ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб-сторінка: ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року Справа № 923/1634/15

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К", м. Каховка Херсонської області

до відповідача-1 - товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка", м. Каховка Херсонської області,

відповідача-2 - товариства з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс-Каховка", м.

Каховка Херсонської області

про визнання недійсним договору №24-07/15-2 уступки прав (цесії) по договору займа.

За участю представників сторін:

від позивача - не з'явився;

від відповідача-1 - адвокат ОСОБА_1, довіреність від 03.09.2016р.;

від відповідача-2 - не з'явився.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" звернулось до суду з позовною заявою до товариства з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка", до товариства з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс-Каховка", в якій просить визнати недійсним договір уступки прав (цесії) по договору займу №24-07/15-2 від 24.07.2015р., укладений між товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка" і товариством з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс-Каховка".

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору уступки прав (цесії) по договору займу №24-07/15-2 від 24.07.2015р. та положення ст.ст. 98, 203, 215, 720 ЦК України.

27 листопада 2015 року представник позивача подав до суду клопотання про призначення у справі судово-технічної експертизи документів.

Надалі, 30 листопада 2015 року представник позивача із супровідним листом подав до суду виправлене клопотання про призначення комплексної судово-почеркознавчої, судово-технічної експертиз, оскільки в попередньому клопотанні від 27.11.2015р. ним було допущено технічну помилку. Дані матеріали суд прийняв до розгляду та залучив до справи.

Ухвалою від 01.12.2015р. провадження у справі №923/1634/15 було зупинено, призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи, проведення яких доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз.

25 грудня 2015 року від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист-повідомлення №11-39/4446 від 21.12.2015р., в якому повідомлялося, що у зв'язку з великою експертною завантаженістю та враховуючи те, що у відділі технічної експертизи документів працює тільки один експерт у галузі ТЕД, фахівець якому доручена вищезазначена експертиза документів зможе приступити до вивчення матеріалів справи та послідуючому до виконання експертизи не раніше квітня 2016 року. Також, 25.12.2015 року від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшов лист-повідомлення №11-39/4447 від 21.12.2015р., в якому Одеський НДІСЕ повідомив, що у зв'язку з великою експертною завантаженістю, фахівці у галузі почеркознавства зможуть приступити до вивчення матеріалів справи та послідуючому до виконання вказаної експертизи у першій декаді березня 2016 року. Крім того, зазначена експертна установа у вищезгаданих листах просить надання згоди на продовження терміну проведення експертизи та повідомити її письмово про прийняте судом рішення.

Надалі, листом №923/1634/15/64/15 від 04.01.2016р., суд повідомив Одеський НДІСЕ, що вважає за необхідне розглянути зазначені питання в засіданні суду за участю представників сторін, у зв'язку з чим просив терміново повернути до господарського суду Херсонської області матеріали справи №923/1634/15. Також, зазначив, що про результати розгляду листів №11-39/4446 від 21.12.2015р. та №11-39/4447 від 21.12.2015р., Одеський НДІСЕ буде повідомлено додатково.

16.01.2016 року матеріали справи № 923/1634/15 надійшли до господарського суду Херсонської області.

Ухвалою від 01.02.2016р. суд поновив провадження у справі № 923/1634/15, продовжив строк розгляду спору у справі № 923/1634/15 на п'ятнадцять днів - до 15.02.2016 року, та призначив розгляд справи на 09.02.2016р. Крім того, суд зобов'язав сторін письмово викласти позицію щодо продовження терміну експертизи, а також надати пропозиції щодо судово-експертних установ, які могли б виконати судову експертизу у справі.

05 лютого 2016 року до суду від позивача у справі надійшла заява за вих. № 35 від 02.02.2016р., з якої слідує, що позивач надає згоду на продовження терміну проведення експертизи, зазначивши, що станом на сьогоднішній день будь-яка інша судово-експертна установа, окрім Одеського НДІСЕ, не зможе забезпечити виконання ухвали суду про призначення комплексної судово-почеркознавчої, судово-технічної експертиз раніше березня 2016 року. Також відносно пропозиції щодо інших судово-експертних установ, які могли б виконати судову експертизу у справі, позивач зазначає, що на його думку, дана експертиза також може бути виконана Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз, так як Херсонський НДЄКЦ МВС України на сьогоднішній день не проводить експертизи давності документів. Дану заяву суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи.

Представники позивача та відповідача-1 у судовому засіданні 09.02.2016р. дійшли домовленостей щодо проведення комплексної судово-почеркознавчої та судово-технічної експертиз саме в Одеському науково-дослідному інституті судових експертиз (м. Одеса, вул. Ланжеронівська, 21, тел. , та надали згоду на продовження терміну проведення експертиз.

