РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.08.2016№910/12002/16

За позовом Фізичної особи - підприємця ОСОБА_1

до 1. Волинської обласної ради

2. Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання

про визнання недійсним пункту договору

Суддя Літвінова М.Є.

Представники сторін:

від позивачa: Олейник І.Ю. - адвокат, ордер ВП № 000,026556 від 20.07.2016 р.;

від відповідача-1: не з'явився;

від відповідача-2: Самолюк В.В. - адвокат за договором б/н від 09.08.2016 р.

вільний слухач: ОСОБА_5

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Фізична особа - підприємець ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулась до господарського суду міста Києва з позовом до Волинської обласної ради (далі - відповідач-1) та Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання (далі - відповідач-2) про визнання недійсним пункту 7.6. Договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Волинської області від 01.04.2015 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 01.07.2016 р. порушено провадження у справі № 910/12002/16, її розгляд призначено на 20.07.2016 р.

20.07.2016 р. через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 20.07.2016 р. на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 10.08.2016 р.

26.07.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-1 подано відзив на позовну заяву № 1603/48/2-16 від 19.07.2016, відповідно до змісту якого відповідач-1 проти задоволення позову заперечує.

01.08.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

10.08.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником відповідача-2 подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи та відзив на позовну заяву № 605/2-19.16 від 08.08.2016, відповідно до змісту якого відповідач-2 проти задоволення позову заперечує.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 10.08.2016 на підставі статті 77 Господарського процесуального кодексу України розгляд справи відкладено на 29.08.2016

16.08.2016 через відділ діловодства господарського суду міста Києва представником позивача подані додаткові документи для долучення до матеріалів справи.

В судовому засіданні 29.08.2016 представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Представник відповідача-2 в судовому засіданні 29.08.2016 проти задоволення позову заперечив.

Представник відповідача-1 в судове засідання 29.08.2016 не з'явився, про причини неявки суд не повідомив.

Судом враховано, що відповідно до п.3.9. постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 р. «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції», розпочинаючи судовий розгляд, суддя має встановити, чи повідомлені про час і місце цього розгляду особи, які беруть участь у справі, але не з'явилися у засідання.

Особи, які беруть участь у справі, вважаються повідомленими про час і місце розгляду судом справи у разі виконання останнім вимог частини першої статті 64 та статті 87 ГПК.

За змістом цієї норми, зокрема, в разі якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

У випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Зважаючи на те, що неявка представника відповідача-1 не перешкоджає всебічному, повному та об'єктивному розгляду всіх обставин справи, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами в порядку статті 75 Господарського процесуального кодексу України.

При цьому, оскільки суд відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 69 ГПК України, не знаходить підстав для повторного відкладення розгляду справи.

Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку.

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»).

Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України від 25 січня 2006 р. № 1-5/45, у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі.

Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд.

Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету.

У судовому засіданні 29.08.2016 р. судом проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача-2, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

01.04.2015 між Волинською обласною радою (орендодавець, відповідач-1), Волинським обласним дитячим територіальним медичним об'єднанням (балансоутримувач, відповідач-2) та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (позивач, орендар) укладено договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Волинської області (далі - Договір), відповідно до п. 1.2. якого балансоутримувач передає, а орендар приймає в строкове платне користування нерухоме майно, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст області (далі - майно), що розміщене за адресою: АДРЕСА_1, корисною площею 71 кв.м., що знаходиться на балансі Волинського обласного дитячого територіального медичного об'єднання (далі - балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку і становить за незалежною оцінкою або залишковою балансовою вартістю 327 337,00 грн.

Згідно з п.1.3. Договору майно здається в оренду для торгівлі продовольчими товарами (крім товарів підакцизної групи).

Передача майна в оренду здійснюється за актом приймання-передачі, в якому зазначається перелік та стан майна, що орендується та інші відомості за узгодженням сторін (п. 1.4. Договору).

Пунктом 2.1. Договору передбачено, що орендар вступає у строкове платне користування майном у термін вказаний в договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору (у разі оренди нерухомого майна на строк не менше ніж три роки - не раніше дати державної реєстрації договору) та акту приймання-передачі майна.

