ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р.Справа № 922/2243/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Лавровой Л.С.

при секретарі судового засідання Пунтус Д.А.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "Бізнес елемент", м. Харків
до Приватне АТ "ХЕМЗ-ІРЕС", м. Харків
про визнання послуг виконаними та стягнення коштів
за участю представників:

позивача не зявився,

відповідача ОСОБА_1 за дов. №7 від 19.08.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Бізнес елемент», м. Харків (далі - позивач) звернулося до господарського суду Харківської області з позовом до відповідача Приватного акціонерного товариства «ХЕМЗ-ІРЕС» про визнання консультаційних послуг за договором №24 від 20.11.2015 року виконаними в повному обсязі та стягнення заборгованості.

Свої вимоги позивач мотивує неналежним виконанням відповідачем зобов'язань за договором про надання консультаційних послуг №24 від 20.11.2015, в частині сплати коштів за виконану роботу.

У призначене на 06.09.2016 р. судове засідання позивач не з'явився, правом на участь представника у судовому засіданні не скористався, причину неявки не повідомив, про час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином.

Відповідач проти заявлених вимог заперечував та просив суд відмовити у задоволені вимог у повному обсязі.

Розглянувши надані учасниками судового процесу документи і матеріали, всебічно та повно зясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

20.11.2015 р. між ТОВ «Бізнес Елемент» та ПАТ «ХЕМЗ-ІРЕС», було укладено договір №24 (надалі Договір) про надання консультаційних послуг.

Відповідно до п. 1.1. Договору, замовник (відповідач по справі) доручає, а виконавець (позивач) приймає на себе обовязки надати консультаційні послуги з супроводу проведення обовязкової інвентаризації необоротних активів та товарно- матеріальних цінностей ПАТ «ХЕМЗ-ІРЕС» та перенесення даних бухгалтерського обліку в програмне забезпечення для автоматизації обліку з метою визначення достовірності даних обліку станом на 31.12.2015 р., кінцевим результатом яких будуть відображені в програмному продукті 1С данні бухгалтерського обліку (фінансової звітності) станом на 31.12.2015 р.

Договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до 23.01.2016 р. (п. 6.1 Договору). Ціна договору становить 60800,00 грн. (п. 2.1. Договору).

Згідно п. 2.2. Договору, розрахунок за виконану роботу здійснюється замовником шляхом перерахування грошових коштів на рахунок виконавця. Авансовий платіж 50% у продовж 3-х робочих днів від дати підписання договору, інша частина вартості у продовж 3-х робочих днів після підписання акту виконаних робіт.

Пунктом 3.2. Договору, встановлено у випадку, коли замовника не задовольняє якість наданих послуг до Договору, він у продовж пяти календарних днів після їх виконання зобовязаний надати виконавцю мотивовану відмову від приймання виконаних робіт у формі проекту двостороннього акту із зазначенням необхідного доопрацювання і термінів їх виконання. Робота вважається прийнятою з виконанням усіх умов Договору, а платіжне зобовязання замовника перед виконавцем по обємах та строках зберігається у повному обсязі на підставі акту виконаних робіт, підписаного виконавцем в односторонньому порядку, при умові, що замовник відмовився від підписання акту виконаних робіт, або не надав у 5-денний термін виконавцю мотивовану відмову від прийняття виконаних робіт. У цьому випадку акт виконаних робіт без підпису замовника є підставою для сплати виконаних робіт при наявності запису: «Зауважень від «Замовника» в установлений для приймання строк не надійшли».

Згідно п. 5.3.6. замовник зобовязується після закінчення роботи підписати акт виконаних робіт або надати обґрунтовану відмову.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України, цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 174 Господарського кодексу України господарський договір є підставою виникнення господарських зобов'язань.

Відповідно до ст.ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, зміст договору складається з умов, які визначаються на розсуд та за погодженням сторін, та умов, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства, договір укладений (підписаний сторонами) є обов'язковим для виконання кожної із сторін.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК України).

Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Згідно із приписами ст. 901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

За частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України, якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

26.11.2015 р., на виконання умов договору, відповідачем було здійснено авансовий платіж в розмірі 30400,00 грн. (50% ціни договору). 04.04.2016 р. відповідачем проведено ще один платіж в розмірі 15200,00 грн. (15% ціни договору).

В позовній заяві позивач стверджував що 06.04.2016 року представником позивача було особисто передано Генеральному директору ПАТ «ХЕМЗ-ІРЕС» ОСОБА_2 акт виконаних робіт на суму 60800,00 грн. разом зі звітом керівництву по результатам супроводу річної інвентаризації та перенесенню даних бухгалтерського обліку в програмне забезпечення 1С Бухгалтерія 8.2.

27.05.2016 р. позивачем було направлено на адресу відповідача лист претензію на яку відповіді не було надано.

Позивач також вказував, що зауважень від ПАТ «ХЕМЗ-ІРЕС» не отримував та відповідачем не було здійснено остаточну оплату за договором згідно рахунку №17 від 06.04.2016 р. В наслідок чого, позивач вважає роботи прийнятими та просить стягнути з відповідача заборгованість за надані послуги в розмірі 15200,00 грн.

