ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2016 р. Справа № 922/1411/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Плахов О.В.,

суддя Здоровко Л.М., суддя Лакіза В.В.,

при секретарі Міракові Г.А.,

за участю представників:

прокурор Комісар О.О. (посвідчення від 06.05.2016р. №043187)

позивача ОСОБА_1 (довіреність від 07.10.2015р. №27)

3-ї особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - ОСОБА_2 (довіреність від 21.07.2016р. № 59-01-532).

відповідача ОСОБА_3 (договір про надання правової допомоги від 16.05.2016р.),

розглянувши у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу апеляційну скаргу Заступника прокурора Харківської області (вх. №1834 Х/2) на рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № 922/1411/16

за позовом В.о. керівника Дергачівської місцевої прокуратури, м. Дергачі в інтересах держави в особі Регіонального відділення фонду державного майна України Харківській області, м.Харків,

за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача ОСОБА_4 державна зооветеринарна академія, смт. Мала Данилівка,

до відповідача суб'єкта підприємницької діяльності-фізичної особи ОСОБА_5, смт. Мала Данилівка,

про визнання недійсним договору та повернення майна

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № 922/1411/16 (суддя Байбак О.І.) у задоволенні позову відмовлено.

Рішення місцевого господарського суду мотивоване тим, що передача в оренду частини гуртожитку за спірним договором оренди жодним чином не заважає третій особі забезпечувати гуртожитками осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі, а також гуртожиток не відноситься до структурних підрозділів вищого навчального закладу, технологічно не може бути пов'язаний з навчальним та науковим процесом такого закладу.

Заступник прокурора Харківської області з рішенням суду першої інстанції не погодився та звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № 922/1411/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора.

В обґрунтування апеляційної скарги заявник посилається на те, що судом не взято до уваги ч. 5 ст. 63 Закону України «Про освіту», відповідно до якого об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, не можуть використовуватись не за призначенням, на думку апелянта, нежитлове приміщення гуртожитку (предмет оренди) є обєктом освіти.

Від Регіонального відділення фонду державного майна України Харківській області надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 7457 від 27.07.2016р.), в якому просить задовольнити апеляційну скаргу та скасувати рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № 922/1411/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги прокурора.

Від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу (вх. 8418 від 29.08.2016р.), в якому просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін.

Третя особа на виконання ухвали суду від 01.08.2016р. надала додаткові пояснення по справі (вх. 8622 від 02.09.2016р.).

У судовому засіданні 05.09.2016р. оголошено перерву до 07.09.2016р.

Від третьої особи надійшли довідки (вх. 8787, 8788 від 07.09.2016р.) про кількість іногородніх студентів, а також про те, що зооветеринарна академія не отримувала кошти на капітальний та поточний ремонти будівель та споруд з державного бюджету України.

У судовому засіданні 07.09.2016р. оголошено перерву до 08.09.2016р.

Від третьої особи надійшла довідка (вх. 8847 від 08.09.2016р.) про кількість іногородніх студентів, які фактично навчаються та мешкають у гуртожитку.

У судовому засіданні 08.09.2016р. прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник Регіонального відділення фонду державного майна України Харківській області підтримав апеляційну скаргу прокурора з підстав, зазначених у відзиві та просив її задовольнити, рішення місцевого господарського суду скасувати.

Представник третьої особи заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги з підстав, зазначених у відзиві на апеляційну скаргу, та просив рішення місцевого господарського суду залишити без змін.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників процесу, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду встановила наступне.

30.11.2004р. між Регіональним відділенням Фонду державного майна України по Харківській області (орендодавець) та СПД ФО ОСОБА_5 (орендар) укладено договір оренди №1300-Н (а.с. 12-14).

Відповідно до п. 1.1. даного договору орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування окреме індивідуально визначене майно - нежитлові приміщення на першому поверсі гуртожитку №2 загальною площею 95,26 кв. м., що розташовані за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Мала Данилівка, що знаходяться на балансі ОСОБА_4 державної ветеринарної академії. Вартість майна визначена згідно з експертною оцінкою станом на 20.07.2004р. і становить 19000 грн. Майно передається в оренду з метою розміщення тренажерного залу для студентів та співробітників академії.

Згідно з п. 2.3 договору власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди.

Відповідно до п. 10.1 договір укладено строком на 11 місяців, що діє з 30.11.2004р. до 30.10.2005р. включно.