Ухвалою від 09.02.2016р. провадження у справі № 923/1634/15 було зупинено, призначено комплексну судово-почеркознавчу та судово-технічну експертизи, проведення яких доручено Одеському науково-дослідному інституту судових експертиз, до отримання експертних висновків.

26 серпня 2016 року до суду від Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз надійшло повідомлення № 7510 від 03.08.2016р. про неможливість надання висновку судово-технічної експертизи та матеріали справи № 923/1634/15.

Ухвалою суду від 02.09.2016р. суд поновив провадження у справі №923/1634/15 та призначив її розгляд на 07.09.2016р.

06 вересня 2016 року позивачем у справі подано до суду письмові пояснення по справі, в яких позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Дані пояснення з додатком суд прийняв до розгляду та залучив до матеріалів справи.

Позивач та відповідач-2 не направили своїх представників у судове засідання 07.09.2016р., про причини своєї неявки суд не інформували, не зважаючи на ті обставини, що належним чином були повідомлені про дату, час та місце розгляду справи.

За ст. 77 ГПК України неявка представника сторони у судове засідання може бути підставою для відкладення розгляду справи, коли з-за такої неявки неможливо розглянути певну справу.

Суд не визнавав явку представників сторін у судове засідання обов'язковою.

Отже, неявка у судове засідання представників позивача та відповідача-2 не унеможливлює розгляд справи № 923/1634/15, не є підставою для відкладення її розгляду.

За таких обставин, справа розглядається без участі представників позивача та відповідача-2, за наявними в ній матеріалами, яких достатньо для вирішення спору по суті.

Представник відповідача-1 у судовому засіданні 07.09.2016р. позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити, надавши аналогічні пояснення тим, які містяться у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача-1, суд -

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 24 липня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Агрохімсервіс-Каховка" (надалі відповідач-1 або цедент) і товариством з обмеженою відповідальністю "Спортсервіс-Каховка" (надалі відповідач-2 або цесіонарій) був укладений договір 24-07/15-2 уступки прав (цесії) по договору займу.

Відповідно до п.1.1 договору, цедент передає, а цесіонарій приймає в повному обсязі права (вимоги), що належить цеденту та випливають із вказаного нижче договору займу, укладеного між цедентом та ТОВ "Виробничо-комерційна фірма Спортервіс і К" (надалі - позивач або боржник).

Згідно з п.2.1 договору, права (вимоги), що належать цеденту, виникли в силу надання цедентом боржнику грошових коштів за договором займу № 01/07/10ГЗ від 12.07.2010р. та складають право вимагати суму в розмірі 80000,00 грн.

Товариство з обмеженою відповідальністю "Виробничо-комерційна фірма "Спортсервіс і К" звернулось до суду з позовом про визнання недійсним договору уступки прав (цесії) по договору займу №24-07/15-2 від 24.07.2015р. з посиланням на приписи ст.ст. 203, 215 ЦК України.

Позивач посилається на те, що на дату укладання спірного договору, цедент не мав права вимагати від позивача зазначені у спірному договорі грошові кошти, адже такої заборгованості з повернення позики у позивача перед цедентом не має.

З огляду на викладене, позивач вважає, що спірним правочином порушено законний інтерес позивача, оскільки за таким договором передано право неіснуючої вимоги до позивача.

Позивач також зазначає, що спірний договір укладено з перевищенням повноважень як представником відповідача-1, так і представником відповідача-2, який є однією і тією ж особою - ОСОБА_2

Спірний договір передбачає відчуження майна (майнового права вимоги) відповідача-2 на суму, що перевищує 50 відсотків майна товариства, проте ніякого рішення вищого органу управління, тим більше, ухваленого кваліфікованою більшістю, не існує. З огляду на це, спірний договір цесії має бути визнаний судом недійсним, як такий, що суперечить приписам ст.98 ЦК України.

Також за твердженням позивача в статуті відповідача-2 жодним чином не передбачено право дарувати, в тому числі й дарувати (безоплатно відступати) право грошової вимоги, а отже, такий правочин є недійсним в силу ч.3 ст. 720 ЦК України, згідно якої підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між: собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника.

Суд, заслухавши пояснення представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Згідно з ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Пунктом 2.10. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29 травня 2013 року № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

У пункті 18 Інформаційного листа Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування норм Цивільного та Господарського кодексів України" зазначено, що за загальним правилом частини третьої статті 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин); згідно з частиною п'ятою статті 216 ЦК України вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. ЦК України не дає визначення поняття "заінтересована особа". Тому коло заінтересованих осіб має з'ясовуватись в кожному конкретному випадку в залежності від обставин справи та правових норм, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, якщо інше не встановлено законом.