Відповідач, у відзиві на позовну заяву, заперечував проти вимог позивача зазначаючи що обовязковою умовою для здійснення оплати за надані послуги є підписання сторонами акту виконаних робіт, однак, позивачем в порушення приписів п. 3.1. Договору не було надано два примірники акту виконаних робіт. В результаті чого, відповідач був позбавлений можливості надати мотивовану відмову щодо строків та якості наданих послуг

Відповідно до п. 3.1. Договору, по закінченню надання послуг, виконавець надає замовнику акт виконаних робіт. Дата складання акту є дата виконання робіт. Два екземпляра Акту виконаних робіт виконавець надає замовнику за вказаною в п. 3.1. Договору адресою або шляхом передачі за допомогою електронної пошти на адресу замовника.

Таким чином, оскільки позивачем не надано належних доказів надання відповідачу акту виконаних робіт, немає підстав вважати виконаними умови п. 3.1. Договору та виникнення обовязку відповідача по оплаті останньої частини вартості виконаних робіт відповідно до пункту 2.2. Договору.

Щодо вимоги позивача, про визнання послуг ТОВ" Бізнес елемент" що надані ПАТ" ХЕМЗ-ІРЕС" згідно договору № 24 від 20.11.2015 року - виконаними в повному обсязі.

Частиною 1 ст.4 Господарського процесуального кодексу України господарський суд вирішує господарські спори на підставі Конституції України, Господарського процесуального кодексу України, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України.

Господарські суди вирішують господарські спори у порядку позовного провадження, передбаченому цим Кодексом (ч.1 ст.41 ГПК України.

Згідно зі статті 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Способами захисту цивільних прав та інтересів, відповідно до ч.2 статті 16 Цивільного кодексу України, можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обовязку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.

Дана норма кореспондується з положеннями статті 20 Господарського кодексу України, якими визначено, що держава забезпечує захист прав та законних інтересів субєктів господарювання та споживачів у спосіб та порядок, що визначається цим кодексом та іншими законами України. Права та законні інтереси зазначених субєктів захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших субєктів, що суперечать законодавству, ущемляють права та законні інтереси субєкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів субєктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обовязку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно-господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

В силу приписів ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків.

Суд виходить із того, що ТОВ Бізнес-елемент", в разі не підписання акта виконаних робіт ПАТ" ХЕМЗ-ІРЕС" мав довести виконання робіт за договором № 24 від 20.11.2015 року в межах позовного провадження у справі №922/2243/16 шляхом надання відповідних доказів, а не в окремій позовній вимозі , оскільки документом, що породжує права та обовязки для сторін є договір про надання консультаційних послуг, а акт приймання - передачі робіт не є правочином, а являє собою лише документ, що підтверджує факт виконання правочину.

Частинами 2, 3 ст. 20 Господарського кодексу України встановлено, що кожний суб'єкт господарювання та споживач має право на захист своїх прав і законних інтересів. Аналогічні норми містить і ст. 16 Цивільного кодексу України .

З приписів наведеного законодавства вбачається, що обраний позивачем спосіб захисту повинен відповідати вимогам наведених статей Кодексів або вимогам законодавства, тобто законом має бути чітко передбачений захист порушеного права в судовому порядку та визначений шлях такого захисту.

Таким чином, обраний позивачем спосіб захисту порушеного права не відповідає вимогам законодавства, що є підставою для відмови у позові.

Щодо вимог позивача в частині стягнення 13860,00 грн. витрат на юридично-правову допомогу адвоката, суд зазначає наступне.

Відповідно до позиції Вищого господарського суду України викладеної в п. 6.3 постанови Пленуму ВГСУ від 21.02.2013 р. № 7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», витрати позивачів та відповідачів, третіх осіб, пов'язані з оплатою ними послуг адвокатів, адвокатських бюро, колегій, фірм, контор та інших адвокатських об'єднань з надання правової допомоги щодо ведення справи в господарському суді, розподіляються між сторонами на загальних підставах, визначених частиною п'ятою статті 49 ГПК.

Відшкодування цих витрат здійснюється господарським судом за наявності документального підтвердження витрат, як-от: угоди про надання послуг щодо ведення справи у суді та/або належно оформленої довіреності, виданої стороною представникові її інтересів у суді, платіжного доручення або іншого документа, який підтверджує сплату відповідних послуг, а також копії свідоцтва адвоката, який представляв інтереси відповідної сторони, або оригіналу ордера адвоката, виданого відповідним адвокатським об'єднанням, з доданням до нього витягу з договору, в якому зазначаються повноваження адвоката як представника або обмеження його прав на вчинення окремих процесуальних дій.

Позивач надав лише довідку від адвоката про отримання гонорару, копію договору про надання юридичних послуг та ордер на надання правової допомоги.

Оскільки позивачем не надано належних документів на підтвердження понесених витрат у господарського суду відсутні підстави для покладення на іншу сторону зазначених сум.

Згідно ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Відповідно до ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

У відповідності до ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення, для господарського суду не є обов'язковими.

Приймаючи до уваги вищевикладене, положення діючого законодавства і умови укладеного сторонами договору, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими та такими що не підлягають задоволенню.

Враховуючи те, що позов не підлягає задоволенню, відповідно до ст. 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору не підлягають покладенню на відповідача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 525, 526, 530, 625, 629, 901 ЦК України, ст. ст. 22, 32, 33, 34, 43, 44, 49,75, 82-85 ГПК України господарський суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Повне рішення складено 07.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_3