Як вбачається з матеріалів справи, предмет вказаного договору, а саме нежитлові приміщення на першому поверсі гуртожитку №2 загальною площею 95,26 кв. м., передане відповідачу згідно з актом приймання-передачі від 30.11.2004р. (а.с. 15).

В подальшому, сторонами до спірного договору укладено низку додаткових угод, а саме:

1) Додаткову угоду №2 від 01.03.2005р. якою внесені зміни до розділу 1 предмет договору, а саме, викладено у новій редакції наступне: Майно передається в оренду з метою розміщення тренажерного залу - 79,0 кв.м., розміщення перукарні 16,26 кв. м., а також внесені зміни щодо орендної плати.

2) Додаткову угоду №3 від 17.04.2007р., якою внесено зміни щодо орендної плати, а також прав орендаря.

3) Додаткову угоду № 4 від 15.01.2008р. якою договір продовжено строком на 11 міс., тобто з 28.08.2007 р. до 27.07.2008 р.

4) Додаткову угоду № 5 від 05.08.2008р., якою внесені зміни до п. 1.1. розділу 1 предмет договору якою змінено загальну площу обєкта оренди на 16,26 кв. м., внесено зміни до розділу 3 орендна плата, та договір продовжено на 2 роки, тобто з 27.07.2008 р. до 26.07.2010 р. При цьому, відповідно до акту приймання-передачі орендованого майна 01.05.2008 р. частина предмету оренди, а саме окреме індивідуально визначене майно - нежитлове приміщення на першому поверсі гуртожитку №2 загальною площею 79,0 кв.м., що розташовано за адресою: Харківська область, Дергачівський район, смт. Мала Данилівка, що перебуває на балансі ОСОБА_4 державної ветеринарної академії передано відповідачем зазначеній академії.

5) Додаткову угоду № 6 від 29.04.2010р., якою внесено зміни до розділу 1 предмет договору, та викладено його у новій редакції - розміщення субєкта господарювання, що здійснює побутове обслуговування населення (перукарня), а також внесено зміни щодо орендної плати.

6) Додаткову угодою № 7 від 06.07.2010р., якою продовжено договір строком на 2 роки, тобто з 26.07.2010 р. по 26.07.2012р.

7) Додаткову угоду № 8 від 22.04.2013 р., згідно з якою п.1.1. розділу 1 предмет договору викладено в новій редакції з 13.09.2012 р., а саме, встановлено, що вартість майна визначена згідно з незалежною оцінкою станом на 13.09.2012 р. становить 38300 грн., а також внесені зміни щодо орендної плати.

8) Додаткову угоду № 9 від 22.04.2013р., якою продовжено строк дії договору на 2 роки, тобто з 26.07.2012 р. до 26.07.2014 р.

9) Додаткову угоду №10 від 27.10.2014р., якою договір продовжено строком на 2 роки, тобто до 26.07.2016 р.

Прокуратура вважає, що вказаний договір оренди №1300-Н від 30.11.2004 р. та додаткові угоди № № 1-10 до цього договору підлягають визнанню недійсними, оскільки вони укладені з порушенням вимог Законів України Про освіту та Про оренду державного та комунального майна, так як сторонами в цьому договорі, всупереч вищевказаним положенням Закону, змінено цільове призначення частин приміщення навчального закладу, які є обєктом оренди, у зв'язку з цим звернулась до господарського суду першої інстанції з відповідним позовом.

21.06.2016р. господарським судом Харківської області прийнято рішення, яким в задоволені позову відмовлено, з підстав, зазначених вище.

Розглянувши матеріали справи, викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши наявні у справі матеріали на предмет їх оцінки судом першої інстанції, проаналізувавши правильність застосування господарським судом норм матеріального та процесуального права, колегія суддів приходить до висновку про відмову у задоволенні апеляційної скарги виходячи з наступного.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

Приписами статті 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору.

Згідно з ст. 3 Цивільного кодексу України загальними засадами цивільного законодавства, в тому числі, є: свобода договору; справедливість, добросовісність та розумність.

Стаття 627 Цивільного кодексу України встановлює, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Особи, визначені ст. 1 ГПК України, мають право на звернення до суду за захистом порушених майнових прав, які відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України та ч. 2 ст. 20 ГК України здійснюється шляхом розгляду справ, зокрема, за позовами про визнання правочину недійсним.

Відповідно до частини 1 статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання, в момент вчинення правочину, стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу.

