ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

12 вересня 2016 р. Справа № 903/489/16

за позовом Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації

до Приватного акціонерного товариства Волинське обласне підприємство автобусних станцій

про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору

Суддя Філатова С.Т.

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_3, договір про правову допомогу №08/07/16-1 від 08.07.2016р.

від відповідача: ОСОБА_4, довіреність від 01.08.16р №01.08.16

від третьої сторони: ОСОБА_5, довіреність від 29.03.16р. № 442/1.8.10/8-16

Відповідно до ст. 20 Господарського процесуального кодексу України розяснено право відводу судді. Відводу судді не заявлено. На підставі ст.ст. 22, 27 ГПК України розяснено процесуальні права та обовязки учасників судового процесу.

В судовому засіданні 12.09.2016р. проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Суть спору:

Позивач ФОП ОСОБА_1 звернулась з позовом до ПрАТ Волинське обласне підприємство автобусних станцій про врегулювання розбіжностей, які виникли при укладенні договору та просить викласти спірні пункти договору № 30/05/16-3 від 30.05.16. "Про надання автостанційних послуг між ПрАТ Волинське обласне підприємство автобусних станцій та ФОП ОСОБА_1 у наступній редакції:

п.2.4.3. Здійснювати продаж квитків через водія перевізника після закриття квитково-касової відомості.

п.3.4. У разі продажу квитків водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості послуг з касового продажу квитків громадянам, та суму винагороди за надання послуг згідно з предметом цього договору, за вирахуванням вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язаний перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку.

п.3.5. Порядок фіксації кількості квитків, проданих водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості, встановлюється за домовленістю сторін.

п.4.4. Штрафні санкції за договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

Не доповнювати наступними спірними пунктами договір № 30/05/16-3 від 30.05.16р. "Про надання автостанційних послуг між ПрАТ Волинське обласне підприємство автобусних станцій та ФОП ОСОБА_1:

п.2.3.10. Зобовязання водіїв: п.2.3.10.1. По прибуттю автобуса на АС виконувати розпорядження та вказівки персоналу автостанції з питань організації перевезень і безпеки та дотримуватись Правил надання послуг пасажирського автотранспорту, інших нормативних документів.

п..2.3.10.2. Проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками, не зупиняти автобус в недозволеному на це місці та не допускати підбору пасажирів без квитків на території автостанцій.

п..2.3.10.3. Перевезення пасажирів здійснювати згідно встановленого розкладу руху на закріпленому маршруті та забезпечувати збереження багажу і обслуговування пасажирів на всьому маршруті згідно Правил надання послуг пасажирського автотранспорту.

п.2.3.10.4. В разі неможливості виконання рейсу з технічних або інших поважних причин повідомляти підприємство не пізніше ніж за 24 години до відправлення автобуса.

п.2.3.10.5. Забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність автобуса.

п.3.7. Доходи за перевезення багажу від реалізованих касових квитків розподіляються порівну.

п.4.2.4. За підбір безквиткових пасажирів та їх самовільне обілечування водієм автобуса на території автостанції: 10 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира; 20 грн. в автобусах міжміського сполучення за кожного пасажира; 30 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира.

Позовні вимоги обґрунтовані таким:

27.05.16р. між ФОП ОСОБА_1 та департаментом інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації було укладено договори про організацію перевезень пасажирів №2398, №2404, №2407.

20.06.16р. на виконання п.2.2.4 усіх вищевказаних договорів позивачем на адресу ПрАТ Волинське обласне підприємство автобусних станцій (відповідач) було надіслано проект договору про надання автостанційних послуг №30/05/16-3 від 30.05.16р., який був розроблений на основі Примірної форми договору про падання послуг автостанцією перевізникові, затвердженої наказом Міністерства транспорту та звязку України від 30.11.10р. №860. 30.06.16р. на адресу позивача надійшов лист від відповідача з протоколом розбіжностей від 23.06.16р. до договору. Отримавши вказаний протокол розбіжностей, позивачем відповідно до ч. 5 ст. 181 ГК України погоджено деякі пункти запропонованих умов проекту договору, про що повідомлено відповідача листом від 07.07.16р., проте частина запропонованих змін до договору, на думку позивача, суперечить нормам чинного законодавства, а відповідно не може бути прийнята.

Позивач не погодився із запропонованою відповідачем новою редакцією пунктів 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.7, 4.2.4, зміною існуючої редакції п.4.4, та вилученням із договору пунктів 2.4.3.,3.4.,3.5, звернувся до суду з даним позовом (а.с. 4-13).

Ухвалою від 15.07.2016р. на підставі ст. 27 ГПК України залучено до участі у справі у якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача ОСОБА_2 інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації, як організатора перевезень на підставі договорів про організацію перевезень №2398, №2404, №2407 від 27.05.2016р., оскільки рішення з господарського спору може вплинути на його права або обов'язки щодо однієї із сторін.

Відповідач у відзиві від 22.07.2016р. та представник у судових засіданнях позов заперечив, вказав, що 21.06.2016р. ПрАТ ВОПАС отримало від ФОП ОСОБА_1 примірник договору про надання автостанційних послуг N ЗО/05/16.3 від 30.05.2016р. З метою врегулювання правовідносин, в строки, передбачені законодавством, а саме 23.06.2016р., підприємством був складений протокол розбіжностей від 23.06.2016р., разом із підписаним примірником договору про надання автостанційних послуг був повернутий стороні позивача.

Відповідач не погоджується з позовом із огляду на наступне.

В п. 145 Правил передбачені обов'язки перевізника, які відмінні від положень, що викладені в спірних пунктах договору, крім того, в п. 147 описані обов'язки водія автобуса, які кореспондуються із спірними пунктами договору. Тому укладання договору N 30/05/16.3 від 30.05.2016р. із пунктами 2.3.10 не суперечить Правилам, а навпаки конкретизує їх в частині обов'язків водія перевізника. Внесення даних положень до договору сприятиме забезпеченню безпеки та комфорту пасажирів, безпеки руху, дисциплінованості водія під час виконання своїх обов'язків.

Щодо п. 2.3.10.1: відповідно до п. 28 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, місцями зупинки автобусів на приміських та міжміських маршрутах визначаються автостанції. Згідно п. 124. Правил відповідальність за здійснення заходів із забезпечення безпеки руху транспортних засобів та переміщення пасажирів на території автостанції покладається на керівника автостанції. Керівники автостанцій несуть відповідальність згідно із законом за якість та безпечність послуг, що надаються автостанціями пасажирам і перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції. Таким чином, в п. 2.3.10.1 договору (протоколу розбіжностей від 23.06.2016р.) міститься вимога щодо виконання вимог персоналу автостанції, яка кореспондується із відповідними пунктами Правил та спрямована на забезпечення безпеки руху.

Щодо п. 2.3.10.2 та 2.3.10.3: згідно п. 147 Правил водій автобуса зобов'язаний: виконувати вимоги цих Правил, Правил дорожнього руху, дотримуватися визначеного маршруту та розкладу руху автобуса, перевіряти під час посадки на приміському або міжміському маршрутах наявність в осіб квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу. Відповідно до п 37 Правил, у разі виходу з ладу автобуса (припинення перевезення через настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події) приміського чи міжміського сполучення водій здійснює пересадку пасажирів в інший автобус, яким пасажири будуть доставлені до найближчої автостанції чи кінцевого пункту призначення. Зазначені норми прямо вказують на обов'язки водія, яких він зобов'язаний дотримуватись. Спірний пункт лише конкретизує та розтлумачує окремі положення даних норм права для водія, а відтак даний пункт договору не суперечить чинному законодавству та спрямований на більш детальне регулювання правовідносин.