З огляду на викладене, реалізуючі передбачене ст. 64 Конституції України право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб'єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту.

Вирішуючи спір, суд повинен надати об'єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до господарського суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права тим, що передбачені законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права позивача.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.

Статтею 54 ГПК України встановлено, що подана до господарського суду позовна заява повинна містити зміст позовних вимог та обставини, якими позивач їх обґрунтовує.

Як вказувалося вище, предметом даного спору є вимога позивача визнати недійсним договір уступки прав (цесії) по договору займу № 24-07/15-2 від 24.07.2015р. на підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, за яким позивач не є стороною; обґрунтована дана вимога тим, що цедент не мав права вимагати від позивача зазначені у спірному договорі грошові кошти, адже такої заборгованості з повернення позики у позивача перед цедентом не має.

Згідно з ч.3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Частиною 5 п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Отже, виходячи із наведених приписів, позивач, звертаючись до суду із даним позовом та вимагаючи визнати недійсним договір уступки прав (цесії) по договору займу № 24-07/15-2 від 24.07.2015р., не будучи його стороною, зобов'язаний довести, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача.

Відповідно до ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб'єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

Стаття 124 Конституції України, ст.ст. 15, 16 ЦК України та ст. 20 ГК України передбачають, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а також право на судовий захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів фізичних та юридичних осіб, в тому числі суб'єктів господарювання. Такі ж положення містяться у ст. 1 ГПК України.

Юридична наука та судова практика розмежовують поняття права на звернення до суду з позовом за захистом порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів на право пред'явлення позову у процесуальному значенні і право на пред'явлення позову в матеріальному значенні. Право на звернення до суду з позовом у процесуальному значенні передбачає, що кожна особа, яка вважає, що її права або охоронювані законом інтереси порушуються, має право звернутись до суду з позовом про захист цих прав та інтересів, і суд, з урахуванням підвідомчості, не має права відмовити у прийнятті цього позову до розгляду. Матеріальне право на позов передбачає дійсну, тобто реальну існуючу наявність порушення прав або охоронюваних законом інтересів, тобто наявність матеріально-правового інтересу особи, що звернулась до суду з позовом. При цьому, при наявності такого порушення суд повинен задовольнити позов, тобто захистити ці права, а при відсутності таких порушень підстави задоволення позову відсутні тобто в позові необхідно відмовити.

Таким чином, порушення або оспорювання прав та інтересів особи, яка звертається до суду за захистом, є обов'язковими; обов'язком позивача, відповідно до ст. 33 ГПК України, є доведення (підтвердження) в установленому законом порядку наявності факту порушення або оспорювання його прав та інтересів.

Разом з тим, як свідчить правовий аналіз матеріалів справи, позивач не зазначив чим порушуються саме його права наявністю оспорюваного ним договору, та не обґрунтував, у зв'язку з чим саме він звернувся з позовом у даній справі.

Посилання позивача на те, що спірним правочином порушено його законний інтерес, оскільки за таким договором передано право неіснуючої вимоги до позивача, судом не приймаються, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 6, 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відступлення права вимоги за оспорюваним договором цесії не тягне за собою жодних змін у зобов'язанні позивача за документами, переданими відповідачу-1 у відповідності із спірним договором цесії, а тому не порушує його прав.

Спірний договір укладений на підставі ст.ст. 512-519 ЦК України, тобто в порядку уступки права вимоги. Порядок заміни кредитора у зобов'язанні визначений в ст. 516 ЦК України.

Так, заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без. згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до ст. 515 ЦК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Зобов'язання, вимоги по яким були передані за оспорюваним договором не відносяться до таких, що нерозривно пов'язані з особою кредитора.

Форма договору відповідає встановленим законом вимогам.

Сторони мали необхідну право та дієздатність для укладення даного спірного договору.

Суд звертає увагу, що відсутній дефект волі сторін, оскільки а ні відповідач-1, а ні відповідач-2 не заявляють суду, що їх волевиявлення під час укладання спірного договору було порушене.

Отже, уявлення позивача про невідповідність оспорюваного договору нормам чинного законодавства за відсутності при цьому порушень прав та інтересів позивача, не є підставою для визнання такого договору недійсним в судовому порядку, оскільки, відповідно до ст. 2 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" завданням суду є саме захист порушених або оспорюваних прав та інтересів особи.

Суд не приймає до уваги та відхиляє доводи позивача, викладені у поясненнях від 05.09.2016р., що договір займу № 01-07/10ГЗ від 12.07.2010р. є сфальсифікованим, оскільки позивачем не надано суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували вказані доводи.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги задоволенню не підлягають.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на позивача.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представника відповідача-1 про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 44, 49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. У задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 13.09.2016р.

Суддя С.В. Нікітенко