УХВАЛА

07.09.2016Справа № 56/239
За заявою Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» про поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання у справі № 56/239

за позовом Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України»

до: 1) спільного українсько-німецького підприємства у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук»;

2) товариства з обмеженою відповідальністю фірма «ВЕТА»

про стягнення заборгованості

Головуючий суддя - Сташків Р.Б.,

Судді: Головіна К.І.,

Літвінова М.Є.

Представники:

від позивача - Головіна О.І. (представник за довіреністю);

від відповідача-1 - Ступак А.Ю. (представник за довіреністю);

від відповідача-2 - не з'явилися.

ВСТАНОВИВ:

Від Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» надійшла заява про поновлення строку для пред'явлення до виконання наказу, виданого на підставі рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2012 у справі №56/239, по якому боржником виступає - спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук» про солідарне стягнення 56460 грн. судового збору.

Відповідач-1 проти задоволення заяви заперечував, про що подав суду письмові пояснення. Відповідач-2 письмових пояснень не подав, представників у засідання не направив. За приписами ч. 2 ст. 119 ГПК України, неявка боржника і стягувача у судове засідання не є перешкодою для розгляду заяви.

Судом встановлено, що на виконання рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2012 у справі № 56/239, яке набрало законної сили, було видано шість наказів від 31.08.2012, в тому числі й наказ, по якому боржником виступає спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук», про солідарне стягнення 56460 грн. судового збору.

За заявою стягувача по виконанню вказаного наказу 18.07.2013 постановою ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві було відкрито виконавче провадження № 38937087.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 15.08.2014 у даній справі було відновлено Відповідачу-1 строк на подання апеляційної скарги на рішення та прийнято скаргу до розгляду, у зв'язку з чим 29.08.2014 ВДВС Шевченківського РУЮ в м. Києві було винесено постанову про повернення виконавчого документу до органу, який його видав (у зв'язку з відновленням строку на подання апеляційної скарги на рішення суду).

У подальшому, постановою Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2014 рішення суду у даній справі було скасовано, а постановою Вищого господарського суду України від 14.01.2015 скасовано постанову Київського апеляційного господарського суду від 20.10.2014, натомість рішення Господарського суду міста Києва від 13.06.2012 у справі № 56/239 залишено в силі та без змін.

Після повернення справи № 56/239 до суду першої інстанції у квітні 2015 року Позивач звернувся до суду з заявою про видачу наказів на виконання рішення, та судом у квітні 2015 року було видано представнику стягувача раніше виданий наказ від 31.08.2012, який до цього був повернутий суду державним виконавцем у зв'язку з апеляційним оскарженням рішення, та по якому боржником виступає спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук», про солідарне стягнення судового збору в розмірі 56460 грн.

08.05.2015 Позивач (стягувач) звернувся до ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві із заявою про примусове виконання вказаного наказу від 31.08.2012, по якому боржником є спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук», про солідарне стягнення 56460 грн. судового збору, проте постановою від 19.05.2015 головний державний виконавець ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві відмовив у відкритті виконавчого провадження № 47562233, з мотивів, що строк пред'явлення виконавчого документа до виконання закінчився.

Позивач з такою позицією ВДВС не погодився, у зв'язку з чим подав скаргу до суду.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 10.02.2016 у справі № 56/239, залишеною без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі № 56/239 скаргу було задоволено, визнано дії ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві щодо відмови у відкритті виконавчого провадження незаконними та скасовано постанову про відмову у відкритті виконавчого провадження від 19.05.2015 №47562233 з примусового виконання наказу Господарського суду міста Києва від 31.08.2012 № 56/239, по якому боржником виступає спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук» про солідарне стягнення судового збору в розмірі 56460 грн.

Постановою Вищого господарського суду України від 01.06.2016 у справі № 56/239 ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.02.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі № 56/239 скасовано, у задоволенні скарги Позивача на дії ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві при виконанні наказу від 31.08.2012 у справі № 56/239 відмовлено.

Вищий господарський суд України у вказаній постанові від 01.06.2016 у справі №56/239 зазначив, що вперше стягувач звернувся із заявою про примусове виконання спірного наказу 17.07.2013, а отже із вказаної дати відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження» розпочався перебіг нового річного строку.

Натомість висновок, що строк пред'явлення наказу до виконання поновився з 29.08.2014 у зв'язку із винесенням державним виконавцем постанови від 29.08.2014 про повернення виконавчого документу у виконавчому провадженні № 38937087 до суду (органу, що його видав), не відповідає нормам ч. 3 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки за обставинами справи виконавчий документ був повернутий не стягувачу, а відповідно до ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження» - до суду (органу, що його видав), тобто з іншої підстави, ніж передбачено ч. 3 ст. 23 Закону України «Про виконавче провадження».

З огляду на наведене суд зазначає, що враховуючи, що строк пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 31.08.2012 № 56/239 поновився 17.07.2013, на що вказує Вищий господарський суд України у вказаній постанові від 01.06.2016 у справі №56/239, то Позивач мав право звернутися із заявою до органу виконавчої служби у строк до 17.07.2014, а фактично звернувся 08.05.2015, тобто поза межами встановленого строку пред'явлення виконавчого документа до виконання.

Проте з вищенаведених судом обставин вбачається, що Позивач був позбавлений можливості звернутися із заявою до органу виконавчої служби у строк до 17.07.2014, оскільки у зв'язку з процедурою оскарження та перебуванням справи у вищих інстанціях Позивач міг об'єктивно отримати наказ з матеріалів справи тільки після набранням рішення законної сили (після винесення Вищим господарським судом України постанови про залишення рішення в силі) та після повернення справи № 56/239 до суду першої інстанції у квітні 2015 року, і тоді Позивач обгрунтвоано звернувся до суду з заявою про видачу наказів на виконання рішення, та судом у квітні 2015 року було видано представнику стягувача раніше видані накази від 31.08.2012, які до цього були повернуті суду державним виконавцем у зв'язку з оскарженням рішення, у тому числі і наказ, по якому боржником виступає спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук», про солідарне стягнення судового збору в розмірі 56460 грн.

Указана причина, всупереч запереченням Відповідача-1, є поважною, оскільки оскарження рішення у судах вищих інстанції, набрання рішенням законної сили лише 14.01.2015 (дата постанови суду касаційної інстанції), та при цьому відсутність матеріалів у суді першої інстанції об'єктивно позбавляли заявника можливості отримати наказ у органу, що його видав, та до якого його було повернуто державним виконавцем - в суді першої інстанції.

Також, усупереч посиланням Відповідача-1, наведена ним практика Європейського суду з прав людини не вказує на недостатню чітку сформульованість положень ст. 119 ГПК України, натомість дана норма чітко вказує, що єдиною підставою для поновлення пропущеного строку для пред'явлення наказу до виконання є поважність причин пропуску такого строку, яка має бути доведена заявником перед судом, і при цьому указана норма не обмежує заявника у його праві подати таку заяву до суду більше одного разу - визначальним є саме доведення перед судом поважності причин пропуску встановленого законом строку для пред'явлення наказу до виконання.

Відповідно до статті 116 ГПК України виконання рішення господарського суду провадиться на підставі виданого ним наказу, який є виконавчим документом.

У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (надалі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (надалі - Європейського суду) та Європейської комісії з прав людини як джерело права.

Відхиляючи заперечення Відповідача-1 суд зазначає, що у рішенні Європейського суду в справі «СОВТРАНСАВТО-ХОЛДИНГ» проти України (заява № 48553/99) від 25.07.2002 зазначено, що відповідно до його прецедентної практики право на справедливий судовий розгляд, гарантований статтею 6 §1, повинне тлумачитися в світлі преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права, як елемент спільної спадщини держав-учасниць. Одним з основних елементів верховенства права є принцип правової певності, який серед іншого передбачає, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлене під сумнів («Брумареску проти Румунії»).

Суд при вирішенні даного спору враховує вищевказану позицію, якої притримується Європейський суд, та зазначає, що у даному випадку, враховуючи задоволення його скарги на дії ВДВС про визнання дій ВДВС щодо відмови у відкритті виконавчого провадження незаконними та скасування постанови про відмову у відкритті виконавчого провадження, Позивач обгрунтовано мав правову впевненість, що наказ Господарського суду міста Києва від 31.08.2012 № 56/239, по якому боржником виступає спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук», про солідарне стягнення судового збору в розмірі 56460 грн., був пред'явлений ним до органу ВДВС 08.05.2015 у межах встановленого строку пред'явлення виконавчого документа до виконання і мав виконуватись. Ця правова впевненість була підтримана постановою Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі № 56/239, тому і в подальшому Позивач був впевнений, що його дії відповідають закону, так як підтримуються судами.

