призначення апеляційної скарги до розгляду на 06.09.16 ТОВ "Гадячсир" отримано 15.08.16, тобто апелянт мав достатньо часу для належної підготовки до судового засідання. Проте, як уже зазначалося, додаткових пояснень та доказів в обґрунтування своєї правової позиції у справі ним надано не було.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відмову у клопотанні ТОВ "Гадячсир" про відкладення розгляду справи.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду даної справи Харківським апеляційним господарським судом, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Присутній в судовому засіданні представник позивача підтримав правову позицію, викладену ним у відзиві на апеляційну скаргу.

Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши доводи апеляційної скарги та заперечень на неї, перевіривши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлення обставин справи та відповідність їх наданим доказам, та повторно розглянувши справу в порядку ст. 101 ГПК України на підставі наявних у справі доказів, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

Відповідно до умов укладеного між сторонами договору № 84/03-12/14 постачання молока коров'ячого незбираного від 20.12.14 (т.2, а.с.171) ТОВ "Агрофірма "Хорольська" зобов'язалося поставити та передавати у власність молоко коров'яче незбиране, а ТОВ "Гадячсир" - приймати й оплачувати його на умовах та в порядку, визначеному договором.

На виконання договору № 84/03-12/14 від 20.12.14 позивачем протягом січня-жовтня 2015 року було поставлено відповідачеві молочної продукції на загальну суму 32372784,47 грн., що підтверджується наявними в матеріалах справи видатковими накладними.

За умовами п. п. 6.4., 6.5. договору відповідач зобов'язаний був здійснити оплату за фактичний обсяг переданого товару на підставі товарно-транспортної накладної в платіжні дні - вівторок та четвер кожного тижня з повним погашенням таким чином: покупець сплачує на рахунок постачальника у вівторок сумарну вартість товару, поставленого протягом 5 днів (з четверга по понеділок включно) та у четвер сумарну вартість товару, поставленого протягом 2 днів (з вівторка по середу включно).

У відповідності до додаткової угоди № 1 від 12.02.15 до договору (т.2, а.с.204) сторони змінили порядок розрахунків за отриманий товар, а саме: розрахунок з постачальником покупець проводить протягом 5 банківських днів з дати поставки кожної партії товару. Однак, відповідач свої зобов'язання покупця за договором у повному обсязі не виконав, провівши за період січень-жовтень 2015 року оплату молока частково, в сумі 30563412,32 грн. Залишок боргу станом на 22.10.15 року склав 1811372,15 грн.

У зв'язку з наявним боргом сторонами 22.10.15 укладено угоду про розірвання договору №84/03-12/14 від 20.12.14 та порядок виконання зобов'язань (т.2, а.с.205), згідно з якою поставка молока по договору № 84/03-12/14 від 20.12.14 припиняється. У вказаній угоді сторонами також визначено порядок виконання зобов'язання покупця щодо погашення наявної заборгованості в сумі 1811372,15 грн. згідно з наведеним в угоді графіком. Також п. 3 та п. 4 даної угоди сторони погодили, що крім погашення суми основного боргу покупець щомісяця сплачує постачальнику за користування чужими грошовими коштами 24,4 % річних від простроченої суми.

Пунктом 10 угоди встановлено, що у випадку порушення покупцем своїх зобов'язань щодо погашення заборгованості по сплаті суми основного боргу та сплаті нарахованих процентів за користування чужими грошовими коштами у розмірі та строки визначені у цій угоді, постачальник має право звернутися до суду з вимогою погашення існуючої заборгованості, а також щодо стягнення нарахованих штрафних санкцій, інфляційних, відсотків річних.

Вказану угоду підписано керівниками обох підприємств та засвідчено їх печатками. Як вбачається з матеріалів справи, угоду не було розірвано, змінено або визнано недійсною в установленому законом порядку, тобто, станом на час судового розгляду даної справи вона є чинною.

