РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.09.2016Справа №910/12505/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит»
доПриватного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк»
простягнення 128 494,88 грн.
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Мернік О.В.
від відповідача:Гриб Ю.М.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит» (надалі - ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит») звернулося до господарського суд міста Києва з позовом до Приватного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (надалі - ПАТ «Промінвестбанк») про стягнення 128 494,88 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що на виконання умов договору оренди державного майна №33 від 27.01.1999 р. орендодавець передав відповідачу у строкове платне користування майно, а відповідач належним чином грошове зобов'язання по внесенню орендної плати не виконав, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 128 494,88 грн.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 12.07.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 01.08.2016 р.

01.08.2016 р. представник відповідача до канцелярії суду надав відзив на позовну заяву, в яком проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що у період, за який позивачем нараховано до сплати орендну плату, відповідач в спірному приміщенні не знаходився, а відтак підстав для перерахування грошових коштів на рахунок позивача немає.

Також 01.08.2016 р. представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до частини позовних вимог щодо стягнення з нього орендної плати за період з жовтня 2012 року по червень 2013 року.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 05.09.2016 р. у зв'язку із неявкою представника позивача та неподанням витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення стосовно суті спору, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, вимоги ухвали суд виконав, надав пояснення по справі, проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на викладені відзиві на позовну заяву обставини.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

27.01.1999 р. між Українським промислово-інвестиційним банком, правонаступником якого є ПАТ «Промінвестбанк», (орендар) та Державною холдинговою компанією «Свердловантрацит», правонаступником якої є ТОВ «Свердловантрацит», (орендодавець) було укладено договір оренди держаного майна №33 (надалі - «Договір»), відповідно до умов п. 1 якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне володіння та користування частину адміністративного приміщення ДХК «Свердловантрацит», що розташоване за адресою: Луганська область, м. Свердловськ, вул. Енгельса, 1, загальною площею 381 кв. м.

Умовами п. 3.2 Договору сторони погодили, що орендна плата складає 795,15 грн. за перший місяць оренди та перераховується орендарем орендодавцю не пізніше 10 числа наступного місяця, щомісячно з урахуванням щомісячного індексу інфляції.

За змістом п. 3.3 Договору орендна плата є платежем, який вносить орендар орендодавцю незалежно від результатів господарської діяльності.

Відповідно до п. 9.1 Договору даний договір діє з 27.01.1999 р. по 27.01.2000 р. строком на один рік. Зміни або розірвання договору можливе за погодженням сторін (п. 9.2 Договору), у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміні договору після закінчення строку його дії протягом місяця він вважається продовженим на той самий строк та на тих самих умовах, які були передбачені договором (п. 9.5 Договору).

На виконання умов Договору позивач передав, а відповідач прийняв в оренду нерухоме майно загальною площею 381 кв. м, що підтверджується актом приймання-передачі будівлі від 27.01.1999 р.

27.01.2004 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 4, відповідно до умов якої орендодавець та орендар у зв'язку з закінченням строку дії договору дійшли згоди продовжити дію договору строком на 5 (п'ять) років.

27.01.2009 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 8, за змістом якої, сторони домовились продовжити строк дії договору до 31.12.2011 р.

01.04.2010 р. між сторонами було укладено додаткову угоду № 9, відповідно до умов якої сторони погодили викласти п. 1 розділу 1 в наступній редакції: «Орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування приміщення ДП «Свердловантрацит» загальною площею 332 кв. м.» (п. 1), а також в наступній редакції п. 3.2 розділу 3: «З 01.04.2010 р. щомісячна орендна плата з урахуванням зменшення площі оренди (332 кв. м.) складає 13 914,12 грн. (з ПДВ). За кожен наступний місяць орендна плата визначається шляхом корегування розміру місячної орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць та перераховується орендарем щомісячно на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа наступного місяця».

Спір у справі виник у зв'язку із неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання за Договором, у зв'язку з чим позивач вказує на існування заборгованості у розмірі 128 494,88 грн.

Договір є договором оренди, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 58 Цивільного кодексу України та Глави 30 Господарського кодексу України.

Вказаний договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань згідно ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, і згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Частиною 1 ст. 173 Господарського кодексу України визначено, що господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Відповідно до ч. 1 ст. 283 Господарського кодексу України за договором оренди одна сторона (орендодавець) передає другій стороні (орендареві) за плату на певний строк у користування майно для здійснення господарської діяльності.

Згідно із ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Матеріалами справи підтверджується факт передачі позивачем в оренду, прийняття відповідачем та користування ним спірними приміщеннями за Договором з 27.01.1999 р.

Відповідно до ч. 1 ст. 762 Цивільного кодексу України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму.

Частинами 1, 4 ст. 285 Господарського кодексу України визначено, що орендна плата - це фіксований платіж, який орендар сплачує орендодавцю незалежно від наслідків своєї господарської діяльності. Розмір орендної плати може бути змінений за погодженням сторін, а також в інших випадках, передбачених законодавством. Строки внесення орендної плати визначаються в договорі.

Відповідно до ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, з урахуванням положень ст. 530 Цивільного кодексу України, враховуючи приписи п. 3.2 Договору відповідач повинен був сплачувати орендну плату щомісячно на розрахунковий рахунок орендодавця не пізніше 10 числа наступного місяця.

Із позовної заяви вбачається, що позивачем нараховано до сплати відповідачу орендну плату за період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року.

Твердження відповідача про те, що спірне нежитлове приміщення було вивільнено ним 28.02.2013 р., що є підставою для припинення нарахування орендної плати судом відхиляється з огляду на приписи ч. 1 ст. 19 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» (в редакції, чинній на момент укладення Договору) орендна плата є платежем, який вносить орендар орендодавцеві незалежно від наслідків господарської діяльності.

