КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 910/32892/15

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Руденко М.А.

суддів: Пономаренка Є.Ю.

Дідиченко М.А.

при секретарі: Верьовкін С.С.

за участю представників сторін:

від позивача: Захтей В.М. - директор, Метелиця О.Д. ( за довіреністю від 01.01.2016 року)

від відповідача: Фелді О.В. ( за довіреністю від 01.09.2016 року)

розглянувши апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «Технополіс»

на рішення господарського суду міста Києва від 29.02.2016 року

у справі № 910/32892/15

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр»

до товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС»

про стягнення 1 326 761,30 грн.,

за зустрічним позовом товариства з обмеженою відповідальністю«ТЕХНОПОЛІС»

до товариства з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр»

про стягнення 899 906,96 грн.,-

ВСТАНОВИВ:

В грудні 2015 року товариство з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр " звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОПОЛІС" про стягнення 1 228 698,80 грн.

22 лютого 2016 року товариство з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОПОЛІС" звернулось з зустрічною позовною заявою, в якій просило стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр" 899 284,27 грн.

Ухвалою від 22.02.2016р. прийнято зустрічний позов товариства з обмеженою відповідальністю "Технополіс" для спільного розгляду з первісним позовом.

29 лютого 2016 року товариством з обмеженою відповідальністю «Київський республіканський автоцентр» було подано уточнену позовну заяву, в якій заявник просив стягнути з відповідача за первісним позовом 1 326 761,30 грн., з яких основний борг у сумі 1 021 480,00 грн., пеня - 259 148,07 грн., 3 % річних у сумі 16 707,00 грн. та інфляційні втрати в сумі 29 426,23 грн.

Рішенням господарського суду м. Києва від 29.02.2016 року первісні позовні вимоги задоволено частково: стягнуто з товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОПОЛІС" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр " заборгованість в розмірі 1 021 480 грн., в задоволенні решти первісних позовних вимог відмовлено. В задоволенні позовних вимог по зустрічному позову відмовлено в повному обсязі.

Мотивуючи рішення, суд першої інстанції зазначив, що позовні вимоги по первісному позову підлягають задоволенню частково, оскільки позивач за первісним позовом зобов'язання, передбачені п. 3.1. договору поставки від 25 грудня 2014 року частково виконав, сплативши за товар 1 021 480 грн., проте відповідачем поставка товару здійснена не була, оскільки товар був повернутий, як наслідок останній повинен повернути, відповідно до п.4.1.3 договору, грошові кошти за раніше оплачений товар до закінчення строку дії договору. При цьому, відмовляючи в задоволенні частини позовних вимог за первісним позовом щодо стягнення пені, зазначив на те, що позивач за первісним позовом не надав доказів поставки товару неналежної якості, що є підставою для її нарахування. Щодо інфляційних втрат у розмірі 22 121,03 грн. та 3 відсотків річних 10 914,44 грн. вказав, що вищевказані кошти нараховані на суму грошових коштів що підлягає перерахуванню у зв'язку з повернення товару, що не відповідає змісту грошового зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні зустрічних позовних вимог прийшов до висновку, що відповідно до умов договору поставки строк оплати ще не настав, тому відсутні підстави для стягнення пені , передбаченої пунктом 8.2 вищевказаного договору.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції позивач за зустрічним позовом товариство з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» звернувся з апеляційною скаргою, в якій просив скасувати рішення господарського суду м. Києва від 29.02.2016 року в частині відмови в задоволенні зустрічного позову та задовольнити зустрічні позовні вимоги в повному обсязі. В обґрунтування вимог апеляційної скарги вказав на те, що суд першої інстанції виніс судове рішення в порушення вимог ч.1 ст. 692 ЦК України. Вважає, що відповідач за зустрічним позовом повинен був оплатити товар 31.12.2014 року.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06.04.2016 року було прийнято до розгляду апеляційну скаргу ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» та призначено розгляд справи на 25.05.2016 р. колегією суддів в складі Синиця О.Ф. (головуючий суддя), Зубець Л.П., Ткаченко Б.О., відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи від 05.04.2016 року

25 травня 2016 в розгляді справи оголошено перерву до 06.07.2016 року.

Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи від 06.07.2016 року на підставі підпункту 2.3.50 пункту 2.3 Положення про автоматизовану систему документообігу суду , у зв'язку з перебуванням головуючого судді Синиці О.Ф. на лікарняному визначено новий склад суду головуючий суддя Руденко М.А., судді Пономаренко Є.Ю., Дідиченко М.А.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 06 липня 2016 року по справі № 910/32892/15 прийнято до розгляду апеляційну скаргу ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» на призначено до розгляду на 06.09.2016 року.

06.09.2016 року в справі оголошено перерву до 13.09.2016 року, у зв'язку з клопотанням представника відповідача за первісним позовом про ознайомлення з матеріалами справи.

В судовому засіданні 13.09.2016 року представник відповідача за первісним позовом вимоги апеляційної скарги підтримав та просив задовольнити.

Представники позивача за первісним позовом вказали на те, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та підстави для його скасування відсутні.

Вивчивши матеріали справи, розглянувши доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, долучені до матеріалів справи, виходячи з вимог чинного законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 101 Господарського процесуального кодексу апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 25.12.2014 р. між товариством з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр" (покупець) та товариством з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОПОЛІС" (постачальник) було укладено договір поставки, відповідно до п.1.1 якого постачальник зобов'язується передати у власність покупця товарно-матеріальні цінності, а покупець зобов'язується отримати та оплатити згідно умов договору. (а.с.16-18 том 1)

Пунктом 1.2. вищевказаного договору передбачено, що право власності на товарно-матеріальні цінності і всі ризики псування або загибелі товару переходять від продавця до покупця в момент отримання товарно-матеріальних цінностей на складі покупця та отримання всіх документів на товар. Ціна на товарно-матеріальні цінності визначається у специфікації, видаткових накладних та рахунках і встановлюється в національній валюті України, і включає всі податки, збори й інші обов'язкові платежі, інші видатки постачальника, пов'язані з поставкою товару (пункт 2.1 договору поставки).

Відповідно до п. 3.1 договору оплата товарно-матеріальних цінностей покупцем здійснюється на підставі рахунків, що виставляються постачальником. Можлива часткова оплата по рахункам за умови повного розрахунку до закінчення строку дії договору.

Як видно з умов вищевказаного договору, а саме п. 4.1.3 - постачальник зобов'язаний в разі необхідності прийняти товар на вимогу покупця про його повернення та відповідно повернути грошові кошти за раніше оплачений товар до закінчення строку дії договору.

Договір вступає в силу з моменту його підписання уповноваженими представниками сторін та діє до 31.12.2015р. (п.10.1 договору від 25.12.2014р.)

Як вбачається з специфікації (додаток 1) (а.с.19-20), сторонами було погоджено кількість та ціну товару, що поставляється в межах договору поставки від 25.12.2014 р.

Відповідач за первісним позовом 25.12.2014 р. виставив відповідачу рахунки-фактури №СФ-1078 від 25.12.2014р. на суму 428 390,48 грн. (а.с.23 том 1), №СФ-1079 від 25.12.2014 р. на суму 142 095,22 грн. (а.с. 28 том 1), № СФ-1077 від 25.12.2014р. на суму 1 893 116,57 грн. (а.с. 33 том 1), що не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні.

Як видно зі змісту видаткових накладних видаткових накладних №РН-0976 від 31.12.2014 р. на суму 428 390,48 грн. (том 1, а.с. 24), № РН-0977 від 31.12.2014 р. на суму 142 095,22 грн. (том 1, а.с. 29) та № РН-0975 від 31.12.2014 р. на суму 1 893 116,57 грн. (а.с. 34, том 1), всього відповідачем за первісним позовом поставлено товару на суму 2 463 602,27 грн.

Позивач за первісним позовом розрахувався частково на суму 1 021 480,00 грн., відповідно до платіжних доручень № 62 від 20.01.2015р. на суму 479 784,00 грн. (а.с.21 том 1) та №81 від 22.01.2015р. на суму 541 696,00 грн. (а.с. 22, том 1).

07.08.2015 року позивач за первісним позовом - ТОВ «Київський республіканський автоцентр» повернув, а відповідач ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» прийняв товарно-матеріальні цінності, поставлені за договором від 25 грудня 2014 року, що підтверджується видатковими накладними повернення № ВП-0000018 від 07 серпня 2015 року (а.с.27 том 1) на суму 428 390, 48 грн., № ВП -0000017 від 07 серпня 2015 року на суму 1 893 116, 57 грн. (а.с. 37 том 1), № ВП 0000016 від 07 серпня 2015 року (а.с. 32, том 1) на суму 142 095, 22 грн., всього на суму 2 463 602,27 грн.

