ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

08 вересня 2016 р. Справа № 902/568/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Вінницької міської ради (вул. Соборна, 59, м. Вінниця, 21050)

до: Публічного акціонерного товариства «Сабарівський кар'єр» (вул. Карбишева, 55, м. Вінниця, 21000)

про визнання договору оренди землі укладеним

при секретарі судового засідання Вознюк К.В.:

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 37 від 15.01.2016 року;

відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю № 271 від 14.12.2015 року.

СУТЬ СПОРУ:

Вінницька міська рада звернулася до Господарського суду Вінницької області з позовом про визнання договору оренди земельної ділянки від 01.02.2016р. кадастровий номер 051010000:02:095:0024, площею 22,7204 га за адресою: м. Вінниця, вул. Карбишева, 55 укладеним між Вінницькою міською радою та Публічним акціонерним товариством «Сабарівський кар'єр» в редакції, наведеній в позовній заяві.

Позовні вимоги мотивовано тим, що у відповідності до ст. 16 Закону України «Про оренду землі» та на підставі клопотання ПАТ «Сабарівський карєр» Вінницькою міською радою прийнято рішення від 27.02.2014 року № 1642. Згідно п. 15 Додатку 1 якого вирішено передати ПАТ «Сабарівський карєр» в оренду земельну ділянку площею 22,7204 га, кадастровий номер 051010000:02:095:0024, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємства, що повязані з користуванням надрами, за адресою: вул. Карбишева, 55 у м. Вінниці терміном на 10 років, за рахунок земель комунальної власності. Натомість, станом на день подачі позову, договір оренди із Вінницькою міською радою не підписаний. На звернення щодо необхідності підписання договору останній жодним чином не відреагував, та користується земельною ділянкою без належного оформлення відповідного права.

Ухвалою суду 11.07.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/568/16 з призначенням до розгляду на 25.08.2016 року.

25.08.2016 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву № 59 від 25.08.2016 року, в якому останній зазначає, що товариство користується земельною ділянкою на підставі Державного акта на право користування землею і сплачує відповідні платежі до бюджету за користування земельною ділянкою, що виключає підстави для задоволення позову.

При розгляді справи 25.08.2016 року судом оголошено перерву до 30.08.2016 року з метою виконання сторонами вимог суду в частині надання доказів.

Ухвалою суду від 30.08.2016 року розгляд справи відкладено на 08.09.2016 року з метою надання сторонами додаткових доказів.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення учасників процесу, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

11 березня 2013 року ПАТ «Сабарівський карєр» (відповідач) звернувся до Вінницької міської ради (позивач) з листом за № 8 , в якому просив заключити договір оренди земельної ділянки площею 227 204 кв.м. (а.с. 83).

Рішенням 45 сесії 6 скликання Вінницької міської ради № 1642 від 27.02.2014 року вирішено передати ПАТ «Сабарівський карєр» в оренду земельну ділянку площею 22,7204 га, кадастровий номер 051010000:02:095:0024, для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємствами, що повязані з користуванням надрами, за адресою: вул. Карбишева, 55, у м. Вінниці, терміном на 10 років, за рахунок земель комунальної власності. (а.с. 19,20)

16.02.2016 року Вінницька міська рада направила на адресу ПАТ «Сабарівський карєр» лист № 01-00-010-3193 з проектом договору оренди земельної ділянки від 01.02.2016 року і розрахунком розміру орендної плати для підписання. (а.с. 27)

Як свідчать матеріали справи ПАТ «Сабарівський карєр» отримало вказаний лист 18.02.2016 року (а.с. 28).

ПАТ «Сабарівський карєр» листом № 5 від 23.02.2016 року розглянуло пропозицію Вінницької міської ради щодо укладення договору оренди земельної ділянки від 01.02.2016 року та повідомило, що відповідно до умов договору розмір орендної плати на рік складає 3 883 595,14 грн., що перевищує дохід товариства від реалізації продукції. Тому укладення договору оренди на запропонованих радою умовах призведе до банкрутства товариства, та просило переглянути розмір орендної плати на попередніх умовах, на підставі Державного акта на право користування землею (а.с. 65)

Департамент комунальних ресурсів Вінницької міської ради листом № 06-00-010-6985 від 24.03.2016 року повідомило ПАТ «Сабарівський карєр», що відповідно до ст.ст. 288.5, 288.5.1. Податкового кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків нормативної грошової оцінки. В проекту договору оренди земельної ділянки від 01.02.2016 року плата за оренду землі встановлена в розмірі 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, тобто на мінімальному рівні.

Аналізуючи встановлені обставини справи суд приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних даних справи.

Згідно зі ст.13 Конституції України земля є об'єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України.

Відповідно до ст.12 Земельного кодексу України сільські, селищні, міські ради у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить розпорядження землями територіальних громад, в томі числі і надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до Земельного кодексу України. Відповідно до ст.26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до виключної компетенції міських рад віднесено вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.

Згідно зі ст.116 Земельного кодексу України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Частиною 2 статті16 Закону України Про оренду землі визначено, що укладення договору оренди земельної ділянки із земель державної або комунальної власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування - орендодавця, прийнятого у порядку, передбаченому Земельним кодексом України, або за результатами аукціону.