Щодо п. 2.3.10.4: відповідно до п. 2.3.2. примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, що затверджена Наказом Міністерства транспорту та зв'язку України 30.11.2010 N 860, перевізник зобов'язується повідомляти письмово чи за допомогою інших засобів зв'язку (факс, електронна пошта) власника про вимушене значне зменшення (понад 7 місць) пасажиромісткості рухомого складу порівняно з визначеним за погодженням сторін у межах умов, визначених організатором перевезень, не пізніше ніж за 24 години до події.

Такий обов'язок водія передбачений правилами і являється конкретизацією їх положень та фактичним додатковим фактором забезпечення своєчасності виконання рейсу перевізником, а відтак даний пункт договору не порушує вимог законодавства.

Щодо п. 2.3.10.5: відповідно до п. 37. Правил у разі виходу з ладу автобуса (припинення перевезення через настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події) приміського чи міжміського сполучення водій здійснює пересадку пасажирів в інший автобус, яким пасажири будуть доставлені до найближчої автостанції чи кінцевого пункту призначення. У такому разі на приміському маршруті пасажиру повертається повна, а на міжміському невикористана вартість квитка. Перевізник організовує подальшу поїздку пасажирів.

Таким чином, вимога відповідача про внесення в договір п. 2.3.10.5 ґрунтується безпосередньо на вимогах чинного законодавства.

ФОП ОСОБА_1 вимагає внести до змісту договору наступні пункти: п. 2.4. 3 здійснювати продаж квитків через водія перевізника після закриття квитково-касової відомості; п. 3.4 у разі продажу квитків після закриття квитково-касової відомості частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості з касового продажу квитків громадянам та суми винагороди за надання послуг згідно з предметом цього договору, за вирахування вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язується перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку, п.3.5 Порядок фіксації кількості квитків проданих водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості встановлюється за домовленістю сторін.

Необхідність внесення таких змін позивач мотивує п. 115 Правил, згідно якого перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції.

ПрАТ ВОПАС заперечує проти внесення до умов договору даних пунктів з огляду на наступне.

Згідно п. 133 Правил продаж квитків припиняється за три хвилини до відправлення автобуса. Внесення вказаної норми, хоч вона і прямо передбачена Правилами, призведе до порушення більшої кількості обов'язків перевізника і водія, в першу чергу щодо безпеки руху. Як вбачається із акту хронометражу, здійсненого на АС 1 в м. Луцьк, час, згідно якого водій автобуса після закриття отримує квитково-касову відомість, проходить відстань від диспетчерської до автобуса, становить 3 хв. При цьому в обов'язки водія входить перевірити в салоні автобуса наявність у пасажирів квитків та проїзних квитанцій. Після чого водій зобов'язаний своєчасно здійснити маневр виїзду із платформи автостанції, не порушити графік маршруту та схему руху по автостанції, виїхати на дороги загального користування з дотриманням правил дорожнього руху. Виконати вказані обов'язки за три хвилини не можливо. На практиці відбувається допущення порушення усіх зазначених обов'язків.

Вказані докази свідчать, що здійснення продажу квитків за три хвилини після закриття квитково-касової відомості являється неможливим. Наявність даної норми спрямована на врегулювання правовідносин між перевізником і пасажиром в моменти посадки пасажирів на зупинках поза межами автостанції, а відтак внесення даної норми в договір являється безпідставним.

Очевидно, що законодавець передбачив три хвилини після закриття квитково-касової відомості не для здійснення торгівлі квитками водіями, а для забезпечення виконання інших обов'язків, покладених на водія та перевізника.

ПрАТ ВОПАС наполягає на внесення до договору наступних пунктів: п. 3.7 Доходи від перевезення багажу від реалізованих касових квитків розподіляються порівну; штрафні санкції п. 4.2.4 За підбір безквиткових пасажирів та їх самовільне обілечування водієм автобуса на території автостанції: 10 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира; 20 грн. в автобусах міжміського сполучення за кожного пасажира; 30 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира.

Необхідність укладення такого договору в редакції вищеенаведених статей обумовлена практичною необхідністю забезпечити дисципліну виконання своїх обов'язків перевізником, адже наявні неодноразові факти порушення умов договору ФОП ОСОБА_1, що підтверджується фото таблицями та відео файлами.

Розмір штрафних санкцій розрахований таким чином, що дорівнює розміру станційного збору на відповідних напрямках руху. Вказана норма договору забезпечує мінімальні витрати на діяльність автостанції та виконання безпосередніх завдань підприємства.

Відповідач наполягає на викладенні пункту 4.4 в наступній редакції:

4.4 Штрафні санкції за цим договором утримуються в безспірному порядку на підставі доповідних адміністрації АС чи актів перевірок або записів в шляховій документації водія шляхом вирахуванням підприємством зазначених сум із виручки перевізника.

Таку позицію відповідач обґрунтовує ст.ст. 526, 549, 550 ЦК України та ст.534 ЦКУ, згідно якої у разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов'язання у повному обсязі ця сума погашає вимоги кредитора у такій черговості, якщо інше не встановлено договором: у першу чергу відшкодовуються витрати кредитора, повязані з одержанням виконання; у другу чергу сплачуються проценти і неустойка; у третю чергу сплачується основна сума боргу.

Відповідач наполягає на викладення наведених пунктів саме керуючись вищевказаними нормами, оскільки останні мають вищу юридичну силу ніж норми наказу, яким затверджений примірний договір (а.с. 56-58).

Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації у письмових поясненнях №1200/н.1/2-16 від 18.08.2016р. зазначила, що:

На сьогоднішній день з підприємцем ОСОБА_1 укладено 23 договори про організацію перевезення пасажирів по приміських та міжміських маршрутах загального користування.

Згідно з ст.36 Закону України Про автомобільний транспорт до обов'язкових послуг, що повинні надаватися автостанціями автомобільному перевізнику, належать: продаж квитків; організація прибуття та відправлення автобуса з облаштованих платформ; інформування водія щодо умов дорожнього руху на маршруті.

За надання обов'язкових послуг автостанцій з осіб, які придбавають проїзні квитки, стягують автостанційний збір, що входить до вартості квитка.

Власники автостанцій несуть відповідальність за якість та безпеку послуг, що надаються автостанціями пасажирам та автомобільним перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Відповідно до п.124 постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту відповідальність за здійснення заходів із забезпечення безпеки руху транспортних засобів та переміщення пасажирів на території автостанцій покладається на керівника автостанцій.

Згідно з Законом України Про автомобільний транспорт та постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту не передбачено ніяких стягнень чи штрафних санкцій за продаж квитків після закриття квитково-касової відомості з підприємців-перевізників автостанціям.

Відповідно до п.115 постанови Кабінету Міністрів України від 18 лютого 1997 року № 176 Про затвердження Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції.

Згідно з п. 2.11 наказу Міністерства транспорту України від 28.08.2001 року № 565 Про затвердження Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів у разі якщо продаж квитків на автостанції проводиться у салоні автобуса, перевізник дотримується такої послідовності робіт: оплачує вартість послуг, які автостанція надає перевізнику; отримує готівкою виторг від продажу квитків. Цей виторг за договором з підприємством автостанцій може перераховуватися перевізнику в обумовлені терміни; отримує касову відомість і проїзні документи; організовує посадку в автобус пасажирів, які купили квитки в касах автостанції; продає квитки пасажирам на вільні місця в автобусі.

Зауважила, що ПрАТ ВОПАС є монополістом з надання автостанційних послуг у Волинській області і тому повинно здійснювати обслуговування пасажирів та перевізників відповідно до вимог чинного законодавства України (а.с. 71-73).

22.08.2016р. представник відповідача подав клопотання, яким долучив до матеріалів справи 5 оптичних дисків із відео файлами порушень законодавства позивачем, копію розкладу pyxу автобусів по АС 1 м. Луцьк, перелік автобусів, якими здійснюються перевезення ФОП ОСОБА_1, обстеження тривалості часу з моменту закриття відомості до моменту відправлення, квитково-касові відомості та акти фіксації порушень; просив оглянути відеофайли в судовому засіданні.

Крім того, представник відповідача подав клопотання про залучення до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_6 інспекцію України з безпеки на наземному транспорті в особі управління державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті у Волинській області, обґрунтовуючи тим, що однією із підстав для заперечення проти позовних вимог являється чисельні наявні порушення законодавства позивачем та можливі порушення в майбутньому, в разі задоволення позовних вимог, то надання оцінки спірним пунктам, які являються предметом позову в частині безпеки руху, слід доручити фахівцям в даній галузі.

Представник позивача у письмових поясненнях від 16.08.2016р. № 16/08/16-2 заперечив відзив, посилаючись на таке:

В пункті 2.3.10.1. позивач звертає увагу на те, що договір укладається між власником автостанції і перевізником, а не водієм, який є найманим працівником перевізника. В примірній формі договору про надання послуг автостанцією перевізникові, затвердженої наказом Міністерства транспорту та зв'язку України №860 від 30.11.2010р., теж не передбачено жодного обов'язку водія, оскільки такі питання врегульовуються в іншій правовій площині.

Відповідач зазначає, що обов'язок водія виконувати вимоги персоналу автостанції спрямований на забезпечення безпеки руху та кореспондується із п. п. 28, 124 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18.02.97р.

Проте, жодним пунктом вказаних Правил такого обов'язку водіїв не передбачено, натомість в п. 145 Правил зазначено, що перевізник зобов'язаний забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів, вживати заходів до забезпечення безпечної, зручної поїздки пасажирів і зберігання та/або доставки багажу згідно з договором перевезення і розкладом руху.

Таким чином, у кожної сторони договору є аналогічні обов'язки щодо забезпечення безпеки руху, які ними і повинні виконуватись.

У п. 2.3.10.2. договору відповідач має на меті запровадити нові обов'язки для водія, що не передбачені нормами чинного законодавства, а навпаки, їм суперечать, а право водія продавати квитки в автобусі після закриття квитково-касової відомості, що передбачено не однією нормою чинного законодавства, переводиться в категорію обов'язку водія не допускати підбору пасажирів без квитків.

Відповідач зазначає, що пункт 2.3.10.3 лише конкретизує та розтлумачує окремі положення п.п. 37, 147 Правил. При цьому, п. 147 Правил встановлює обов'язки водія в двадцяти пунктах, відповідач вибірково пропонує внести в договір обов'язки водія, при цьому не конкретизуючи їх.

Пунктом 2.3.10.4 договору відповідач обґрунтовує наявність ще саме такої редакції пункту в договорі, необхідністю забезпечення своєчасного виконання рейсу перевізником. При цьому мова йде про повідомлення не пізніше ніж за 24 години до відправлення автобуса, що є абсолютно нелогічним в ситуації виникнення неможливості виконання рейсу з технічних або інших поважних причин в більш короткий проміжок часу. Крім того, п.2.3.5. договору передбачає обов'язок перевізника у разі неможливості виконати рейс з технічних чи інших причин невідкладно сповістити про це відповідача письмово чи за допомогою засобів зв'язку. Тому це є не конкретизацією положень Правил, оскільки в Правилах подібного не передбачено.

У пункті 2.3.10.5. позивач звертає увагу на те, що відповідач перекладає обов'язок перевізника на водія. При цьому вказаний обов'язок дуже ретельно регламентований як в ст. 30 Закону України Про автомобільний транспорт, так і в п. 37, ч.9 п.145 Правил. Наполягаючи на включенні до договору п.2.3.10.5, відповідач не конкретизує вказаний обов'язок, а навпаки, покладає обов'язок перевізника на водія щодо забезпечення проїзду пасажирів до зупинки призначення за маршрутом, хоча в Правилах розмежовують порядок виконання цього обов'язку як на приміському, так і на міжміському маршрутах. А також зазначено і категорії осіб, на яких поширюється цей обов'язок як у випадку настання технічної несправності транспортного засобу, так і настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події.

Щодо пунктів 2.4.3, 3.4, 3.5, відповідач не заперечує, що запропонована позивачем редакція договору прямо передбачена Правилами. Проте заперечує необхідність внесення вказаних пунктів договору з огляду на те, що це призведе до порушення більшої кількості обов'язків перевізника і водія.

Це є вибірковим застосуванням норм права відповідачем, оскільки норми чинного законодавства вказують про інше, а саме, п.115 Правил та п.7.1.2 Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затверджених наказом Міністерства транспорту України №565 від 28.09.2001р., вказують на наявність права у водія продавати квитки як в разі відсутності у населеному пункті автостанції, так і після закриття квитково-касової відомості на автостанції.

Тому подальші міркування відповідача, що законодавець передбачив три хвилини після закриття квитково-касової відомості не для здійснення торгівлі квитками водіями, а для забезпечення виконання інших обов'язків, покладених на водія та перевізника, не є обґрунтованими мотивами відхилення вимог позивача.

Відповідач додатково зазначає, що в разі доповнення договору пунктами про можливість здійснення реалізації квитків водієм автобуса на території автостанції, фактично буде допущено порушення інших пунктів Правил та договору в частині безпеки руху та пасажирів. З такими доводами відповідача погодитись не можна, оскільки вказане вище право передбачено нормами чинного законодавства, а можливі порушення в майбутньому є лише припущеннями, настання яких тягне відповідні правові наслідки. Тому відповідач не позбавлений можливості як встановити, так і застосувати у майбутньому до позивача правові наслідки порушення того чи іншого зобов'язання. Зокрема, розділ 5 ГК України та глава 51 ЦК України саме і передбачають як різноманітний спектр правових наслідків порушення зобов'язань, так і відповідальність за порушення зобов'язання, застосовувати які у випадку настання порушень зі сторони позивача ніхто не обмежував.

Позивач із включенням п. 3.7. до умов договору № 30/05/16-3 від 30.05.2016р. не погоджується, так як відповідач має намір збільшити свої доходи за перевезення багажу від реалізованих касових квитків з 10 відсотків до 50 лише необхідністю забезпечити дисципліну виконання своїх обов'язків перевізником. Така позиція відповідача суперечить п.4.1. Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України № 700 від 27.09.2010р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.10. за № 1068/18363.

Щодо пункту 4.2.4., то позивач також не погоджується із включенням даного пункту, так як мотиви відхилення даного пункту відповідача аналогічні мотивам включення в договір п.п.2.4.3, 3.4, 3.5.

Відповідач додатково зазначає, що розмір штрафних санкцій розрахований таким чином, що дорівнює розміру станційного збору на відповідних напрямках руху. Проте, позивач не оспорює розмір штрафних санкцій, незважаючи навіть на те, що автостанційний збір, що розрахований відповідачем для автостанцій області, не погоджений Волинською обласною державною адміністрацією, як того вимагають п.п.3.1., 3.6. Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010р. № 700, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2010р. за № 1068/18363.

Відповідач, обґрунтовуючи свою позицію щодо пункту 4.4. в його редакції, посилається на те, що штрафні санкції являються грошовим зобов'язанням, а відтак відповідач, згідно вимог ЦК та ГК України, має об'єктивне право проводити зарахування таких грошових зобов'язань та повертати частину коштів, виручених від продажу квитків на рейси перевізника за вирахуванням штрафних санкцій за порушення умов договору перевізником. Із таким твердження відповідача погодитись не можна, оскільки штрафні санкції за своєю правовою природою не є зобов'язанням, а є заходом як забезпечення виконання зобов'язання, так і заходом відповідальності за порушення зобов'язання. Ст.611 ЦК України зазначає, що сплата неустойки є правовим наслідком порушення зобов'язання. Тому застосування ст. 534 ЦК України, що визначає черговість погашення вимог за грошовим зобов'язанням, є безпідставним (а.с. 93-96).

В судовому засіданні 22.08.2016р. згідно зі ст. 77 ГПК України оголошено перерву до 30.08.2016р. до 12год.00хв. для ознайомлення з долученими в судовому засіданні доказами.

29.08.2016р. від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача подані пояснення № 1245/н.1/2-16, в яких зазначено наступне:

Згідно зі статтею 7 Закону України Про автомобільний транспорт забезпечення організації пасажирських перевезень покладається на приміських і міжміських автобусних маршрутах загального користування, що не виходять за межі території Автономної Республіки Крим чи області (внутрішньообласні маршрути), - на ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим або обласні державні адміністрації.

Функції організатора виконує департамент інфраструктури та туризму облдержадміністрації згідно розпорядження голови облдержадміністрації від 20 липня 2009 року № 219.

Відповідно до п.2.2.10 договору підприємства ПрАТ ВОПАС з Волинською обласною державною адміністрацією підприємство зобов'язується письмово сповіщати організатора про випадки недотримання перевізником вимог чинного законодавства.

Станом на 29 серпня 2016 року підприємство ПрАТ ВОПАС не направляло організатору листи про випадки недотримання перевізником ОСОБА_1 вимог чинного законодавства. Згідно з п.56 Порядку контроль за виконанням умов договору (дозволу) здійснює організатор та інші органи виконавчої влади згідно з компетенцією, за наявності відповідного звернення або доручення організатора (а.с. 98-104).

30 серпня 2016р. представник позивача у письмових поясненнях №26/08/16-2 від 26.08.2016р. заперечив клопотання про залучення третьої особи та огляду відео файлів, посилаючись на те, що станом на день подання клопотання представником відповідача щодо залучення до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті в особі управління державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті у Волинській області, вказаний державний орган виконавчої гілки влади ліквідований як юридична особа публічного права згідно постанов KM України №592 від 26.06.15. Про деякі питання забезпечення діяльності Державної служби з безпеки на транспорті та №103 від 11.02.2015р. Про затвердження положення про державну службу України з безпеки на транспорті.

Обґрунтовуючи необхідність залучення Державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті в особі управління державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті у Волинській області, представник відповідача жодним чином не обґрунтував можливість впливу рішення на їх права або обов'язки щодо однієї із сторін, в клопотанні лише зазначено, що ОСОБА_6 інспекція України з безпеки на наземному транспорті в особі управління державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті у Волинській області є контролюючим органом. Проте, і з таким твердженням погодитись не можна, оскільки державна служба України з безпеки на транспорті (Укртрансбезпека) реалізує державну політику з питань безпеки на наземному транспорті та у сфері безпеки на морському та річковому транспорті (крім сфери безпеки мореплавства суден флоту рибного господарства). Крім того, рішення зі спору, що виник між сторонами, врегулює розбіжності, які виникли при укладенні договору про надання автостанційних послуг, і у випадку відповідності даного договору нормам чинного законодавства, жодним чином не вплине на права і обов'язку Укртрансбезпеки щодо ПрАТ ВОПАС чи ФОП ОСОБА_1

Заперечив клопотання відповідача щодо огляду в судовому засіданні п'яти оптичних дисків із відео файлами та долучення їх до матеріалів справи, що на думку відповідача доводять обставини можливих у майбутньому порушень позивачем норм Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 176 від 18.02.97р., як безпідставне, оскільки вказані відеофайли не мають значення для справи.

В судовому засіданні 30.08.2016р. клопотання про огляд відеофайлів судом задоволено на підставі ст.ст. 22, 32 ГПК України. В судовому засіданні 30.08.2016р. здійснено перегляд відеофайлів в присутності представників сторін.

Ухвалою суду від 30.08.2016р. клопотання відповідача про залучення до участі в справі як третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача ОСОБА_6 інспекцію України з безпеки на наземному транспорті в особі управління державної інспекції України з безпеки на наземному транспорті у Волинській області судом було відхилено як таке, що суперечить ст. 27 ГПК України. Відповідачем не доведено, що рішення з господарського спору може вплинути на права та обовязки інспекції щодо однієї із сторін. До того ж, зазначену відповідачем інспекцію ліквідовано.

Ухвалою суду від 30.08.2016р. розгляд справи відкладався на підставі ст.77 ГПК України у звязку з необхідністю витребування додаткових доказів по справі. Зобовязано подати суду: позивача - доводи по суті оглянутих в судовому засіданні відеофайлів; відповідача - доводи по суті пояснень позивача від 16.08.2016р. № 16/08/16-2.

У судовому засіданні 12.09.2016р. представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, письмових поясненнях від 16.08.2016р. №16/08/16-2.

Представник відповідача позовні вимоги заперечив з підстав, викладених у відзиві від 22.07.2016р.

Представник третьої особи позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у письмових поясненнях від 18.06.2016р., 29.08.2016р.

Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши долучені до справи докази, господарський суд -

ВСТАНОВИВ :

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 є субєктом підприємницької діяльності, що здійснює перевезення пасажирів автобусними маршрутами загального користування.

27.05.2016р. між ФОП ОСОБА_1 (перевізник) та ОСОБА_2 інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації (організатор) було укладено договори про організацію перевезень пасажирів №2398, №2404, №2407, відповідно до умов яких організатор надав перевізнику права здійснювати перевезення пасажирів на автобусному маршруті (маршрутах) загального користування (оборотному рейсі (рейсах) Луцьк-Липне (вих. 1), №182а Луцьк (залізничний вокзал)- Заболотці, №167 Камінь-Каширський-Каливиця, Каливиця-Луцьк (через Камінь-Каширьский), Луцьк-Любешів, Ветли-Луцьк (через Невір), а перевізник зобовязався здійснювати перевезення пасажирів на умовах, визначених договорами (а.с. 19-29).

Відповідно до п. 2.2.4 договорів перевізник укладає з власниками автостанцій (автовокзалів) договори про продаж квитків і надання обовязкових послуг. Договори повинні передбачати відповідальність перевізника та власника автостанції (автовокзалу) за невиконання чи неналежне виконання умов договору, несвоєчасність розрахунків за виконані ним роботи.

20.06.2016р. на виконання п.2.2.4 договорів позивачем на адресу ПрАТ Волинське обласне підприємство автобусних станцій (відповідач) було надіслано проект договору про надання автостанційних послуг №30/05/16-3 від 30.05.2016р., який був розроблений на основі Примірної форми договору про падання послуг автостанцією перевізникові, затвердженої наказом Міністерства транспорту та звязку України від 30.11.10р. №860 (а.с. 31-33).

30.06.2016р. на адресу позивача від відповідача надійшов договір з протоколом розбіжностей від 23.06.2016р. (а.с. 35-38).

Позивачем відповідно до ч. 5 ст. 181 ГК України погоджено пункти 2.3.3, 3.6 запропонованих умов договору, про що повідомлено відповідача листом від 07.07.2016р. №07/07/16-1 (а.с. 40-41).

Позивач не погодився із запропонованою відповідачем новою редакцією пунктів 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.7, 4.2.4, зміною існуючої редакції п.4.4, та вилученням із договору пунктів 2.4.3.,3.4.,3.5, що стало причиною звернення до суду.

Відповідно до ст.187 ГК України спори, що виникають при укладанні господарських договорів за державним замовленням, або договорів, укладення яких є обов'язковим на підставі закону та в інших випадках, встановлених законом, розглядаються судом.

Згідно ч.3 ст.179 ГК України укладення господарського договору є обов'язковим для сторін, якщо він заснований на державному замовленні, виконання якого є обов'язком для суб'єкта господарювання у випадках, передбачених законом, або існує пряма вказівка закону щодо обов'язковості укладення договору для певних категорій суб'єктів господарювання чи органів державної влади або органів місцевого самоврядування.

Відповідно до ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» відносини автомобільного перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, із власниками автостанцій визначаються договором.

Власники автостанцій зобов'язані укласти договір з автомобільним перевізником, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, тільки за наявності в нього договору із органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування про організацію перевезення на автобусних маршрутах загального користування чи дозволу органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування на обслуговування маршрутів загального користування, що пролягають через цю автостанцію.

Згідно п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997р. № 176, редакція від 04.02.2016р. (далі - Правил), перевізник укладає з автостанцією договір про надання послуг автостанцією, яким визначаються перелік та обсяги послуг, їх вартість і порядок проведення розрахунків. Примірну форму договору затверджує Міністерство інфраструктури.

В п.п.5.1.-5.5. Порядку регулювання діяльності автостанцій, затвердженого наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010р. № 700, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.11.2010р. за № 1068/18363, зазначено, що відносини власника та перевізника, що здійснює перевезення пасажирів на автобусних маршрутах загального користування, які проходять через автостанцію, згідно з пунктом 114 Правил визначаються договором про надання послуг автостанціями, примірна форма якого визначається Міністерством інфраструктури України.

На обумовлений сторонами строк договором визначаються: перелік та обсяги обов'язкових та інших послуг, що надаються автостанцією перевізникові; вартість обов'язкових послуг у відсотках від загальної суми вартості проїзду від реалізованих через каси автостанцій квитків та порядок проведення розрахунків; порядок та строки погодження додаткових рейсів; умови для відпочинку водіїв та відстою автобусів на території автостанції; строки перерахування автостанцією коштів від продажу квитків згідно з пунктом 4.4 розділу IV цього Порядку, розмір неустойки за кожний день прострочення перерахунку; умови щоденного (міжзмінного) відпочинку водіїв (у разі надання послуги); умови перевірки технічного стану автобусів (у разі надання послуги); умови зберігання автобусів (у разі надання послуги).

Строк, на який укладається договір про надання послуг автостанціями, не може бути меншим, ніж строк обслуговування перевізником маршруту (рейсу), визначений договором про організацію перевезень з ОСОБА_3 міністрів Автономної Республіки Крим, обласною чи районною державною адміністрацією чи дозволом Укртрансінспекції на перевезення пасажирів на маршруті загального користування.

Зважаючи на те, що відповідно до ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт» та п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту укладення договору між перевізником та власником автостанції є обовязковим, звернення до суду є підставним.

Звернення відбулось з дотриманням строків, визначених ст.181 ГК України, а саме: 30.06.2016р. позивач отримав договір з протоколом розбіжностей, 11.07.2016р. звернувся з позовною заявою до суду.

Аналізуючи запропоновані відповідачем умови окремих пунктів договору, суд зазначає таке:

Редакція відповідача:

п.2.3.10. Зобовязання водіїв:

п.2.3.10.1. По прибуттю автобуса на АС виконувати розпорядження та вказівки персоналу автостанції з питань організації перевезень і безпеки та дотримуватись «Правил надання послуг пасажирського автотранспорту», інших нормативних документів.

В обґрунтування своєї позиції відповідач вказує, що згідно п. 124 Правил відповідальність за здійснення заходів із забезпечення безпеки руху транспортних засобів та переміщення пасажирів на території автостанції покладається на керівника автостанції. Керівники автостанцій несуть відповідальність згідно із законом за якість та безпечність послуг, що надаються автостанціями пасажирам і перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції. Таким чином, в п. 2.3.10.1 договору (протоколу розбіжностей від 23.06.2016р.) міститься вимога щодо виконання вимог персоналу автостанції, яка кореспондується із відповідними пунктами Правил та спрямована на забезпечення безпеки руху.

Редакція позивача:

Не погоджується на включення вказаного пункту до умов договору №30/05/16-3 від 30.05.2016р., посилаючись на врегулювання вказаних зобовязань водіїв п.п. 145, 147 Правил.

Суд не вбачає підстав для включення вказаного пункту до договору. При цьому виходить із такого:

Згідно ч. 4 ст. 179 ГК України при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі: вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству; примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст; типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови; договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Договір відповідно до ст. 32 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.114 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту укладається між власником автостанції і перевізником.

Наказом Міністерства транспорту та звязку України №860 від 30.11.2010р. затверджено Примірну форму договору про надання послуг автостанцією перевізникові, предметом якого є надання власником за завданням перевізника на території автостанцій (автовокзалів) комплексу обов'язкових послуг, пов'язаних з організацією і здійсненням процесу прийняття та відправлення пасажирів транспортом перевізника, продажем проїзних квитків, диспетчерським управлінням, організацією прибуття і відправлення автобусів, інформуванням водіїв щодо умов дорожнього руху, а також інших послуг відповідно до вимог Закону України "Про автомобільний транспорт" і Правил.