Проте, ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» кошти за повернутий товар ТОВ «Київський республіканський автоцентр» не повернув, у зв'язку з чим позивач за первісним позовом ТОВ «Київський республіканський автоцентр» звернувся з позовними вимогами про стягнення заборгованості в розмірі 1 021 480, 00 грн., втрат від інфляції у розмірі 22 121,03 грн. та 3% річних в сумі 10 914, 44 грн.

В свою чергу, позивач за зустрічним позовом - ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» звернувся з позовними вимогами про стягнення з ТОВ «Київський республіканський автоцентр» пені в сумі 304 505,10 грн., 3% річних в розмірі 27 642,43 грн. та інфляційних втрат в сумі 567 136,74 грн., обґрунтовуючи це тим, що за договором поставки від 25 грудня 2014 року покупцем було прострочено оплату товару.

Задовольняючи частково первісний позов про стягнення заборгованості в розмірі 1 021 480 грн., суд першої інстанції прийшов до висновку про те, що оскільки товар було повернуто, то постачальник, відповідно до пункту 6.3. договору поставки від 25 грудня 2014 року зобов'язаний повернути сплачені за нього кошти. При цьому, відмовляючи в частині позовних вимог щодо стягнення пені , 3 % річних та витрат від інфляції зазначив на те, що позивачем за первісним позовом не було доведено, що ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» здійснив поставку неякісного товару, що є підставою для стягнення пені на підставі п.6.4. та 8.4. договору поставки, відносно 3% річних та втрат від інфляції вказав на те, що зазначені суми нараховано на грошові кошти, що підлягають перерахуванню, у зв'язку з поверненням товару, що не відповідає змісту грошового зобов'язання.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом суд першої інстанції, посилаючись на п.3.1. договору поставки від 25 грудня 2014 року, сторони погодили можливість оплати товару частинами з остаточним строком розрахунку не пізніше строку дії договору, тобто до 30.12.2015 року, а оскільки товар було повернуто в серпні 2015 року, то позовні вимоги за зустрічним позовом задоволенню не підлягають.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції зважаючи на наступне.

Матеріали справи свідчать про те, що між позивачем та відповідачем у справі виникли зобов'язання, які мають ознаки договору поставки, згідно якого в силу вимог ст. 712 ЦК України, продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму.

За правовою природою договір поставки є консенсуальним, двостороннім і оплатним. Як консенсуальний договір він вважається укладеним з моменту досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Двосторонній характер договору поставки зумовлює взаємне виникнення у кожної сторони прав та обов'язків.

Як встановлено ч. 2 ст. 712 ЦК України до договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Згідно вимог ст. ст. 662-664 ЦК України постачальник зобов'язаний передати покупцеві товар, визначений договором. Обов'язок продавця вважається виконаним у момент вручення товару покупцеві, якщо договором встановлений обов'язок продавця доставити товар.

Статтею 692 ЦК України передбачено, що покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За ч. 2 ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару.

Місцевий господарський суд правомірно, посилаючись на норми ст.ст. 174, 193 ГК України, ст. ст. 11, 509, 526, 626, 629 ЦК України зазначив, що підставою виникнення зобов'язання є договір укладений між сторонами, зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до вимог закону, умов договору. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно ст. 530 цього Кодексу якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як видно зі змісту договору поставки від 25 грудня 2014 року, а саме пункту 3.1 оплата товарно-матеріальних цінностей здійснюється покупцем на підставі рахунків, що виставляються постачальником. При цьому сторони в добровільному порядку погодили, що можлива часткова оплата по рахункам за умови повного розрахунку до закінчення строку дії договору.

Отже, укладаючи даний договір, сторони погодили можливість здійснення повного розрахунку за отриманий товар до закінчення строку дії договору, що відповідає вимогам ст.ст.6, 627 ЦК України про принцип свободи договору та непротирічіть вимогам Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаям ділового обороту, вимогам розумності та справедливості.

