ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23.08.2016 Справа № 917/1187/16

За позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноВЕД", 03126, м. Київ, б-р І. Лепсе, 79

До відповідача ОСОБА_1 акціонерне товариство "АвтоКрАЗ", 39631, Полтавська обл., м. Кременчук, вул. Київська, 62

Про стягнення 31 571,51 грн., з яких 10 694,64 грн. - заборгованість відповідача за отримані товарно - матеріальні цінності за умовами Договору № 316/12 від 25.04.2012 р., 10 394,60 грн. - пеня відповідно п. 2 ст. 343 ГК України, 9 490,74 грн. - інфляційні нарахування та 991,52 грн. - 3 % річних

Суддя Бунякіна Ганна Іванівна

Представники :

від позивача : ОСОБА_2 (див. протокол судового засідання);

від відповідача : ОСОБА_3 (див. протокол судового засідання).

Суть спору: розглядається позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю "ТехноВЕД" про стягнення з Публічного акціонерного товариства "АвтоКрАЗ" 31 571,51 грн., з яких 10 694,64 грн. - заборгованість відповідача за отримані товарно - матеріальні цінності за умовами Договору № 316/12 від 25.04.2012 р., 10 394,60 грн. - пеня відповідно п. 2 ст. 343 ГК України, 9 490,74 грн. - інфляційні нарахування та 991,52 грн. - 3 % річних.

Позивач на позовних вимогах наполягає, посилаючись на порушення відповідачем взятих на себе зобовязань.

Відповідач проти позову заперечує за мотивами відзиву на позовну заяву, оскільки позивачем порушено строки позовної давності для звернення до суду, просить суд застосувати строки позовнолї давності та відмовити у позові.

Судом клопотання задовольняється за мотивуванням викладеним нижче.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши надані документальні докази, суд,

встановив :

25.04.2012 року між ТОВ "Техновед" (постачальник) та ПАТ "АвтоКрАЗ" (покупець) укладено Договір поставки № 316/12 (далі - Договір), відповідно до умов якого постачальник зобов'язувався поставити і передати у власність покупця товар згідно з специфікацією № 1, а покупець - прийняти товар і сплатити його на умовах цього договору (п. 1).

Пунктом 5.1. договору зазначено, що розрахунки за товар здійснюються по факту поставки з відстрочкою платежу протягом 20 банківських днів, в національній валюті України по банківським реквізитам Продавця, вказаних в договорі.

Факт виконання позивачем договірних зобов'язань щодо поставки відповідачу товару на загальну суму 10 694,64 підтверджується видатковою накладною № Тех-000927 від 24.04.2013 року, товарно-транспортною накладною № 8863 від 26.04.2013 року та прибутковим ордером № 13-009557 від 29.04.2013 року (копії залучено до матеріалів справи, а. с. 23-25).

На момент подання позову до суду відповідач свої зобов'язання щодо оплати поставленого товару не виконав.

З метою досудового врегулювання спору між позивачем та відповідачем проведено переговори, проте заборгованість останнім не погашена.

Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 31 571,51 грн., з яких 10 694,64 грн. - заборгованість відповідача за отримані товарно - матеріальні цінності за умовами Договору № 316/12 від 25.04.2012 р., 10 394,60 грн. - пеня відповідно п. 2 ст. 343 ГК України, 9 490,74 грн. - інфляційні нарахування та 991,52 грн. - 3 % річних.

При винесенні рішення суд виходив з наступного.

Згідно із ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Положеннями статей 627, 628 Цивільного кодексу України визначено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Підписаний сторонами Договір відповідає умовам статті 712 Цивільного Кодексу України, відповідно до якої за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін. За приписами ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона-постачальник, зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій сторони - покупцеві товар, а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар і сплатити за нього певну грошову суму.

Покупець зобов'язаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару. Покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару. Якщо продавець зобов'язаний передати покупцеві крім неоплаченого також інший товар, він має право зупинити передання цього товару до повної оплати всього раніше переданого товару, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства (п. 1 та п. 5 ст. 692 Цивільного Кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України, встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. У відповідності до вимог ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином та в установлений строк, одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається.

Статтею 193 Господарського кодексу України передбачено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору. Не допускаються одностороння відмова від виконання зобов'язань, крім випадків, передбачених законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (ст. 530 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України та ст. 202 Господарського кодексу України господарське зобов'язання припиняється, зокрема, виконанням, проведеним належним чином.

Як вбачається з матеріалів справи, позивач належним чином та в повному обсязі виконав зобов'язання за вищезазначеним Договором щодо здійснення поставки товару. Відповідач в порушення прийнятих на себе зобов'язань за вказаним Договором прийнятий товар не оплатив.

Однак, як уже зазначалося вище, відповідачем заявлено клопотання про застосування строків позовної давності.

Згідно з положеннями ст. ст. 256, 257, 267 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

У силу ч. ч. 1, 5 ст. 261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання.

Як вбачається з матеріалів справи та відповідно до п. 5.1. договору повна оплата за Договором відповідачем мала бути здійснена по 27.05.2013 р. включно. Тобто, прострочення виконання зобов'язання за Договором, а отже і строк позовної давності, починає відлік з 28.05.2013 р.

За викладеного, загальний строк позовної давності у 3 роки щодо вимоги про оплату суми боргу за Договором сплив 28.05.2016 p., строк позовної давності щодо стягнення неустойки 28.05.2014 року. Позивач же звернувся до господарського суду із позовною заявою № 19/07 від 19.07.2016 р. (вх. № 1355/16 від 25.07.2016 року) лише 21.07.2016 року (згідно поштового штемпеля на конверті), тобто поза межами строку позовної давності.

Відповідно до ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку.

У відповідності до п. п. 4.4.1 п. 4.4 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" № 10 від 29.05.2013 р. у дослідженні обставин, пов'язаних із вчиненням зобов'язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку (ч. 1 ст. 264 Цивільного кодексу України), господарському суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов'язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, зокрема належати: часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. При цьому якщо виконання зобов'язання передбачалося частинами або у вигляді періодичних платежів і боржник вчинив дії, що свідчать про визнання лише певної частини (чи періодичного платежу), то такі дії не можуть бути підставою для переривання перебігу позовної давності стосовно інших (невизнаних) частин платежу.

Докази, які свідчили б про переривання строку позовної давності, в матеріалах справи відсутні.

Враховуючи викладене та беручи до уваги клопотання відповідача про застосування строків позовної давності до даного спору, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Відповідно до ст. 4-3 Господарського процесуального кодексу України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності.

Згідно з пунктом 4 частини третьої ст. 129 Конституції України та ст. 33, ст. 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Враховуючи вищевикладене, відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати по сплаті судового збору покладаються на позивача.

На підставі матеріалів справи та керуючись ст. 22, ст. 49, ст. 75, ст. 82-85 ГПК України, суд -

ВИРІШИВ :

У позові відмовити.

Суддя Г.І.Бунякіна