Згідно ст. 30 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.п. 1, 7, 16 п. 145 Правил саме на перевізника покладені зобовязання забезпечити дотримання персоналом вимог законодавства про автомобільний транспорт та захист прав споживачів; утримувати транспортні засоби в належному технічному та санітарному стані, забезпечувати їх своєчасну подачу для посадки пасажирів і відправлення; виконувати вимоги цих Правил, Правил дорожнього руху та правил технічної експлуатації транспортних засобів.

Суд не приймає доводи відповідача з посиланням на п. 124 Правил, оскільки згідно п. 124 Правил відповідальність за здійснення заходів із забезпечення безпеки руху транспортних засобів та переміщення пасажирів на території автостанції покладається на керівника автостанції.

Керівники автостанцій несуть відповідальність згідно із законом за якість та безпечність послуг, що надаються автостанціями пасажирам і перевізникам, технічний та санітарно-гігієнічний стан будівель, споруд, обладнання та території автостанції.

Водночас, права та обовязки водіїв детально регламентовані п.п. 147, 148 Правил.

Пункт 2.3.10.2. Зобовязання водіїв.

Редакція відповідача:

Проводити посадку пасажирів на АС за участю водія і тільки з касовими квитками, не зупиняти автобус в недозволеному на це місці та не допускати підбору пасажирів без квитків на території автостанцій.

Обґрунтовує посиланням на п. 147 Правил, зазначає, що спірний пункт конкретизує та розтлумачує окремі положення даної норми права для водія.

Редакція позивача:

Не погоджується на включення вказаного пункту до умов договору №30/05/16-3 від 30.05.2016р., стверджує, що редакція пункту суперечить п. 147 Правил.

Редакція відповідача п. 2.3.10.2 не приймається судом, оскільки, як було зазначено, в даному випадку примірною формою договору при укладенні договору про надання послуг автостанцією перевізникові передбачено визначення обовязків власника та перевізника, а обовязки і права водія врегульовані п.п. 147, 148 Правил, зокрема, п. 147 Правил передбачено, що водій автобуса зобов'язаний перевіряти під час посадки на приміському або міжміському маршрутах наявність в осіб квитків на проїзд та квитанцій на перевезення багажу, а п. 148 Правил визначено його право перевіряти під час посадки в автобус на приміських, міжміських та міжнародних маршрутах наявність квитків на проїзд і квитанцій на перевезення багажу.

Водночас, п. 115 Правил та п. 7.1.2 Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. № 565, передбачено право водія здійснювати продаж квитків після закриття квитково-касової відомості на автостанції.

Згідно з п. 1 Правил останні є обов'язковими для виконання організаторами регулярних перевезень, замовниками транспортних послуг (далі - замовники послуг), автомобільними перевізниками, автомобільними самозайнятими перевізниками, персоналом автомобільного транспорту, автостанціями та пасажирами.

П. 2.3.10.3. Зобовязання водіїв:

Редакція відповідача:

Перевезення пасажирів здійснювати згідно встановленого розкладу руху на закріпленому маршруті та забезпечувати збереження багажу і обслуговування пасажирів на всьому маршруті згідно «Правил надання послуг пасажирського автотранспорту».

Відповідач обґрунтовує редакцію посиланням на п.п 37, 147 Правил, вказує, що зазначені норми прямо вказують на обов'язки водія, яких він зобов'язаний дотримуватись, конкретизують та розтлумачують окремі положення даних норм права для водія.

Редакція позивача:

Не погоджується на включення вказаного пункту до умов договору №30/05/16-3 від 30.05.2016р., мотивуючи тим, що п. 147 Правил встановлює обовязки водія в двадцяти пунктах. Відповідач вибірково пропонує внести в договір окремі обовязки водія, при цьому не конкретизуючи та не розтлумачуючи їх.

Зокрема, згідно п. 147 Правил водій зобовязаний дотримуватися визначеного маршруту та розкладу руху автобуса.

Суд вважає, що відсутні підстави включення до договору, яким визначені правовідносини власника з перевізником, окремих зобовязань водія, що детально врегульовані п.п. 37, 147, 148, 149 Правил і є обовязковими для виконання.

П. 2.3.10.4. Зобовязання водіїв.

Редакція відповідача:

В разі неможливості виконання рейсу з технічних або інших поважних причин повідомляти підприємство не пізніше ніж за 24 години до відправлення автобуса.

Обґрунтовує тим, що наявність саме такої редакції пункту в договорі викладене необхідністю забезпечення своєчасного виконання рейсу перевізником.

Редакція позивача:

Не погоджується на включення вказаного пункту до умов договору №30/05/16-3 від 30.05.2016р., вказуючи на те, що п.2.3.5. договору визначено, що обовязком перевізника є у разі неможливості виконати рейс з технічних чи інших причин невідкладно сповістити про це підприємство письмово чи за допомогою засобів зв'язку.

Окрім цього, в п.п.7 п. 145 Правил та п.2.3.3 договору закріплено обовязок перевізника утримувати транспортні засоби в належному технічному та санітарному стані, забезпечували їх своєчасну подачу для посадки пасажирів і відправлення.

Суд не приймає редакцію відповідача, оскільки вважає, що делегування обов'язку, який законодавчо покладений на перевізника, водієві, є безпідставним.

Примірною формою договору про надання послуг автостанцією перевізникові обовязок у разі неможливості виконати рейс невідкладно сповістити про це власника письмово чи за допомогою засобів звязку покладений на перевізника.

До того ж, п. 2.3.5 договору, погодженим сторонами, визначено, що у разі неможливості виконати рейс з технічних чи інших причин, перевізник зобовязаний невідкладно сповістити про це підприємство письмово чи за допомогою засобів звязку. Тобто, вказане питання врегульовано сторонами договору.

П.2.3.10.5. Зобовязання водіїв.

Редакція відповідача:

Забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність автобуса.

Обґрунтовує посиланням на п. 37 Правил.

Редакція позивача:

Не погоджується на включення вказаного пункту до умов договору №30/05/16-3 від 30.05.2016р., мотивуючи тим, що відповідач перекладає обовязок перевізника на водія щодо забезпечення проїзду пасажирів до зупинки призначення за маршрутом, хоча в Правилах регламентовано як порядок виконання цього обовязку як на приміському, так і на міжміському маршрутах, так і категорії осіб, на яких поширюється цей обовязок, як у випадку настання технічної несправності транспортного засобу, так і настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події.

Судом не прийнята редакція відповідача з наступних підстав:

Статтею 30 Закону України «Про автомобільний транспорт» визначено, що автомобільний перевізник, який здійснює перевезення пасажирів на договірних умовах, зобов'язаний забезпечувати проїзд пасажирів до зупинки чи місця призначення за маршрутом без додаткових витрат у разі припинення поїздки через технічну несправність транспортного засобу.

Згідно п.п. 35, 37 Правил перевізник самостійно забезпечує у повному обсязі перевезення пасажирів відповідно до умов договору про організацію перевезень або дозволу, в тому числі резервними автобусами, на випадок виходу автобуса з ладу чи збільшення пасажиропотоку. Надання послуг пасажирського автомобільного транспорту у разі виходу з ладу автобуса (припинення перевезення через настання надзвичайної або невідворотної за даних умов події) приміського чи міжміського сполучення водій здійснює пересадку пасажирів в інший автобус, яким пасажири будуть доставлені до найближчої автостанції чи кінцевого пункту призначення. У такому разі на приміському маршруті пасажиру повертається повна, а на міжміському невикористана вартість квитка. Перевізник організовує подальшу поїздку пасажирів.