Нормами ст.124 Земельного кодексу України та ст.16 Закону України Про оренду землі визначено, що надання земельної ділянки із земель комунальної власності в оренду шляхом укладання відповідного договору здійснюється на підставі рішення ради, прийнятого за результатом розгляду заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду.

Отже, укладанню договору оренди землі передує розгляд органом місцевого самоврядування заяви (клопотання) особи, яка бажає отримати земельну ділянку в оренду, поданої відповідно до ст.16 Закону України "Про оренду землі", та прийняття рішення за результатом такого розгляду.

Як встановлено судом, рішенням Вінницької міської ради № 1642 від 27.02.2014 року вирішено передати ПАТ «Сабарівський карєр» в оренду земельну ділянку площею 22,7204 га, кадастровий номер 051010000:02:095:0024, за адресою: вул. Карбишева, 55, у м. Вінниці, терміном на 10 років.

При цьому, в силу приписів ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до статті 202 цього Кодексу, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до ст. 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Згідно зі ст. 638 Цивільного кодексу України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 180 Господарського кодексу України, зміст господарського договору становлять умови договору, визначені угодою його сторін, спрямованою на встановлення, зміну або припинення господарських зобов'язань, як погоджені сторонами, так і ті, що приймаються ними як обов'язкові умови договору відповідно до законодавства.

При цьому, за змістом ч. 3 ст. 180 Господарського кодексу України, при укладенні господарського договору сторони зобов'язані у будь-якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону.

Згідно з нормами ст. 93 Земельного кодексу України, які кореспондуються зі ст. 1 Закону України "Про оренду землі" право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності.

За змістом ст. 13 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі це договір, за яким орендодавець зобов'язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов'язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства.

Відповідно до ст. 15 Закону України «Про оренду землі» істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об'єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об'єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права оренди земельної ділянки.

Згідно до ст. 626, 627 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Матеріали справи свідчать, що сторони не досягли згоди щодо однієї з істотних умов договору, а саме розміру орендної плати. Як зазначено вище, ПАТ «Сабарівський карєр» у відповідь на пропозицію Вінницької міської ради щодо укладення договору оренди земельної ділянки від 01.02.2016 року, просив переглянути питання розміру орендної плати, на що отримав негативну відповідь.

Поряд з цим суд зважає на наступне.

У п.п. 2.1, 2.9, 3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 6 від 17.05.2011 "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" зазначено, що підстави набуття прав на землю визначені розділом IV Земельного кодексу України. Суб'єкт господарювання має право на визнання за ним права на оренду земельної ділянки лише за умов дотримання вимог статей 124, 125 Земельного кодексу України і ст.16 Закону України "Про оренду землі". Відповідно до вимог чинного законодавства обов'язковою умовою фактичного використання земельної ділянки є наявність у особи, що її використовує, правовстановлюючих документів на цю земельну ділянку.

Статтею 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

З 01.01.2002 набрав чинності Земельний кодекс України від 25.10.2001, згідно з ст. 92 якого ПАТ «Сабарівський карєр» не є суб'єктом, який може набувати право постійного користування земельною ділянкою.

Пунктом 6 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України від 25.10.2001 визначено, що громадяни та юридичні особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 1 січня 2008 року переоформити у встановленому порядку право власності або право оренди на них.

Проте Конституційний Суд України своїм рішенням від 22.09.2005 у справі №1-17/2005 визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними), положення пункту 6 розділу Х "Перехідні положення" Земельного кодексу України щодо зобов'язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення.

Визнання Конституційним Судом України неконституційними положень п. 6 розділу Х Перехідні положення Земельного кодексу України від 25.10.2001 означає, що особи, які мають у постійному користуванні земельні ділянки, але за цим Кодексом не можуть мати їх на такому праві, не зобов'язані переоформляти право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди, але мають право на таке переоформлення.

Як встановлено судом ПАТ «Сабарівський карєр» користується земельною ділянкою на підставі Державного акту на право користування землею серії Б № 000597 від 15.10.1981 року. (а.с. 68,69). За повідомленням Вінницької ОДПІ № 1916/10/02-28-15-04 від 22.01.2016 року та № 19238/10/02-28-12-04 від 11.04.2016 року ПАТ «Сабарівський карєр» використовує земельну ділянку площею 227204 кв.м. по вул. Карбишева, 55, відповідно до Державного акту на право користування землею серія Б № 00587 від 15.01.1981 року та сплачує земельний податок. (а.с. 29, 64).

Викладені вище обставини свідчать, що ПАТ «Сабарівський карєр» користується земельною ділянкою згідно правовстановлюючого документа Державного акту на право користування земельною ділянкою, який є чинним на момент прийняття рішення.

Наведеним вище спростовуються твердження позивача щодо користування відповідачем земельною ділянкою без належного оформлення відповідного права.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

Зважаючи на наведене вище, в його сукупності та виходячи з принципів законності, розумності і справедливості, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову, а тому в позові з підстав у ньому викладених слід відмовити.

У відповідності до ст.49 ГПК України, у зв'язку з відмовою в задоволенні позову, судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст. 33, 34, 36, 43, 44, 49, 82-84, 115 Господарського процесуального кодексу України суд, -

ВИРІШИВ :

В задоволенні позову відмовити.

Повне рішення складено 12 вересня 2016 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи