КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"07" вересня 2016 р. Справа№ 910/7349/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Станіка С.Р.

суддів: Власова Ю.Л.

Хрипуна О.О.

За участі представників сторін:

Від позивача: Волощук П.Ю.;

Від відповідача: Бернацька О.В. ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 у справі № 910/7349/16 (суддя Шкурдова Л.М.)

за позовом Публічного акціонерного товариства "Харківгаз"

до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України"

про визнання недійсним договору,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 по справі №910/7349/16, повний текст якого складено 21.06.2016, у задоволені позову Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" до Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" про визнання недійсним розділу 9 «Порядок вирішення спорів» договору на купівлю-продаж природного газу № 13-398-ПР від 13.01.2013, укладеного між позивачем та відповідачем, в зв'язку з його невідповідністю умовам Типового договору на купівлю-продаж природного газу, який затверджено постановою НКРЕ №849 від 05.07.2012 - відмовлено.

Рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні позову мотивовано тим, що нормами чинного цивільного законодавства (зокрема ст. 258 Цивільного кодексу України), передбачено право сторін щодо збільшення строків позовної давності, а тому визначення сторонами за домовленістю більш тривалого строку позовної давності в три роки відносно штрафів та пені не суперечить закону та не може бути підставою для визнання такого пункту договору недійсним.

Не погоджуючись з рішенням Господарського суду міста Києва від 16.06.2016, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю, а саме: визнати недійсним розділ 9 «Порядок вирішення спорів» договору на купівлю-продаж природного газу № 13-398-ПР від 13.01.2013, укладеного між позивачем та відповідачем, в зв'язку з його невідповідністю умовам Типового договору на купівлю-продаж природного газу, який затверджено постановою НКРЕ №849 від 05.07.2012.

Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що місцевим господарським судом при винесенні рішення порушено норми матеріального та процесуального права, рішення суду першої інстанції було прийнято при неповному дослідженні доказів та з'ясуванні обставин, що мають значення для справи з неправильним застосуванням норм матеріального та процесуального права.

Зокрема, апелянт вказував на те, що ч. 1 статті 207 Цивільного кодексу України визначено недійсність правочину, який не відповідає вимогам закону. Зокрема, частина оспорюваного правочину, а саме розділ 9 «Порядок вирішення спорів» договору на купівлю-продаж природного газу № 13-398-ПР від 13.01.2013 суперечить Типовому договору на купівлю-продаж природного газу, який затверджено постановою НКРЕ №849 від 05.07.2012 в частині строку позовної давності, оскільки у наведеному розділі договору строк позовної давності збільшено до 3 років щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань. Крім того, оскільки відповідач є монополістом на ринку постачання газу, позивач вимушений був укласти договір на завідомо невигідних умовах.

Відповідно до автоматизованого розподілу справи № 910/7349/16 між суддями, справу розподілено судді - доповідачу Станіку С.Р. у складі колегії суддів: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Тарасенко К.В. Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 08.07.2016 (з урахуванням ухвали про виправлення описки) апеляційну скаргу по справі № 910/7349/16 прийнято до розгляду колегією суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Тарасенко К.В. Хрипун О.О., справу призначено до розгляду на 07.09.2016.

Розпорядженням начальника відділу Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2016 у зв'язку з перебуванням судді Тарасенко К.В., яка не є головуючим суддею (суддею-доповідачем) у відпустці, відповідно до підпунктів до п.2.3.25, 2.3.49 п.2.3. Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний авторозподіл справи № 910/7349/16.

Відповідно до протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів Київського апеляційного господарського суду від 07.09.2016, сформовано для розгляду зазначеної апеляційної скарги колегію суддів у складі: головуючий суддя: Станік С.Р., судді: Власов Ю.Л., Хрипун О.О., яка ухвалою від 07.09.2016 прийняла апеляційну скаргу у справі № 910/7349/16 до свого провадження та вирішено здійснити розгляд справи за апеляційною скаргою у раніше призначеному судовому засіданні.