За період з жовтня 2015 року по травень 2016 року відповідач частково виконав взяті на себе зобов'язання, зокрема, сплатив 372028,95 грн. боргу з процентами що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями платіжних доручень.

Вищенаведені обставини, які встановлені місцевим господарським судом, не заперечуються сторонами в ході апеляційного провадження.

У травні 2016 року ТОВ "Агрофірма "Хорольська" було заявлено позов про стягнення з відповідача сум основного боргу, процентів за користування грошовими коштами, 3% річних, пені та інфляційних за розрахунком станом на 24.04.16. В ході розгляду справи судом першої інстанції позивачем було збільшено суму позовних вимог (заяви від 06.06.16, т.15, а.с.1 та від 29.06.15, т.15, а.с.39) у звязку з настанням строку виконання зобовязань за платежами, які згідно з угодою від 22.10.15 мали бути здійснені у травні - червні 2016 року.

Таким чином, предметом позовних вимог (з урахуванням їх уточнення позивачем в ході розгляду справи в суді першої інстанції) є стягнення з відповідача на користь позивача 1625420,15 грн. основного боргу, 155703,68 грн. процентів за користування грошовими коштами, 12553,73 грн. 3% річних, 45252,48 грн. інфляційних нарахувань та 166942,84 грн. пені згідно з договором постачання молока №84/03-12/14 від 20.12.14.

Щодо суми основного боргу 1625420,15 грн. колегія суддів зазначає, що наданий позивачем суду першої інстанції розрахунок її розміру відповідає матеріалам справи, умовам укладених між сторонами договорів та вимогам чинного законодавства, зокрема, ст.ст.525, 526, 655 ЦК України, на які правомірно послався місцевий господарський суд, обґрунтовуючи задоволення позову у вищевказаній частині. Суд апеляційної інстанції також враховує, що проти стягнення основного боргу в заявленому позивачем розмірі відповідач не заперечує.

Як вбачається зі змісту апеляційної скарги, ТОВ "Гадячсир" заперечує проти здійснення нарахувань на вказану суму боргу.

Зокрема, апелянт зазначає, що угодою від 22.10.15 про розірвання договору №84/03-12/14 від 20.12.14 сторони припинили зобовязання за вказаним договором, замінивши їх зобовязаннями позики в розумінні ст.1046 ЦК України (тобто, на думку апелянта, мала місце новація в розумінні ст.604 ЦК України), у звязку з чим, за твердженням ТОВ "Гадячсир", 24,4% річних за користування грошовими коштами, нараховані на неповернену суму боргу, не підлягають стягненню з відповідача, оскільки надання коштів у позику є фінансовою послугою, а позивач не є фінансовою установою або особою, яка може надавати фінансові послуги, отже, не має права нараховувати та стягувати проценти з відповідача.

Стосовно вказаних аргументів колегія суддів зазначає наступне.

У відповідності до ч. 2 ст. 604 ЦК України новація спосіб припинення зобов'язання за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами.

Новацію характеризують наступні ознаки: припинення в повному обсязі раніше існуючого первісного зобов'язання; дійсність первісного договірного зобов'язання; наявність домовленості сторін про заміну зобов'язання новим, при цьому, намір замінити одне зобов'язання іншим, повинен бути прямо і недвозначно виражений в тексті договору або ж має випливати із сутності нового зобов'язання; наявність безпосереднього юридичного зв'язку між зобов'язанням, що припинилося, та новим зобов'язанням, яке прийшло йому на зміну; відсутність встановленої договором або законом заборони новації.

Новація - це угода сторін про те, що первісне зобов'язання припиняється, а між учасниками виникає нове. Сторони мають обумовити у своїй угоді припинення зобов'язання, що раніше діяло, і заміну його новим зобов'язанням.