Оплата послуг перевізника з попутного перевезення пасажирів до найближчої автостанції у міжміському сполученні здійснюється за рахунок коштів перевізника, під час рейсу якого відбулася пересадка пасажирів.

З урахуванням вказаних норм, суд вважає безпідставним перекладати обовязки перевізника на водія.

Пункти 2.4.3, 3.4, 3.5.

Редакція відповідача:

Вилучити вказані умови із договору №30/05/16-3 від 30.05.16.

Обґрунтовує тим, що законодавець передбачив три хвилини після закриття квитково-касової відомості не для здійснення торгівлі квитками водіями, а для забезпечення виконання інших обовязків, покладених на водія та перевізника.

Вказує, що згідно п. 133 Правил продаж квитків припиняється за три хвилини до відправлення автобуса. Внесення вказаної норми, хоч вона і прямо передбачена Правилами, призведе до порушення більшої кількості обов'язків перевізника і водія, в першу чергу щодо безпеки руху. Як вбачається із акту хронометражу, здійсненого на АС 1 в м. Луцьк, час, згідно якого водій автобуса після закриття отримує квитково-касову відомість, проходить відстань від диспетчерської до автобуса, становить 3 хв. При цьому в обов'язки водія входить перевірити в салоні автобуса наявність у пасажирів квитків та проїзних квитанцій. Після чого водій зобов'язаний своєчасно здійснити маневр виїзду із платформи автостанції, не порушити графік маршруту та схему руху по автостанції, виїхати на дороги загального користування з дотриманням правил дорожнього руху. Виконати вказані обов'язки за три хвилини не можливо. На практиці відбувається допущення порушення усіх зазначених обов'язків.

Редакція позивача:

п.2.4.3. Здійснювати продаж квитків через водія перевізника після закриття квитково-касової відомості.

п.3.4. У разі продажу квитків водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості, частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості послуг з касового продажу квитків громадянам, та суму винагороди за надання послуг згідно з предметом цього договору, за вирахуванням вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язаний перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку.

п.3.5. Порядок фіксації кількості квитків, проданих водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості, встановлюється за домовленістю сторін.

Редакцію вказаних умов договору мотивує посиланням на п. 115, 133 Правил, п. 7.1.2 Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів.

Суд вважає за доцільне викласти спірні умови договору п. 2.4.3, 3.4, 3.5 в редакції позивача, при цьому виходить із наступного:

Згідно п.115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту перевізники відповідно до укладених договорів здійснюють продаж квитків через автостанції, агентства з продажу квитків та/або самостійно. Примірну форму договору про продаж квитків затверджує Мінінфраструктури. Продаж квитків може здійснюватися водієм автобусу в разі відсутності у населеному пункті автостанції або агентства з продажу квитків, а також після закриття квитково-касової відомості на автостанції.

При цьому, у разі продажу квитків перевізником самостійно частину автостанційного збору перевізник перераховує автостанції, на який пасажир здійснює посадку. Розмір автостанційного збору визначається власником автостанції за погодженням з місцевими держадміністраціями, на території яких розташована автостанція (п. 115 Правил). Аналогічне положення містить Порядок регулювання діяльності автостанцій, затверджений наказом Міністерства транспорту та зв'язку України від 27.09.2010р. № 700, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 10.11.2010р. за № 1068/18363.

В п.7.1.2. Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затвердженого наказом Міністерства транспорту України від 28 серпня 2001 року №565, передбачено право водія продавати квитки після закриття квитково-касової відомості. У цьому разі розмір фіксованої плати за обов'язкові послуги визначається витратами, пов'язаними з наданням цих послуг, і може встановлюватися пропорційно часу находження автобуса на автостанції згідно з розкладом руху і не повинен перевищувати встановлених законодавством граничних розмірів.

В п.133 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту зазначено, що продаж квитків у пункті відправлення здійснюється з моменту відкриття кас, на проміжних автостанціях - з моменту надходження інформації про наявність вільних місць. Продаж квитків припиняється за три хвилини до відправлення автобуса.

Водії автобусів мають право продавати квитки в салоні автобуса після закриття квитково-касової відомості автостанцією, яка закривається за три хвилини до відправлення автобуса.

Вказане право передбачене і п. 3.3 Примірної форми договору про надання послуг автостанцією перевізникові, в якій зазначено, що у разі попереднього продажу квитків перевізником самостійно, агентом перевізника чи водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості послуг з касового продажу квитків громадянам, та суму винагороди за надання послуг згідно з предметом цього договору, за вирахуванням вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язаний перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку.

При цьому суд не приймає доводи відповідача щодо порушення безпеки руху, оскільки вказане право продавати квитки передбачено зазначеними вище нормами чинного законодавства, а можливі порушення в майбутньому є лише припущеннями, настання яких тягне правові наслідки, застосування яких сторони можуть обумовити у договорі.

Водночас, суд зауважує, що стверджуючі систематичні порушення Правил безпеки руху зі сторони позивача, відповідач всупереч умовам договорів про організацію перевезень пасажирів, укладеними з організатором, який здійснює контроль за виконанням умов договорів (п. 2.2.1), зі зверненнями щодо наявних порушень не звертався, що вбачається із пояснень ОСОБА_2 інфраструктури та туризму Волинської обласної державної адміністрації від 29.08.2016р. №1249/4.1/2-16 (а.с. 98-99).

Пункт 3.7.

Редакція відповідача:

Доходи за перевезення багажу від реалізованих касових квитків розподіляються порівну.

Обґрунтовує практичною необхідністю забезпечити дисципліну виконання своїх обов'язків перевізником, адже наявні неодноразові факти порушення умов договору ФОП ОСОБА_1 Вказує, що розмір штрафних санкцій розрахований таким чином, що дорівнює розміру станційного збору на відповідних напрямках руху. Вказана норма договору забезпечує мінімальні витрати на діяльність автостанції та виконання безпосередніх завдань підприємства.

Редакція позивача:

Не погоджується на доповнення договору п.3.7, як такого, що суперечить п. 4.1 Порядку регулювання діяльності автостанцій, де зазначено, що вартість обов'язкових послуг, що надаються автостанцією перевізникові (далі - вартість послуг), визначається у відсотках від загальної суми вартості за тарифом від реалізованих через каси автостанцій власника квитків та вартості перевезення багажу на автобуси відповідного перевізника.

Вказує, що пятдесят відсотків від вартості реалізованих касових квитків за перевезення багажу є необґрунтованим та завищеним, оскільки сторони домовились, що вартість обовязкових послуг, що надаються відповідачем позивачу, становить десять відсотків від загальної суми вартості за тарифом від реалізованих через каси відповідачем квитків. Інших розрахунків відповідачем надано не було.

Редакція відповідача підлягає відхиленню, оскільки згідно п.п. 4.1, 4.2 Порядку регулювання діяльності автостанцій, вартість обов'язкових послуг, що надаються автостанцією перевізникові, визначається у відсотках від загальної суми вартості за тарифом від реалізованих через каси автостанцій власника квитків та вартості перевезення багажу на автобуси відповідного перевізника. Вартість обов'язкових послуг визначається за договором перевізника з власником, але не може бути вищою від вартості, розрахованої за цим Порядком.