В судовому засіданні 07.09.2016 представник апелянта доводи апеляційної скарги підтримав, просив суд апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції - скасувати та прийняти нове, яким позов задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні 07.09.2016 проти доводів апеляційної скарги заперечував, просив суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, посилаючись на відповідність оскаржуваного судового рішення нормам матеріального та процесуального права.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України визначено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Згідно з статтею 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково поданими доказами повторно розглядає справу. Додаткові докази приймаються судом, якщо заявник обґрунтував неможливість їх подання суду першої інстанції з причин, що не залежали від нього. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду у повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, Київський апеляційний господарський суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а рішення місцевого господарського суду має бути залишено без змін, виходячи із наступного.

Як вірно встановлено судом першої інстанції і що підтверджується наявними матеріалами справи, 31.01.2013 між Публічним акціонерним товариством "Харківгаз" (покупець) та публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) укладено договір № 13-398-ПР на купівлю-продаж природного газу (далі - Договір).

Укладений між сторонами Договір містить розділ 9 «Порядок вирішення спорів» , який містить

Відповідно до п.9.1. Договору у разі виникнення спорів (розбіжностей) за цим договором спір передається на вирішення в господарські суди України і розглядається в установленому порядку згідно з чинним законодавством України.

Згідно з п.9.2. Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Вказуючи на те, що п.9.1., 9.2. укладеного сторонами договору не відповідає умовам Типового договору на купівлю-продаж природного газу, який затверджено постановою НКРЕ №849 від 05.07.2012р., позивач просив у позові визнати недійсним розділ 9 спірного договору.

Оцінюючи подані докази та наведені обґрунтування суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.626 Цивільного кодексу України договір є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до п.1 ст.628 Цивільного кодексу України , зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Статтею 629 Цивільного кодексу України передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України та ст. 180 Господарського кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ст.204 Цивільного кодексу України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Відповідно до ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України , якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст.217 Цивільного кодексу України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини.

Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 Цивільного кодексу України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

В пункті 2.1. постанови Пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" роз'яснено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків.

Таким чином, позивачем при зверненні до суду з вимогами про визнання договору недійсним повинно бути доведено наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними.

Відповідно до частини 4 ст.179 Господарського кодексу України (в редакції, чинній на момент укладення Договору), при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі:

- вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству;

- примірного договору, рекомендованого органом управління суб'єктам господарювання для використання при укладенні ними договорів, коли сторони мають право за взаємною згодою змінювати окремі умови, передбачені примірним договором, або доповнювати його зміст;

- типового договору, затвердженого Кабінетом Міністрів України, чи у випадках, передбачених законом, іншим органом державної влади, коли сторони не можуть відступати від змісту типового договору, але мають право конкретизувати його умови;

- договору приєднання, запропонованого однією стороною для інших можливих суб'єктів, коли ці суб'єкти у разі вступу в договір не мають права наполягати на зміні його змісту.

Так, постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики від 05.07.2012 затверджено Типовий договір на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу), розділ 9 якого містив наступні пункти:

9.1. Спори (розбіжності) за Договором вирішуються за домовленістю Сторін.

9.2 У разі невладнання спорів (розбіжностей) за Договором за домовленістю Сторін спір передається на вирішення до суду і розглядається в установленому порядку згідно з чинним законодавством України.

В свою чергу, розділ 9 укладеного між сторонами Договору містить наступні умови:

- відповідно до п.9.1. Договору у разі виникнення спорів (розбіжностей) за цим договором спір передається на вирішення в господарські суди України і розглядається в установленому порядку згідно з чинним законодавством України.

- відповідно до п.9.2. Договору строк, у межах якого сторони можуть звернутись до суду з вимогою про захист своїх прав за цим договором (строк позовної давності), у тому числі щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, встановлюється тривалістю у 3 (три) роки.

Згідно ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.258 Цивільного кодексу України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені).

Згідно ст.259 Цивільного кодексу України позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Як вірно встановлено місцевим господарським судом, і з чим погоджується суд апеляційної інстанції, укладений між сторонами Договір № 13-398-ПР на купівлю-продаж природного газу від 31.01.2013 підписаний представниками сторін, скріплений їх печатками, а тому викладені в ньому умови погоджені сторонами.

В свою чергу, судом апеляційної інстанції встановлено, що згідно з умовами оспорюваної позивачем частини Договору, а саме розділу 9 Договору, сторонами було досягнуто згоду щодо конкретизації строку позовної давності щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань, який склав за домовленістю сторін 3 роки, тобто сторонами шляхом двостороннього погодження конкретизовано умову щодо позовної даності, що узгоджується і з приписами ч. 4 статті 179 Цивільного кодексу України, яка передбачає право сторін конкретизувати умови укладеного договору.