Вказані приписи Закону знайшли своє відображення в п. 3.3 Договору, відповідно до якого орендна плата є платежем, який вносить орендар орендодавцю незалежно від результатів господарської діяльності.

Рішенням господарського суду Луганської області від 04.02.2016 р. у справі №913/1101/15, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 30.03.2016 р., встановлено факт припинення дії Договору 01.07.2014 р.

Згідно з ч. 3 ст. 35 Господарського кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Пунктом 2.6 постанови пленуму Вищого господарського суду України №18 від 26.12.2013 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» не потребують доказування преюдиціальні факти, тобто встановлені рішенням господарського суду (іншого органу, який вирішує господарські спори) у процесі розгляду іншої справи, в якій беруть участь ті самі сторони, в тому числі і в тих випадках, коли в іншому спорі сторони мали інший процесуальний статус (наприклад, позивач у даній справі був відповідачем в іншій, а відповідач у даній справі - позивачем в іншій).

Отже, рішення господарського суду Луганської області від 04.02.2016 р. у справі №913/1101/15 має преюдиціальне значення, а встановлені ним факти повторного доведення не потребують.

З огляду на викладене суд приходить до висновку, що у період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року Договір був чинним, а відтак обов'язок з внесення орендної плати за вказаний період у відповідача не припинився та існував незалежно від факту використання спірного нерухомого майна для здійснення його господарської діяльності.

Більш того, системний аналіз вищевказаних норм з урахуванням положень ст.11 Цивільного кодексу України , ст. 174 Господарського кодексу України та умов договору оренди свідчить про те, що у зв'язку із припиненням договору у розумінні ст. 291 Господарського кодексу України - внаслідок закінчення строку, на який його було укладено, у відповідача виник обов'язок негайно повернути позивачу майно з оренди шляхом підписання відповідного акту. Наслідком порушення виконання цього обов'язку є застосування до відповідача самостійної майнової відповідальності у сфері орендних правовідносин у вигляді сплати неустойки у розмірі подвійної орендної плати за час прострочення.

При цьому, основне зобов'язання відповідача сплачувати орендну плату за весь час фактичного користування майном, яке виникло з договору оренди, не припиняється, оскільки його припинення у розумінні ст. 795 Цивільного кодексу України пов'язано не з закінченням строку, на який було укладено договір, а з моментом підписання сторонами відповідного документу (акту) про повернення орендарем предмета договору оренди.

Аналогічні висновки містяться в постанові Вищого господарського суду України від 12.02.2014 р. у справі № 927/1215/13.

З огляду на викладене суд вважає, що позивачем правомірно було нараховано до стягнення з відповідача орендну плату за період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року у розмірі 128 494,88 грн.

Твердження відповідача про те, що з 30.10.2014 р. м. Свердловськ Луганської області було віднесено до переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, що унеможливило використання ним спірного приміщення судом відхиляється, оскільки позивачем заявлено до стягнення з відповідача суму орендної плати за період, який передував вказаній події.

Також не є підставою для відмови від сплати орендної плати ненадання позивачем рахунків на оплату, оскільки жодним пунктом Договору не був передбачений обов'язок орендодавця виставлення рахунків на оплату орендних платежів, а відтак настання строку сплати таких платежів не залежало від факту виставлення рахунків.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Згідно із статтями 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Частиною 1 ст. 625 Цивільного кодексу України визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Матеріалами справи підтверджується наявність у відповідача грошового зобов'язання по сплаті на користь позивача на підставі Договору у розмірі 128 494,88 грн.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Згідно із ст.ст. 256, 257 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ч. 5 ст. 261 Цивільного кодексу України за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання.

Судом встановлено, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості з орендної плати у період з жовтня 2012 року по грудень 2013 року, а позовну заяву №СА-018 від 04.07.2016 р. подано до суду 08.07.2016 р., тобто після спливу позовної давності в частині стягнення заборгованості за період з жовтня 2012 року по червень 2013 року.

Відповідно до ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення.

01.08.2016 р. представником відповідача подано заяву про застосування строку позовної давності до частини позовних вимог щодо стягнення з нього орендної плати за період з жовтня 2012 року по червень 2013 року.

Згідно із ч. 4 ст. 267 Цивільного кодексу України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Оскільки строк позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем, сплив, а судом не встановлено обставин, передбачених ст. 268 Цивільного кодексу України або іншими законами та відсутні поважні причини його пропуску, то за таких обставин у задоволенні позову в частині стягнення основної суми боргу з орендної плати у період з період з жовтня 2012 року по червень 2013 року на суму 60 317,23 грн. необхідно відмовити.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

ПАТ «Промінвестбанк» обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість звільнення його від відповідальності за порушення зобов'язання, не наведено.

За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог та стягнення з ПАТ «Промінвестбанк» на користь ТОВ «ДТЕК Свердловантрацит» заборгованості у розмірі 68 177,65 грн.

В іншій частині в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити з викладених підстав.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на сторін пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит» задовольнити частково.

2. Стягнути з Приватного акціонерного товариства «Акціонерний комерційний промислово-інвестиційний банк» (01001, м. Київ, пров. Шевченка, 12 ідентифікаційний код 00039002) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ДТЕК Свердловантрацит» (93400, Луганська обл., м. Сєвєродонецьк, вул. Гоголя, 24-А; ідентифікаційний код 37596090) заборгованість у розмірі 68 177 (шістдесят вісім тисяч сто сімдесят сім) грн. 65 коп. та судовий збір у розмірі 1 022 (одна тисяча двадцять дві) грн. 66 коп. Видати наказ.

3. В іншій частині в задоволенні позовних вимог відмовити.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 08.09.2016 р.

Суддя В.П. Босий