КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа№ 910/8473/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Дідиченко М.А.

суддів: Руденко М.А.

Пономаренка Є.Ю.

при секретарі Петрик М.О.

за участю представників:

від позивача: не з'явились;

від відповідача: не з'явились,

розглянувшиу відкритому засіданні апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат"

на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року

у справі № 910/8473/16 (суддя Сівакова В.В.)

за позовом Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат"

до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь"

про визнання договору № 82642-20/13-1 від 23.09.2013 року недійсним

ВСТАНОВИВ:

Приватно-орендне сільськогосподарське підприємство "Уманський тепличний комбінат" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Банк "Київська Русь" про визнання договору № 82642-20/13-1 від 23.09.2013 року недійсним, у зв'язку з тим, що договір містить умови (п.п. 8.1 - 8.6 договору) про відповідальність за неналежне виконання договірних зобов'язань лише позичальника.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 у справі № 910/8473/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду із апеляційною скаргою, в якій просить рішення місцевого господарського суду скасувати та прийняти нове, яким задовольнити позов повністю.

Апеляційна скарга мотивована тими ж підставами, що і позовна заява.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями, апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат" по справі № 910/8473/16 передано на розгляд колегії суддів у складі: Дідиченко М.А. (головуюча), Пономаренко Є.Ю., Руденко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 11.07.2016 року апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат" прийнято до свого провадження колегією суддів у складі: Дідиченко М. А. (головуюча), Руденко М. А., Пономаренко Є. Ю. та призначено до розгляду на 07.09.2016 року.

У судове засідання 07.09.2016 року представники сторін не з'явилися, про поважні причини неявки суд не повідомили, хоча про час і мсце розгляду справи були повідомленні належним чином, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень № 14711159 та № 14711140.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши на підставі встановлених фактичних обставин справи правильність застосування судом першої інстанції норм чинного законодавства, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.101 ГПК України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом та підтверджується матеріалами справи, 23.09.2013 року між Публічним акціонерним товариством "Банк "Київська Русь" (банк, відповідач) та Приватно-орендним сільськогосподарським підприємством "Уманський тепличний комбінат" (позичальник, позивач) укладено кредитний договір на відкриття відновлювальної кредитної лінії № 82642-20/13-1 (далі - договір).

Відповідно до п. 1.1. договору (зі змінами) банк відкриває позичальнику відновлювальну відкличну кредитну лінію та зобов'язується надавати кредитні кошти у розмірі та на умовах, визначених цим договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти та інші платежі.

Згідно з п. 5.2.7 договору банк має право у відповідності до п. 4.10 договору самостійно списувати з рахунків позичальника, зазначених у п. 4.10.1 договору, грошові кошти та спрямовувати їх на погашення заборгованості за кредитом у випадках порушення позичальником умов договору, а саме: у разі неповернення або несвоєчасного повернення кредиту та/або у разі несплати або несвоєчасної сплати процентів за його користування, плат та штрафних санкцій, а також у інших випадках, передбачених п. 9.1, 9.2 договору.

Відповідно до 8.1 договору, у випадку порушення строків (термінів) повернення кредиту та/або сплати нарахованих процентів за користування ним та/або винагород банку позичальник сплачує банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період прострочення, від невчасно сплаченого платежу за кожен день прострочення. Пеня сплачується у національній валюті України. У разі, якщо пеня нараховуються за порушення строків платежів за заборгованістю в іноземній валюті. її сума розраховується за офіційним курсом гривні до валюти заборгованості, за несвоєчасну сплату якої нараховується пеня, встановленим НБУ на дату сплати.

Згідно із п. 8.2 договору, у випадку порушення позичальником строків (термінів) повернення кредиту та/або процентів позичальник зобов'язаний сплатити суму заборгованості за кредитом, нарахованим процентами та іншими платежами згідно з договором з урахуванням встановленого індексу інфляції, а також 30 (тридцять) процентів річних від простроченої суми, за весь час прострочення.

У разі нецільового використання кредиту позичальник сплачує банку штраф у розмірі 25% від суми кредиту, використаної не за цільовим призначенням. Штраф сплачується у національній валюті України. У разі, якшо штраф нараховуються за нецільове використання частини кредиту, наданої в іноземній валюті, його сума розраховується за офіційним курсом гривні до валюти частини кредиту, використаної не за цільовим призначенням, встановленим НБУ на дату сплати.

У випадку невиконання Позичальником вимог п.п. 6.1.5, 6.1.6, 6.1.7. 6.1.8 договору позичальник сплачує банку штраф у розмірі 500,00 грн. за кожний випадок невиконання.