У даному випадку, конкретизація полягає у тому, що сторони погодили збільшений термін строку позовної давності до 3 років щодо стягнення основної заборгованості, штрафів, пені, відсотків річних, інфляційних нарахувань (пункт 9.2 Договору), у порівнянні з загальним правилом щодо спеціального строку позовної давності відносно штрафу та пені (1 рік згідно з п.1 ч. 2 ст. 258 Цивільного кодексу України). При цьому, загальний строк позовної давності (3 роки) згідно ст. 257 Цивільного кодексу України (зокрема щодо основного боргу, інфляційних нарахувань, 3% річних тощо) - є таким, що встановлений законом і приписами чинного законодавства не встановлено обов'язку сторін щодо зазначення такого строку у відповідних договорах суб'єктів господарювання, адже заявлення строку позовної давності є гарантованим законодавством правом сторони при вирішенні певного спору. В свою чергу, відповідне зазначення вказаного трирічного строку в розділі 9 Договору жодним чином не суперечить як приписам частини 4 ст.179 Господарського кодексу України, так і Типовому договору на купівлю-продаж природного газу (між власниками та постачальниками природного газу), а й відповідає приписам ст. 259 Цивільного кодексу України щодо права сторін збільшити строк позовної давності.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що нормами чинного цивільного законодавства передбачено право сторін щодо збільшення строків позовної давності, а тому визначення сторонами за домовленістю більш тривалого строку позовної давності в три роки відносно штрафів та пені не суперечить закону та не може бути підставою для визнання такого пункту договору недійсним.

Враховуючи наведене вище, судом апеляційної інстанції встановлено, що оспорюваний правочин при його укладенні сторонами був спрямований на реальне настання правових наслідків, він не містить положень, які б суперечили вимогам чинного законодавства, інтересам сторін або порушували публічний порядок, а також жодним чином не порушує прав та охоронюваних законом інтересів позивача, волевиявлення сторін правочину було вільне і відповідало їхній внутрішній волі, що відповідає загальним вимогам, встановленим статтею 203 Цивільного кодексу України, оспорюваний договір не суперечив приписам закону на момент його укладення (зокрема ч. 4 ст. 179 Господарського кодексу України, ст.ст. 257, 258, 259 Цивільного кодексу України) та Типовому договору на купівлю-продаж природного газу, який затверджено постановою НКРЕ №849 від 05.07.2012 в частині строку позовної давності, а тому підстави для визнання його недійсним згідно ст. ст. 203, 215 Цивільного кодексу України - у суду апеляційної інстанції також відсутні.

Виходячи із заявлених апелянтом (позивачем) вимог та наведених ним обґрунтувань, приймаючи до уваги встановлені судом обставини, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав з якими закон пов'язує недійсність правочину, а відтак позов Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" не підлягає задоволенню.

Таким чином, доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції у рішенні, у зв'язку з чим підстави для скасування або зміни рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 у справі № 910/7349/16 - у суду апеляційної інстанції відсутні.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно зі ст. 43 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Статтею 4-3 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства.

Відповідно до ст. 104 Господарського процесуального кодексу України, підставами для скасування або зміни рішення місцевого господарського суду є:

1) неповне з'ясування обставин, що мають значення для справи;

2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими;

3) невідповідність висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи;

4) порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів Київського апеляційного господарського суду приходить до висновку, що доводи апелянта, викладені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків господарського суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні, господарський суд першої інстанції під час вирішення спору вірно встановив фактичні обставини справи, належним чином дослідив наявні докази, дав їм належну оцінку та прийняв законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права, а тому, рішення підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга - без задоволення.

Судовий збір за подачу апеляційної скарги, у відповідності до вимог статті 49 Господарського процесуального кодексу України, покладається судом на апелянта.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Харківгаз" на рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 у справі № 910/7349/16 - залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 16.06.2016 у справі № 910/7349/16 - залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/7349/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова апеляційного господарського суду набирає законної сили з дня її прийняття. Постанову апеляційного господарського суду може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у порядку та строки, передбачені Господарським процесуальним кодексом України.

Головуючий суддя С.Р. Станік

Судді Ю.Л. Власов

О.О. Хрипун