Відповідно до п. 3.1. Договору орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку і порядку використання орендної плати за користування майном спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженої рішенням обласної ради від 13.05.2011 № 4/46 зі змінами, або за результатами конкурсу на право оренди майна і становить на дату укладання договору 2 182, 25 грн. Місячна орендна плата підлягає в подальшому індексації в залежності від рівня індексу інфляції у відповідності з чинним законодавством України. Зазначена величина орендної плати не включає ПДВ. Нарахування ПДВ на суму орендної плати здійснюється у порядку визначеному чинним законодавством.

Згідно із п. 3.4. Договору, орендар сплачує орендну плату, визначену в пункті 3.1 (з врахуванням офіційного рівня інфляції) щомісячно до 10 числа відповідно до рахунків виставлених балансоутримувачем.

За умовами п. 7.1. Договору строк дії договору оренди складає з 01.04.2015 по 01.03.2018 включно.

Пунктом 7.3. Договору передбачено, що у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну цього договору протягом одного місяця після закінчення строку дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені цим Договором.

Термін дії договору може бути скорочений лише за згодою сторін. (п. 7.5. Договору).

Згідно з п. 7.6. договору оренди, договір може бути розірваний однією із сторін при умові письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Пунктом 7.8. Договору, договір може бути розірваний з ініціативи орендодавця або балансоутримувача в судовому порядку у разі: несплати орендарем орендної плати та інших, передбачених цим договором платежів протягом двох місяців; навмисного або необережного погіршення стану орендованого майна; використання орендованого майна для цілей, не передбачених у пункті 1.3 цього договору; передачі всіх чи частини орендованих приміщень (майна) в суборенду третім юридичним чи фізичним особам без орендодавця, баласоутримувача та постійної комісії обласної ради з питань використання майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області; в разі невиконання орендарем взятих на себе обов'язків, передбачених пунктом 5.2 цього договору.

Як вбачається з матеріалів справи, Волинське обласне дитяче територіальне медичне об'єднання (відповідач-2) звернувся до позивача із письмовим попередженням про розірвання договору від 12.05.2016 № 298_344_/2-18.16. в якому повідомив позивача про розірвання у зв'язку із виробничою необхідністю з 20 червня 2016 договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області від 01.04.2015 на підставі п. 7.6. цього договору. У зв'язку із розірванням договору, позивач Волинське обласне дитяче територіальне медичне об'єднання просило позивача забезпечити повернення приміщення у порядку та строки, визначені п. 7.11. договору оренди.

Звертаючись до суду, позивач просить визнати пункт 7.6. договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області від 01.04.2015 р. недійсним, посилаючись на невідповідність його положенням ст. 291 Господарського кодексу України, ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", п. 10.3. Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 № 4/6.

Під час розгляду справи позивачем були подані письмові пояснення, в яких позивач стверджує, що одностороння відмова чи одностороннє розірвання договору оренди майна комунальної власності без факту порушення умов договору заборонена, та розірвання договору можливе лише за згодою сторін або за рішенням суду, у зв'язку із чим оспорюваний пункт договору суперечить ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 1, 3 ст. 291 ГК України, п. 10.3. Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 №4/6, відповідно до умов якого договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін та на вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань.

Крім того, позивач стверджує, що спірний пункт суперечить умовам пункту 7.8. договору оренди, відповідно до якого договір може бути розірваний з ініціативи орендодавця або балансоутримувача в судовому порядку з відповідних підстав.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Так, загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені ст. ст. 215, 216 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 та ч. 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Як наголошено в постанові Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 №11 «Про деякі питання практики розгляду справ, пов'язаних з визнанням правочинів (господарських договорів) недійсними», вирішуючи спори про визнання угод недійсними, господарський суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настання відповідних наслідків, а саме: відповідність змісту угод вимогам закону; додержання встановленої форми угоди; правоздатність сторін за угодою; у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення спору.

Таким чином, для визнання недійсним у судовому порядку правочину (господарського зобов'язання) необхідно встановити, що правочин не відповідає вимогам закону, або ж його сторонами (стороною) при укладенні було порушено господарську компетенцію.

Оспорюючи пункт 7.6. договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області від 01.04.2015, позивач посилається на те, що оскільки, одностороння відмова чи одностороннє розірвання договору оренди майна комунальної власності без факту порушення умов договору заборонена, та розірвання договору можливе лише за згодою сторін або за рішенням суду, то вказаний пункт договору суперечить ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ч. 1, 3 ст. 291 ГК України, п. 10.1., п. 10.3. Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 №4/6, а також суперечить п. 7.8. договору оренди, відповідно до якого договір може бути розірваний з ініціативи орендодавця або балансоутримувача в судовому порядку з відповідних підстав.

