ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р.Справа № 922/2618/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Макаренко О.В.

при секретарі судового засідання Нагірна М.Т.

розглянувши справу

за позовом Науково-технічної виробничої фірми "Промсервіс" у формі ТОВ, м. Одеса
до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерасофт", м. Харків
про визнання правочину дійсним
за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, довіреність б/н від 15.08.2016 р.

відповідача - не з'явився

ВСТАНОВИВ:

Науково-технічна виробнича фірма "Промсервіс" у формі ТОВ (позивач) звернулась до господарського суду Харківської області до Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерасофт" (відповідач) про визнання дійсним договору купівлі-продажу №8/13 від 07.08.2013 р., укладеним між позивачем та відповідачем 07.08.2013 р. та таким, що підлягає виконанню сторонами до повного виконання сторонами своїх обов'язків по договору. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача судові витрати.

Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримує, просить позов задовольнити. Подав до суду пояснення (вх.28268 від 30.08.2016 р.), клопотання про долучення доказів (вх.№28269 від 30.08.2016 р.), а також клопотання в порядку ст. 38 ГПК України (вх.№28270 від 30.08.2016 р.) про витребування від слідчого з ОВС слідчого відділу Управління Служби безпеки України в Одеській області ОСОБА_2 вилучені у позивача на підставі протоколу обшуку від 26.07.2016 р. документи фінансово-господарської діяльності позивача, а саме: довідки про поточні рахунки у фінансових установах, спірний договір від 16.08.2016 р. №160813, листування позивача з відповідачем у даній справі, акти дефектації та не проходження товарами вхідного контролю, первинну документацію (видаткові податкові, товарно-транспортні накладні, рахунки, платіжні доручення, оборотно-сальдові відомості тощо).

Відповідач про час і місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, в судове засідання свого повноважного представника не направив, про причини неявки суду не повідомив, витребуваних документів до суду не подав.

Розглянувши клопотання позивача про витребування доказів, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно зі ст. 65 ГПК України з метою забезпечення правильного і своєчасного вирішення господарського спору суддя в необхідних випадках при підготовці справи до розгляду зобов'язує сторони, інші підприємства, установи, організації, державні та інші органи, їх посадових осіб виконати певні дії (звірити розрахунки, провести огляд доказів у місці їх знаходження тощо); витребує від них документи, відомості, висновки, необхідні для вирішення спору, чи знайомиться з такими матеріалами безпосередньо в місці їх знаходження.

Відповідно до ст. 38 ГПК України сторона або прокурор у разі неможливості самостійно надати докази вправі подати клопотання про витребування господарським судом доказів. У клопотанні повинно бути зазначено: 1) який доказ витребовується; 2) обставини, що перешкоджають його наданню; 3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має підприємство чи організація; 4) обставини, які може підтвердити цей доказ. У разі задоволення клопотання суд своєю ухвалою витребовує необхідні докази.

Враховуючи те, що позивач в порушення ст. 38 ГПК України не зазначив у своєму клопотанні обставин, на підтвердження яких необхідно витребувати вище зазначені докази та не довів суду неможливість самостійного отримання доказів, суд вважає клопотання позивача про витребування доказів необґрунтованим і таким, що не підлягає задоволенню.

Беручи до уваги те, що судом вжито всіх необхідних заходів щодо повідомлення відповідача про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника відповідача за наявними у справі матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, вивчивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно дослідивши надані позивачем докази в їх сукупності, суд встановив наступне.

Як вбачається зі змісту наданої позивачем копії договору купівлі-продажу № 8/13 від 07.08.2013 р. (а.с. 40-42) даний договір був укладений від ТОВ "Нерасофт" (продавцем) директором ОСОБА_3 та від НТВФ "Промсервіс" (покупцем) директором ОСОБА_4 та скріплений печатками даних товариств.

Відповідно до п.1.1. договору продавець згідно з узгодженими сторонами замовленнями передає, а покупець приймає та оплачує в порядку, визначеному наданим договором, товари в асортименті, кількості та за цінами, вказаними в накладних, що засвідчують передачу-приймання товару від продавця до покупця.

Згідно з п. 2.2. договору відпуск товару здійснюється на підставі накладної, яка має відповідати замовленню. Відхилення в накладній від змісту замовлення допускається в межах суми замовлення та за згодою покупця.

Відповідно до п.3.1. договору датою видачі товарів вважається дата фактичної передачі товарів продавцем покупцю. Якщо в накладній не зазначена дата фактичної передачі товарів, датою видачі товарів визначається дата виписки накладної. Датою сплати за товар визнається дата фактичного надходження коштів на рахунок продавця.

Даний договір набуває чинності з моменту підписання його сторонами і діє до повного виконання сторонами своїх обов'язків по договору (п. 8.4. договору).

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що на виконання умов договору купівлі-продажу № 8/13 від 07.08.2013 р. позивач прийняв від відповідача товар за загальну суму 1 720 915,83 грн., що підтверджується видатковими накладними № 9 від 08.08.2013 р., № 15 від 14.08.2013 р., № 18 від 15.08.2013 р., № 19 від 15.08.2013 року, № 20 від 15.08.2013 р., № 25 від 22.08.2013 р., № 33 від 28.08.2013 року, № 34 від 28.08.2013 р., № 55 від 29.08.2013 р. та № 36 від 18.09.2013 р.

Позивач стверджує, що після прийняття товару він виявив прихований дефект у 12-ти редукторах марки і-10350 та непридатність цих виробів для подальшого використання.

Позивач також зазначив, що відповідач обіцяв замінити неякісний товар, але товар не замінив та повідомив у повідомленні від 29.07.2016 р. та у поясненні про те, що договір є нікчемним, що діючий директор не зобов'язаний виконувати умови даного договору, оскільки він був укладений попереднім директором ТОВ "Нерасофт", який у 2015 році втратив повноваження діяти від імені ТОВ "Нерасофт".

Позивач, в свою чергу, звернувся до суду з даним позовом про визнання договору купівлі-продажу № 8/13 від 07.08.2013 р. дійсним і таким, що підлягає виконанню.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на положення ст. ст. 1, 12, 15 ГПК України, ст. ст. 80, 96, 99, ч. 1 ст. 202, ст. 208, ч. 2 ст. 215, 238, 243 ЦК України, ст. 10 Закону України Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань.

Проаналізувавши вищенаведені доводи позивача, суд дійшов наступних висновків.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 та ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

При цьому за умовами ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно з ч. 1 ст. 43 ГПК України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Згідно зі ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Ч. 3 ст. 180 ГК України встановлює, що при укладенні господарського договору сторони зобовязані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

З матеріалів справи вбачається, що укладений між сторонами договір є договором купівлі-продажу.

Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. За загальним правилом цією статтею проголошується презумпція правомірності правочину, яка є важливою гарантією реалізації цивільних прав учасників цивільних відносин. Неправомірними мають вважатися такі правочини, які за своїм змістом, формою чи іншими елементами в імперативній формі визнаються законом недійсними з моменту їх вчинення (нікчемні правочини), а також ті правочини, недійсність яких встановлюється судом на вимогу заінтересованої особи у встановлених законом випадках (оспорювані правочини).

Згідно з ч. 2 ст. 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним.

Зокрема, частина 2 статті 220 ЦК України надає суду право визнати дійсним нотаріально не посвідчений договір, якщо сторони домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від нотаріального посвідчення такого договору.

Отже, ч. 2 ст. 220 ЦК України передбачає можливість визнання договору дійсним лише у випадку ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення договору.

Втім, у даному випадку позивач не просить визнати договір купівлі-продажу №8/13 від 07.08.2013 р. дійсним з підстав, встановлених ч. 2 ст. 220 ЦК України.

Разом з тим, судом встановлено, що договір купівлі-продажу №8/13 від 07.08.2013 р. не був визнаний недійсним в судовому порядку, сторонами у справі позовна вимога про визнання недійсним договору також не заявлялась. Таким чином, на даний час договір купівлі-продажу №8/13 від 07.08.2013 р. є дійсним і таким, що підлягає виконанню його сторонами.

За приписами ст. 1 ГПК України підприємства, установи, організації, інші юридичні особи мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способи захисту прав та інтересів, визначені у ст. 16 ЦК України та ст. 20 ГК України.

Як зазначено у пункті 3.2. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" правочини можуть визнаватися дійсними виключно з підстав, визначених частиною другою статті 219 і частиною другою статті 220 ЦК України. Вимоги про визнання дійсними правочинів з інших підстав задоволенню не підлягають з огляду на невідповідність таких вимог установленим законом способам захисту прав та законних інтересів (частина друга статті 16 ЦК України, частина друга статті 20 ГК України).

Зважаючи на вищевикладене, суд вважає, що вимога позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу №8/13 від 07.08.2013 р. не підлягає задоволенню з огляду на невідповідність такої вимоги установленим законом способам захисту прав та законних інтересів, зокрема, ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України.

За таких обставин, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.

Відповідно до ст. 49 ГПК України при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 20, 180 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 11, 15, 16, 204, 215, 220, 628, 629, 655 Цивільного кодексу України, ст. ст. 1, 4, 4-3, 32-34, 38, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

В позові відмовити повністю.

Повне рішення складено 12.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_5