Пізніше, постановою Вищого господарського суду України від 01.06.2016 у справі № 56/239 було скасовано ухвалу Господарського суду міста Києва від 10.02.2016 та постанову Київського апеляційного господарського суду від 28.03.2016 у справі № 56/239 та відмовлено у задоволенні скарги Позивача на дії ВДВС Шевченківського РУЮ у м. Києві при виконанні наказу від 31.08.2012 у справі № 56/239, і саме з цієї дати - з дати постанови Вищого господарського суду України, Позивач довідався, що він пропустив строк для пред'явлення наказу до виконання - Позивач мав право звернутися із заявою до органу виконавчої служби у строк до 17.07.2014, а фактично звернувся 08.05.2015, і поважність пропуску цього строку судом встановлена вище.

А строк пред'явлення наказу до виконання, що минув з 08.05.2015 по 01.06.2016, Позивачем також було пропущено з обґрунтованих підстав - він мав правову впевненість, яка була підтримана судами перших двох інстанцій, що наказ пред'явлено до виконання у межах строку При цьому, отримавши постанову Вищого господарського суду України від 01.06.2016 у справі № 56/239, Позивачем було у тому ж місяці підготовлено та подано до суду дану заяву про поновлення строку для пред'явлення наказу до виконання. Тобто оперативно, без зволікань, але враховуючи об'єктивні строки, необхідні для підготовки заяви, Позивач знову звернувся до суду про вжиття наступних заходів, направлених на забезпечення виконання чинного рішення суду.

Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Відповідно до рішення Європейського суду у справі «Агрокомплекс проти України» (заява № 23465/03) від 06.10.2011 існування заборгованості, яка підтверджена остаточним і обов'язковим для виконання судовим рішенням, дає особі, на користь якої таке рішення винесено, підґрунтя для «законного сподівання» на виплату такої заборгованості і становить «майно» цієї особи у значенні статті 1 Першого протоколу (серед інших рішень, рішення у справі «Бурдов проти Росії», заява № 59498/00, та інші справи, зазначені в цій). Більше того, скасування такого рішення після того, як воно набуло статусу остаточного та не підлягало оскарженню, є втручанням в право заявника на мирне володіння своїм майном (рішення у справі Brumгrescu v. Romania від 28.10.1999).

Відсутність у заявника можливості домогтися виконання судового рішення, винесеного на його користь, становить втручання у право мирного володіння майном, як це передбачено першим реченням першого пункту статті 1 Першого протоколу (справа «Юрій Миколайович Іванов проти України», заява №40450/04, рішення від 15.10.2009).

Виконання рішення, ухваленого тим чи іншим судом, треба розглядати як невід'ємну складову судового розгляду, як цього вимагає положення статті 6 Конвенції, у якому йдеться про необхідність забезпечення справедливого судового процесу («Бурдов проти Росії», комюніке Секретаря Суду 07.05.2002; рішення у справі «Горнсбі проти Греції» від 19.03.1997).

Відтак, з огляду на зібрані докази, вищенаведені рішення Європейського суду та норми права, суд дійшов висновку, що оскільки строк пред'явлення наказу до виконання стягувачем було пропущено з поважних причин, тому подана в порядку ст. 119 ГПК України заява підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 119 ГПК України, суд

УХВАЛИВ:

Заяву Публічного акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» задовольнити та поновити строк пред'явлення до виконання наказу Господарського суду міста Києва від 13.06.2012 у справі № 56/239, по якому боржником виступає спільне українсько-німецьке підприємство у формі товариства з обмежено відповідальністю «Міжнародні технології друку «Інтертехнодрук», про солідарне стягнення 56460 грн. судового збору.

Ухвала набирає законної сили з моменту прийняття може бути оскаржена в установленому законом порядку.

Головуючий суддя: Р.Б. Сташків

Судді: К.І. Головіна

М.Є.Літвінова