Відповідно до ст. 1053 ЦК України за домовленістю сторін борг, що виник із договорів купівлі-продажу, найму майна або з іншої підстави, може бути замінений позиковим зобов'язанням; заміна боргу позиковим зобов'язанням провадиться з додержанням вимог про новацію і здійснюється у формі, встановленій для договору позики (стаття 1047 Цивільного кодексу).

За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні і (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості (ст.1046 ЦК України)

Проте, як вбачається зі змісту угоди від 22.10.15, сторони внесли зміни до порядку оплати вартості поставленого позивачем молока, встановивши графік погашення та передбачивши сплату відсотків за користування грошовими коштами позивача, як це встановлено ст. 536 ЦК України.

Із тексту угоди (сторони якої іменуються покупець і постачальник, а не позикодавець і позичальник), не вбачається, що сторонами було припинено первісне зобов'язання, що виникло з договору постачання №84/03-12/14 від 20.12.14, та замінено його на позикове зобов'язання - як це здійснюється при новації. Угода не передбачає можливості існування між сторонами інших грошових зобов'язань і підстав для інших грошових вимог. Натомість у п.12 угоди сторонами встановлено, що передбачені в п. З та п. 5 цієї угоди зобов'язання покупця припиняються, а визначена заборгованість перед постачальником вважається погашеною після їх повного виконання (погашення) в обсязі та строки, передбачені цією Угодою.

Крім того, сторонами угоди не було вчинено дій, які могли б бути підставою для висновку про виникнення нового зобов'язання (позики), а саме: відсутній факт передачі грошових коштів позикодавцем позичальнику.

Таким чином, виходячи з системного аналізу ст. 1046, ст. 1047, ст. 604 ЦК України, а також змісту договору №84/03-12/14 від 20.12.14 та угоди від 22.10.15, колегія суддів дійшла висновку, що у даному випадку правова природа договору (договір поставки) угодою не змінювалася, новація не відбулася, а сторони досягли згоди виключно щодо зміни порядку розрахунків за продукцію, поставлену згідно з Договором №84/03-12/14 від 20.12.14.

Відповідне узгоджується з правовою позицією Вищого господарського суду України, викладеною, зокрема, у постанові від 16.02.16 у справі № 904/7551/15. Посилання апелянта на постанови Верховного Суду України від 17.12.08 та від 08.07.09, копії яких додано до апеляційної скарги, колегія суддів не вважає належними аргументами, оскільки вказані постанови стосуються виключно застосування норм законодавства про позику, тоді як у даному випадку між сторонами мають місце правовідносини за договором постачання, які на час судового розгляду даної справи не було змінено.

Враховуючи, що пунктом 5 угоди від 22.10.15, підписаної обома сторонами, передбачено сплату покупцем постачальнику за користування чужими грошовими коштами 24,4% річних від простроченої суми (що узгоджується з приписами ст.536 ЦК України, а також відповідає принципу свободи договору, встановленому ст.ст.6, 627 ЦК України) колегія суддів вважає правомірним стягнення з відповідача на користь позивача суми процентів за користування чужими грошовими коштами.

На думку колегії суддів, про визнання самим відповідачем правомірності даної вимоги додатково свідчить та обставина, що за період з жовтня 2015 року по травень 2016 року відповідач частково сплачував борг з процентами за прострочення його погашення.

Щодо вимог про стягнення пені, ТОВ "Гадячсир" зазначає, що, на його думку, вони не підлягають задоволенню, оскільки до подання позовної заяви ТОВ "Агрофірма "Хорольська" не зверталося до ТОВ "Гадячсир" із вимогою (претензією) щодо стягнення пені. В обґрунтування даного твердження апелянт посилається на п.1.7 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства за порушення грошових зобовязань", яким розяснено порядок застосування ст.530 ЦК України щодо предявлення кредитором вимоги до боржника.