У випадку втрати або пошкодження предмету забезпечення та ненадання позичальником та/або його майновими поручителями в заставу/іпотеку банку іншого рівноцінного майна у строки, зазначені в договорах забезпечення, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 10% (десять) процентів від вартості предмета забезпечення, зазначеної в договорі забезпечення.

Позичальник зобов'язаний сплатити нараховані штрафні санкції за весь час прострочення ним виконання своїх зобов'язань за договором, починаючи з дня, наступного за днем коли зобов'язання мало бути виконане до дня його фактичного виконання (п. 8.3-8.6 договору).

Звертаючись до суду першої інстанції, позивач вважає, що умови п.п. 8.1 - 8.6 договору суперечать нормам законодавства та містять відповідальність виконання зобов'язань виключно для позичальника. Також договір містить умови, які допускають односторонню відмову банку від договору та встановлюють непропорційно великий розмір санкцій для позичальника (п. 5.2.7 та п. 9.1 договору).

Положеннями частини 7 статті 179 Господарського кодексу України визначено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, встановлених Господарським кодексом.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначити зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погодженні ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Пунктом 1 ст. 216 Господарського кодексу України встановлено що, учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставах і в порядку, передбачених цим Кодексом, іншими законами та договором.

Згідно п. 1 ст. 218 Господарського кодексу України, підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання.

Відповідно до п. 1 ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Відповідно до ст. 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом зокрема сплата неустойки.

Відповідно до ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання.

Частина 2 ст. 551 Цивільного кодексу України визначає, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Згідно з ч. 2 ст. 343 Господарського кодексу України платник грошових коштів сплачує на користь одержувача цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін, але не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня.

Статтею 224 Господарського кодексу України визначено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Згідно з ч. 1 ст. 546 Цивільного кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком.

Відповідно до ч. 1 ст. 547 правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчиняється у письмовій формі.

Отже, визначення в договорі умови про сплату позичальником, який порушив господарське зобов'язання за договором, пені, штрафу та збитків не суперечить нормам чинного законодавства України.

Крім того, розділом 8 договору встановлено відповідальність обох сторін виходячи з переліку та обсягу прав та обов'язків кожної сторони.

Так, пунктом 8.7 договору передбачено, що у разі порушення банком обов'язку, передбаченого п. 1.1 цього договору з урахуванням вимог п.п. 2.5., 5.2.6. договору, він зобов'язаний сплатити позичальнику пеню у розмірі 0,005 % від суми несвоєчасно наданого кредиту за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період невиконання зобов'язань за цим договором.

Отже, не відповідають дійсності твердження позивача що договір містить умови про відповідальність виключно за неналежне виконання зобов'язань позичальника.

Посилання позивача на те, що п. 5.2.7 та п. 9.1 договору допускають односторонню відмову від зобов'язання з боку відповідача або односторонню зміну відповідачем його умов не відповідає дійсності, оскільки зазначеними положеннями договору банку надано право самостійно списувати кошти з рахунків позичальника та спрямовувати їх на погашення заборгованості позичальника за кредитним договором, виключно у випадку порушення умов договору (п. 5.2.7.) та встановлено порядок дій сторін за кредитним договором у випадку зміни умов придбання кредитних ресурсів та/або порядку виконання кредитних зобов'язань сторін за договором (п. 9.1.).

Підписуючи редакцію договору позивач фактично погодився з передбаченими ним умовами, в тому числі і з п.п. 8.1 - 8.6 договору, п. 5.2.7, 9.1 договору. Позивач на момент укладення договору не скористався наданим йому законом правом, за наявності заперечень щодо окремих умов договору, скласти протокол розбіжностей (ч. 4 ст. 181 Господарського кодексу України).

У відповідності до ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Заявляючи позов про визнання недійсним договору позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання правочину недійсним і настанням відповідних наслідків.

Підставою недійсності правочину, у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України, є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначаються загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину.

Так, частинами 1-3, 5 ст. 203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Відповідно до статті 33 та 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що умови договору суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірним правочином.

Беручи до уваги викладене, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.

За таких обставин висновки суду першої інстанції про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, а тому рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року у справі № 910/8473/16 відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи і підстав для його скасування не вбачається.

Згідно із ст. 49 ГПК України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст.ст. 33, 34, 49, 99, 101, 103-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Приватно-орендного сільськогосподарського підприємства "Уманський тепличний комбінат" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.05.2016 року у справі № 910/8473/16 - без змін.

3. Матеріали справи № 910/8473/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя М.А. Дідиченко

Судді М.А. Руденко

Є.Ю. Пономаренко