Положеннями статті 11 Цивільного кодексу України визначено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Частина 1 статті 759 Цивільного кодексу України передбачає, що за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні норми містяться в положеннях ст. 283 Господарського кодексу України.

Укладаючи договір оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області від 01.04.2015 сторони у пункті 7.6. передбачили, що договір може бути розірваний однією із сторін при умові письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Відповідно до ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, у разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим.

Порядок відмови від договору регулюється загальними засадами цивільного права.

Так, відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Тобто, одностороння відмова від договору може мати місце тільки у випадках коли право на таку відмову встановлено договором чи законом.

Згідно із ч. 1 ст. 291 Господарського кодексу України, одностороння відмова від договору оренди не допускається.

Орендоване майно є майном комунальної власності, а тому на спірні правовідносини поширюється дія Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до статті 3 якого встановлено, що відносини щодо оренди державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, регулюються договором оренди, цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Приписами частини 1 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що одностороння відмова від договору оренди не допускається.

При цьому, статтею 782 Цивільного кодексу України визначено, що наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання.

Одностороння відмова від договору є підставою для розірвання договору та відповідно до змісту ч. 3 ст. 651 Цивільного кодексу України, безпосередньо тягне правові наслідки розірвання договору.

Отже, розірвання договору може відбуватися у зв'язку із односторонньою відмовою від договору однієї із його сторін, що тягне правові наслідки його розірвання. При цьому, для настання наслідків односторонньої відмови від договору необхідна сукупність двох складових елементів: підстави для односторонньої відмови від договору, що має бути визначена у законі або договорі та саме правочину щодо односторонньої відмови від договору.

Відтак, передбачену договором або законом можливість односторонньої відмови від договору, слід розуміти як підставу, що передбачена договором або законом, для вчинення односторонньої відмови від договору, що у свою чергу, як юридичний факт є підставою для настання правових наслідків розірвання договору.

Судом встановлено, що умовами спірного пункту 7.6. Договору не визначено права сторін на односторонню відмову від договору, а передбачено можливість розірвання договору однією із сторін за умови письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Укладаючи Договір позивач усвідомлював його зміст, вчиняв правочин з власної волі, добровільно, розуміючи наслідки своїх дій та відповідно погодив з відповідачами таку можливість.

У зв'язку із тим, що спірним пунктом не врегульовано питання односторонньої відмови від договору, суд дійшов висновку про помилковість посилань позивача на те, що наведений пункт договору суперечить ч. 1 ст. 291 ГК України, ч. 1 ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" та п. 10.1. Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 №4/6.

Згідно із ч. 3 ст. 291 Господарського кодексу України, договір оренди може бути розірваний за згодою сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірваний з підстав, передбачених Цивільним кодексом України для розірвання договору найму, в порядку, встановленому статтею 188 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" передбачено, що договір оренди може бути розірвано за погодженням сторін. На вимогу однієї із сторін договір оренди може бути достроково розірвано за рішенням суду у разі невиконання сторонами своїх зобов'язань та з інших підстав, передбачених законодавчими актами України

Аналогічні положення містяться також у пункті 10.3 Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 р. № 4/6.

Судом також встановлено, що відповідно до п. 7.6. типового договору, розміщеного в мережі Інтернет на сайті Волинської обласної ради (http://volynrada.gov.ua/communal/tipovii dogovir-orendi-individualno-viznachenogo-nerukhomogo-maina-shcho-ye-spilnoyu-vlasni), договір може бути розірваний однією із сторін при умові письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів та письмовою згодою останньої.

Як вбачається із матеріалів справи, листом від 12.05.2016 р. № 298_344_/2-18.16 відповідач-2 повідомив позивача про розірвання з 20 червня 2016 року, у зв'язку із виробничою необхідністю, договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад сіл, селищ, міст Волинської області від 01.04.2015 р. на підставі п. 7.6. цього Договору.

Згідно з частиною 1 статті 188 Господарського кодексу України, зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

Частиною 1 статті 651 Цивільного кодексу України передбачено, що зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Виходячи з системного аналізу вищевказаних норм, розірвання господарського договору в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено, зокрема, договором. Тобто, право на одностороннє розірвання договору може бути визначене у договорі.