Зважаючи на вищезазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що при укладенні договору від 25.12.2014 р. сторони досягли згоди щодо можливості оплати товару частинами з остаточним строком розрахунку не пізніше закінчення строку дії договору, тобто 30.12.2015 року.

При цьому, необґрунтованими є посилання представника відповідача за первісним позовом на те, що відповідно до вимог ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, оскільки в тій же нормі є посилання на те, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

Однак, як вже вказувалось вище, погоджуючи п. 3.1. договору поставки можливість часткової оплати по рахункам за умови повного розрахунку до закінчення строку дії договору, сторони дійшли згоди про інший строк оплати за поставлений товар.

Оскільки строк оплати за поставлений товар сторони погодили до закінчення строку дії договору, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог щодо стягнення пені, передбаченої пунктом 8.2 договору поставки, на користь ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» у зв'язку з простроченням проведення оплати за поставлений товар.

Щодо зустрічних позовних вимог про стягнення 3% річних в сумі 27 642, 43 грн. та втрат від інфляції 567 136, 74 грн. колегія суддів зазначає на наступне.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Оскільки відповідно до умов договору від 25.12.2014 р. кінцевим строком оплати товару було 30.12.2015р., тому відсутні підстави для нарахування 3 відсотків річних та втрат від інфляції, оскільки ТОВ «Київський республіканський автоцентр» не допустило порушення строку виконання грошового зобов'язання з оплати за отриманий товар.

Окрім того, колегія суддів також звертає увагу на те, що товар, отриманий за договором поставки від 25 грудня 2014 року було повернуто на прийнято ТОВ «ТЕХНОПОЛІС», що підтверджується змістом накладних на повернення товару №ВП-0000016 від 07.08.2015р. та №ВП-00000017 від 07.08.2015р. на загальну суму 2 463 602,27 грн.

Отже, зважаючи на вищевикладене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні зустрічних позовних вимог ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» про стягнення пені в сумі 304 505,10 грн., 3% річних в розмірі 27 642,43 грн. та інфляційних втрат в сумі 567 136,74 грн., оскільки з боку ТОВ «Київський республіканський автоцентр» відсутня прострочка виконання грошового зобов'язання щодо оплати за поставлений товар, згідно з договором поставки від 25.12.2014 року.

Щодо позовних вимог позивача за первісним позовом про стягнення з ТОВ «ТЕХНОПОЛІС» 1 326 761,30 грн., з яких основний борг в сумі 1 021 480,00 грн., пеня 259 148,07 грн., 3% річних в розмірі 16 707 грн. та інфляційних втрат в сумі 29 426,23 грн., колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про часткове задоволення позовних вимог в цій частині, зважаючи на наступне.

Згідно з вимогами п. 4.1.3 договору поставки від 25.12.2014р. передбачено, що постачальник зобов'язаний в разі необхідності прийняти товар на вимогу покупця про його повернення та відповідно повернути грошові кошти за раніше оплачений товар до закінчення строку дії договору.

Як видно з матеріалів справи, а саме видаткових накладних (повернення) №ВП-0000016 від 07.08.2015р., №ВП-00000017 від 07.08.2015р. на загальну суму 2 463 602,27 грн. та вірно встановлено судом першої інстанції товар, поставлений за договором поставки від 25 грудня 2014 року було повернуто постачальнику та прийнято ним, що не заперечувалось представниками сторін в судовому засіданні.

Згідно з вимогами ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку про те, що у зв'язку з поверненням товару, відповідно до видаткових накладних , у постачальника виникло зобов'язання щодо повернення грошових коштів раніше сплачених за товар.

Водночас є вірним висновок суду першої інстанції про те, що звернення товариства з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр" до суду з вимогами про стягнення грошових коштів на підставі п.4.1.3 до моменту закінчення строку дії договором, а саме 25.12.2015р. (про що свідчить штам відділення поштового зв'язку на конверті, в якому було направлено позовну заяву до господарського суду міста Києва) не є достатньою підставою для відмови в задоволенні позовних вимог, оскільки строк повернення постачальником грошових коштів настав до моменту вирішення спору по суті, отже, у суду є всі підстави для захисту порушених прав та законних інтересів Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр".

Таку правову позицію викладено п. 1.7 1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань".

Зважаючи на викладене, вірним є висновок суду першої інстанції щодо задоволення позовних вимог товариства з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр" до Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОПОЛІС" про стягнення основного боргу в сумі 1 021 480,00 грн.