Відповідач розрахунок обовязкових послуг, що надаються перевізникові, розрахованого відповідно до розділу IV Порядку, не навів, тому запропонована редакція щодо розподілу доходів є необґрунтованою.

До того ж, сторони визначили розмір відрахувань та вартість обовязкових послуг, що надаються власником автостанції перевізникові, у п. 3.1 договору.

П. 4.2.4. Відповідальність сторін.

Редакція відповідача:

За підбір безквиткових пасажирів та їх самовільне обслуговування водієм автобуса на території автостанції: 10-00 грн. в автобусах приміського сполучення за кожного пасажира, 20,00 грн. в автобусах міжміського сполучення за кожного пасажира, 30,00 грн. в автобусах міжобласного сполучення за кожного пасажира.

Редакцію обґрунтовує необхідністю забезпечити дисципліну виконання обовязків перевізником.

Редакція позивача:

Не погоджується на включення вказаного пункту до умов договору №30/05/16-3 від 30.05.2016р., обґрунтовуючи тим, що право водія продавати квитки після закриття квитково-касової відомості визначено п. 115 Правил, п. 7.1.2 Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів.

Вказаний пункт не підлягає включенню, оскільки Законом України "Про автомобільний транспорт" встановлено, що здійснення контролю за додержанням перевізниками вимог законодавства про автомобільний транспорт покладено на уповноважені державні органи.

Положеннями п. 14 ст. 6 Закону України «Про автомобільний транспорт» встановлено, що у разі відсутності у пасажирів квитків, автостанція має право подати письмову заяву про порушення перевізником вимог законодавства про автомобільний транспорт, яка розглядається уповноваженими державними органами по суті та виноситься припис про усунення порушень.

Крім того, можливість здійснення водієм продажу квитків після закриття квитково-касової відомості передбачено пунктом 115 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 18.02.1997 р. № 176, а також пунктом 2.1.2. Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, затверджених наказом Міністерства транспорту України від 28.08.2001р. № 565.

При цьому судом враховано правову позицію, висловлену Вищим господарським судом України у постанові від 17.07.2012р. у справі №2/109.

П. 4.4. Відповідальність сторін.

Редакція відповідача:

Штрафні санкції за цим договором утримуються у безспірному порядку на підставі доповідних адміністрацій АС чи актів перевірок або записів в шляховій документації водія шляхом вирахування підприємством зазначених сум із виручки перевізника.

Відповідач, обґрунтовуючи власну редакцію п.4.4, посилається на те, що штрафні санкції являються грошовим зобовязанням, а відтак, відповідач, згідно вимог ЦК та ГК України, має право проводити зарахування таких грошових зобовязань та повертати частину коштів, виручених від продажу квитків на рейси перевізника, за вирахуванням штрафних санкцій за порушення умов договору перевізником.

Редакція позивача:

Штрафні санкції за цим договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення цього договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

Свою позицію обґрунтовує тим, що його редакція не передбачає безспірного стягнення (утримання) штрафних санкцій, водночас, не позбавляє відповідача застосовувати передбачені договором штрафні санкції, але не в безспірному порядку, а згідно норм чинного законодавства (ст. 222 ГК України) та відповідно до примірної форми договору.

Судом не прийнята редакція відповідача з наступних підстав:

Наказом Міністерства транспорту та звязку України від 30.11.2010р. №860 затверджено Примірну форму договору про надання послуг автостанцією перевізникові, п. 4.4 якого передбачено, що штрафні санкції за цим договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення цього договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

Відповідач, посилаючись на норми Цивільного кодексу України щодо визначення черговості погашення вимог за грошовими зобовязаннями (ст. 534 ЦК України), поняття неустойки та підстави виникнення права на неустойку (ст.ст. 549, 550 ЦК України), просить суд затвердити редакцію пункту договору, де передбачено безспірне утримання коштів, але це є його власне тлумачення змісту ст.ст. 534, 549, 550 ЦК України, якими не передбачено безспірне утримання (списання) коштів.

Оглянуті в судовому засіданні відеофайли та долучені до відзиву документи не спростовують доводи суду щодо редакції спірних пунктів договору та передбачають встановлену законодавством відповідальність водіїв за порушення Правил дорожнього руху, які поширюють свою дію і на територію автостанції.

Оскільки спір до суду доведений з вини відповідача, витрати по сплаті судового збору в сумі 1 378,00грн. слід віднести на нього відповідно до ст.49 ГПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 179, 181, 187 Господарського кодексу України, ст. ст. 6, 32, 36 Закону України «Про автомобільний транспорт», п.п. 37, 114, 115, 124, 133, 145, 147, 148, 149 Правил надання послуг пасажирського автомобільного транспорту, п.п. 2.1.2, 7.1.2 Типового технологічного процесу надання послуг пасажирських автостанцій та автовокзалів, п.п.3.1, 3.6, п.п.5.1-5.5 Порядку регулювання діяльності автостанцій, ст. 44, 49, 82-85 ГПК України, господарський суд, -

в и р і ш и в:

1. Позовні вимоги задовольнити.

2. Пункти 2.4.3, 3.4, 3.5, 4.4 Договору про надання автостанційних послуг № 30/05/16-3 від 30.05.2015р. між Приватним акціонерним товариством «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 викласти у редакції Перевізника:

п.2.4.3. Здійснювати продаж квитків через водія перевізника після закриття квитково-касової відомості.

п.3.4. У разі продажу квитків водієм перевізника після закриття квитково-касової відомості частину автостанційного збору, за вирахуванням вартості послуг з касового продажу квитків громадянам, та суму винагороди за надання послуг згідно з предметом цього Договору, за вирахуванням вартості автостанційних послуг з продажу квитків, перевізник зобов'язаний перерахувати автостанції, на якій пасажир повинен здійснити посадку.

п.3.5. Порядок фіксації кількості квитків, проданих водієм перевізник після закриття квитково-касової відомості, встановлюється за домовленістю сторін.

п.4.4. Штрафні санкції за цим договором сплачуються шляхом виставлення рахунку стороною, стосовно якої вчинено порушення цього договору, з наступною сплатою стороною, яка вчинила порушення, коштів шляхом їх перерахування на банківський рахунок протягом десяти робочих днів.

3. Не доповнювати Договір про надання автостанційних послуг № 30/05/16-3 від 30.05.2015р. між Приватним акціонерним товариством «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 пунктами 2.3.10, 2.3.10.1, 2.3.10.2, 2.3.10.3, 2.3.10.4, 2.3.10.5, 3.7, 4.2.4 в редакції Підприємства.

4. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Волинське обласне підприємство автобусних станцій» (43018, м. Луцьк, вул. Львівська, 148, ) на користь Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (45632, Луцький район, с. Зміїнець, вул. Березова, 7, ідентифікаційний код НОМЕР_1) 1 378,00 грн. витрат по сплаті судового збору.

5. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено

16.09.2016р.

Відповідно до ст.85 ГПК України рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня його прийняття, а у разі, якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення, воно набирає законної сили після закінчення 10-денного строку з дня підписання рішення, оформленого відповідно до вимог ст.84 цього Кодексу.

Суддя C.Т. Філатова