Отже, розірвання господарського договору може бути вчинено як за згодою сторін, так і у разі односторонньої відмови від нього. За загальним правилом розірвання договору в односторонньому порядку не допускається, однак окремі договірні відносини допускають можливість одностороннього розірвання договору. Повноваження сторони на одностороннє розірвання договору можуть бути встановлені законом або безпосередньо в договорі.

Одностороння відмова від договору не потребує узгодження, та як самостійний юридичний факт зумовлює його розірвання. У випадках, коли право на односторонню відмову у сторони відсутнє, намір розірвати договір може бути реалізований лише за погодженням з іншою стороною, оскільки одностороннє розірвання договору не допускається, а у разі недосягнення сторонами домовленості щодо розірвання договору, - за судовим рішенням на вимогу однієї із сторін (ч. 4 ст. 188 Господарського кодексу України).

Розірванням договору є припинення договірного зобов'язання, тобто зникнення правового зв'язку між сторонами договірного зобов'язання на підставах, встановлених у законі або договорі, та припинення їхніх прав та обов'язків.

Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 6 Цивільного кодексу України).

Відповідно до частини 1 статті 180 Господарського кодексу України зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

Отже, принцип свободи договірного регулювання правовідносин, утілений у чинному законодавстві, дозволяє сторонам договору на власний розсуд визначати свої взаємні права та обов'язки, у тому числі щодо односторонньої відмови від договору.

Укладаючи договір оренди, сторони за наявності взаємного волевиявлення закріпили в оспорюваному пункті договору порядок припинення їхніх правовідносин, а саме: в порядку письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Положення частини 3 статті 291 Господарського кодексу України, частини 3 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" не забороняють сторонам за взаємною згодою визначити такий порядок припинення договору і не встановлюють, що така умова договору є нікчемною або є підставою для визнання недійсним відповідного положення договору.

Право сторони на розірвання договору в односторонньому порядку прямо не заборонене чинним законодавством.

Таким чином, укладаючи Договір, сторони у відповідності до частини 1 статті 188 Господарського кодексу України, частини 1 статті 651 погодили наявність у будь-якої із сторін права на розірвання договору за умови дотримання певної процедури - письмового попередження іншої сторони за 30 календарних днів.

Враховуючи вищенаведене суд дійшов висновку, що положення п. 7.6 Договору не суперечать приписам ст. 291 Господарського кодексу України, ст. 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", а також п.10.3 Положення про оренду нерухомого майна спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст області, затвердженого рішенням Волинської обласної ради від 13.05.2011 № 4/6, у зв'язку із чим, підстави для визнання його недійсним відсутні.

Посилання позивача на те, що оскаржуваний пункт Договору суперечить пункту 7.8. цього ж Договору суд до уваги не приймає, оскільки пунктом 7.8. визначено окремий порядок та підстави розірвання договору.

За таких обставин, враховуючи, що позивачем не було доведено наявності підстав для визнання недійсним пункту 7.6.Договору оренди індивідуально визначеного нерухомого майна, що є спільною власністю територіальних громад, сіл, селищ, міст Волинської області від 01.04.2015, суд відмовляє позивачу у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу; обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обов'язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб'єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з'ясувати обставини, які мають значення для справи.

Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 23.03.2012 «Про судове рішення» рішення господарського суду має ґрунтуватись на повному з'ясуванні такого: чи мали місце обставини, на які посилаються особи, що беруть участь у процесі, та якими доказами вони підтверджуються; чи не виявлено у процесі розгляду справи інших фактичних обставин, що мають суттєве значення для правильного вирішення спору, і доказів на підтвердження цих обставин; яка правова кваліфікація відносин сторін, виходячи з фактів, установлених у процесі розгляду справи, та яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору.

Оскільки, як зазначалось вище, судом встановлено необґрунтованість позовних вимог, вони не підлягають задоволенню.

З урахуванням зазначеного, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

Керуючись ст. ст. 32, 33, 44, 49, 82- 85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд міста Києва, -

ВИРІШИВ:

1. У задоволенні позову відмовити.

2. Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Дата підписання

повного тексту рішення 05.09.2016

Суддя М.Є. Літвінова