Однак, у відповідності до пункту 1.8. постанови пленуму Вищого господарського суду України від 17.12.13 № 14, попереднє, до подання позову до господарського суду, звернення кредитора до боржника з вимогою про сплату сум пені, інфляційних нарахувань та процентів річних не передбачено законом і тому не с обов'язковим. Отже, неподання позивачем (кредитором) доказів такого звернення не тягне за собою відмови в задоволенні відповідних позовних вимог. Наведеним підтверджується, що відсутність попереднього звернення з вимогою про сплату пені, не обмежує сторону в праві на судовий захист та стягнення вказаного боргу в судовому порядку.

За таких обставин колегія суддів вважає обґрунтованими позовні вимоги також у частині стягнення з відповідача пені відповідно до приписів ч. 2 ст. 546, ст. 549 ЦК України, Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань", а також п. 8 угоди від 22.10.15 на які правомірно посилається місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні.

Частиною 2 статті 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Беручи до уваги різну правову природу процентів, передбачених статтею 536 Цивільного кодексу України, і процентів, що стягуються відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, а також відсутність у чинному законодавстві обмежень, одночасне стягнення процентів, передбачених ст. 536 Цивільного кодексу України та іншими статтями, колегія суддів дійшла висновку, що відшкодування інфляційних збитків за весь час прострочення, а також сплата трьох процентів річних від простроченої суми, передбачених ст. 625 Цивільного кодексу України, є правомірним.

Відповідний висновок підтверджується практикою Верховного Суду України (постанова Верховного Суду України від 29.05.13 у справі №6-39цс13) і Вищого господарського суду України (постанови від 26.04.16 у справі № 910/27028/15, від 25.05.16 у справі № 920/1239/15 тощо).

Аналогічна позиція викладена в "Аналізі практики застосування ст. 625 Цивільного кодексу України в цивільному судочинстві", підготовленому Верховним Судом України, та в постанові Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" від 17.12.13 №14.

Апелянт заперечує проти стягнення сум інфляційних та 3% річних, посилаючись на те, що з урахуванням здійснених відповідачем проплат сума боргу постійно змінювалася (що, на думку ТОВ "Гадячсир", не дає змоги з наведеного позивачем розрахунку визначити розмір відповідних нарахувань та перевірити коректність їх розрахунку).

Суд апеляційної інстанції зазначає, що відповідні розрахунки сум інфляційних та 3% річних, так само як і пені та процентів за користування чужими грошовими коштами, за визначений позивачем період (з урахуванням заяв про збільшення позовних вимог), які було визнано обґрунтованими судом першої інстанції, в ході апеляційного провадження перевірено колегією суддів та встановлено, що вони є арифметично та методологічно правильними, відповідають обставинам даної справи, нормам чинного законодавства, а також узгоджуються, зокрема, з рекомендаціями щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладеними в листі Верховного Суду України від 03.04.97 №62-97р., якими керувався позивач при обчисленні індексу інфляції.

При цьому відповідачем в обґрунтування заперечень проти стягнення вказаних сум не надано суду першої та апеляційної інстанції жодних контррозрахунків на підтвердження іншого розміру, ніж той, який було заявлено позивачем.

Таким чином, позов про стягнення з відповідача на користь позивача 1625420,15 грн. основного боргу, 155703,68 грн. процентів за користування грошовими коштами, 12553,73 грн. 3 % річних, 45252,48 грн. інфляційних нарахувань та 166942,84 грн. пені підлягає задоволенню в повному обсязі.

Враховуючи, що висновки суду першої інстанції, якими мотивовано рішення про задоволення позову, не спростовані відповідачем в ході апеляційного провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване судове рішення має бути залишено без змін, а апеляційна скарга без задоволення.

Керуючись статтями 99, 101, пунктом 1 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України судова колегія Харківського апеляційного господарського суду, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу відповідача залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Полтавської області від 19.07.16 у справі №917/735/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 12.09.16

Головуючий суддя Шевель О. В.

Суддя Білоусова Я.О.

Суддя Крестьянінов О.О.