Відносно позовних вимог первісного позивача про стягнення з відповідача пені в сумі 259 148,07 грн. на підставі п. 8.4 колегія суддів вважає висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позовних вимог в цій частині вірним зважаючи на наступне.

Пунктом 6.4 договору поставки від 25 грудня 2014 року передбачено, що у разі неможливості заміни постачальником неякісного товару на товарно-матеріальні цінності належної якості постачальник зобов'язаний протягом трьох робочих днів повернути покупцю кошти, отримані ним за товар.

Зі змісту видаткових накладних на повернення товару від 25 грудня 2014 року, не вбачається, що товар було повернуто у зв'язку з його неналежною якістю. Інших доказів того, що товар був повернутий у зв'язку з неякісністю ТОВ «Київський республіканський центр», який відповідно до вимог ст.. 33 ГПК України повинен належним чином довести ті обставини справи, на які він посилається, суду не надав.

Пунктами 6.1-6.3 договору поставки передбачено певний порядок повернення товару у разі його неякісності.

Оскільки, докази вчинення сторонами наведених дій до суду не подавались, то підтвердження порушення постачальником умов договору через поставку неякісного товару відсутні та як наслідок вірним є висновок суду першої інстанції про відмову в задоволенні стягнення пені за первісним позовом на підстав п.8.4 договору поставки.

Вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "Київський республіканський автоцентр" про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЕХНОПОЛІС" 3% річних та інфляційних втрат за порушення строків повернення раніше оплаченого товару у зв'язку з його поверненням підлягають залишенню без задоволення. При цьому, суд виходить з наступного.

За приписами ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

За змістом п.1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" грошовим, за змістом статей 524, 533 - 535, 625 Цивільного кодексу України, є виражене в грошових одиницях (національній валюті України чи в грошовому еквіваленті в іноземній валюті) зобов'язання сплатити гроші на користь іншої сторони, яка, відповідно, має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Грошовим слід вважати будь-яке зобов'язання, що складається в тому числі з правовідношення, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов'язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Зокрема, грошовим зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона зобов'язана оплатити поставлену продукцію, виконану роботу чи надану послугу в грошах, а друга сторона вправі вимагати від першої відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору.

Обов'язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляції та процентів річних не виникає у випадках повернення коштів особі, яка відмовилася від прийняття зобов'язання за договором (стаття 612 ЦК України), повернення сум авансу та завдатку, повернення коштів у разі припинення зобов'язання (в тому числі шляхом розірвання договору) за згодою сторін або визнання його недійсним, відшкодування збитків та шкоди, повернення безпідставно отриманих коштів (стаття 1212 ЦК України), оскільки відповідні дії вчиняються сторонами не на виконання взятих на себе грошових зобов'язань, а з інших підстав (п.5 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань").

Проте, у даному випадку позивачем фактично нараховано 3% річних та інфляційні втрати на суму грошових коштів, що підлягає поверненню у зв'язку з поверненням товару, що не відповідає змісту грошового зобов'язання, що визначене у п.1.1 Постанови №14 від 17.12.2013р. Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань". Отже, вірним є висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволені позовних вимог в цій частині.

Відповідно до ст. ст. 43, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновку місцевого господарського суду з огляду на вищевикладене.

Дослідивши матеріали наявні у справі, апеляційний суд робить висновок, що суд першої інстанції дав належну оцінку доказам по справі та виніс законне обґрунтоване рішення, яке відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам і матеріалам справи.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що скаржник не довів обґрунтованість своєї апеляційної скарги, докази на підтвердження своїх вимог суду не надав, апеляційний суд погоджується із рішенням господарського суду міста Києва від 29.02.2016 року у справі № 910/32892/15, отже підстав для його скасування або зміни не вбачається.

Керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу товариства з обмеженою відповідальністю «ТЕХНОПОЛІС» на рішення господарського суду міста Києва від 29.02.2016 року у справі № 910/32892/15 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду міста Києва від 29.02.2016 року у справі № 910/32892/15 залишити без змін.

Матеріали справи № 910/32892/15 повернути до місцевого господарського суду.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України через суд апеляційної інстанції протягом двадцяти днів.

Головуючий суддя М.А. Руденко

Судді Є.Ю. Пономаренко

М.А. Дідиченко