Вирішуючи по суті переданий на розгляд господарського суду спір про визнання недійсним договору, суд повинен з'ясувати, зокрема, підстави для визнання недійсним договору, оскільки недійсність правочину може наступати лише з певним порушенням закону.

Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: 1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; 5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; 6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Приписами п. 2.1 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що вирішуючи спори про визнання правочинів (господарських договорів) недійсними, господарський суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання таких правочинів (господарських договорів) недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та, в разі задоволення позовних вимог, зазначати в судовому рішенні, в чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.

З матеріалів справи вбачається, що підставою для подання позову прокурор визначив необхідність захисту економічних інтересів держави, внаслідок порушень, допущених під час передачі в оренду державного майна, приміщення навчального закладу, субєкту господарювання для здійснення підприємницької діяльності, жодним чином не повязаної з навчальним процесом, спрямоване на дотримання встановленого Конституцією України принципу верховенства права, задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні питання про передачу в оренду державної власності.

Згідно з ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди), наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Аналогічні за змістом правові норми містяться у статті 283 ГК України, ст.2 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Статтею 761 Цивільного кодексу України встановлено, що право передання майна у найм має власник речі або особа, якій належать майнові права. Наймодавцем також може бути особа, уповноважена на укладання договору найму.

Приписами частин 1 статті 638 Цивільного кодексу України та частини 2 статті 180 Господарського кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Згідно з ст. 284 ГК України та ст. 10 Закону Про оренду державного та комунального майна, істотними умовами договору оренди є: об'єкт оренди (склад і вартість майна з урахуванням її індексації); термін (строк), на який укладається договір оренди; орендна плата з урахуванням її індексації; порядок використання амортизаційних відрахувань; відновлення орендованого майна та умови його повернення; виконання зобов'язань; забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо; порядок здійснення орендодавцем контролю за станом об'єкта оренди; відповідальність сторін; страхування орендарем взятого ним в оренду майна; обов'язки сторін щодо забезпечення пожежної безпеки орендованого майна. За згодою сторін у договорі оренди можуть бути передбачені й інші умови.

Пунктом 2.6. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 19.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна" визначено, що відповідно до статті 638 ЦК України договір вважається укладеним, коли між сторонами досягнуто згоди, з усіх істотних умов. Вичерпного переліку умов, істотних для договорів оренди (найму), ЦК України і ГК України не містять. Однак за змістом статей 759 - 762 ЦК України слід дійти висновку, що істотними для даного виду договорів, є умови про предмет договору, плата за користування майном та строк такого користування. Що ж до договорів оренди державного та комунального майна, то стаття 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" визначає умови, які є істотними для даних договорів, причому відповідно до статті 12 цього Закону договір оренди вважається укладеним з момент досягнення домовленості з усіх істотних умов і підписання сторонами тексту договору.

Колегія суддів, розглянувши умови спірного договору, дійшла висновку про те, що під час укладення договору оренди майна № 1300-Н сторони узгодили всі істотні умови договору, а також порядок приймання орендованого майна.

Як вже зазначалось, 30.11.2004р. майно, яке є предметом договору, було передано відповідачу в користування, про що складено акт приймання передачі орендованого майна.

Відповідно до п.2.4. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 р. № 12 "Про деякі питання практики застосування законодавства про оренду (найм) майна", вирішуючи спори, пов'язані з укладенням договору оренди державного майна, господарські суди повинні з'ясовувати, чи додержано визначений статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" порядок укладення відповідного договору, в тому числі щодо погодження з органом, уповноваженим управляти майном.

За змістом абзацу першого частини другої ст. 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", орендодавець зобов'язаний надіслати заяву потенційного орендаря разом із доданими матеріалами органу, уповноваженому управляти державним майном.

Пунктом 1. ч.1. ст. 287 ГК України, передбачено, що орендодавцем нерухомого майна, що є державною власністю є: Фонд державного майна України, його регіональні відділення.

Як вбачається з довідки ОСОБА_4 державної зооветеринарної академії від 28.09.2004р. № 59-01-46з, яка була адресована Регіональному відділенню Фонду державного майна України по Харківській області, балансоутримувач (ОСОБА_4 державна зооветеринарна академія) не заперечує проти передачі в оренду нежитлових приміщень кафе та частину вестибюлю, які розташовані в гуртожитку №2, за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с. Мала Данилівка (т. 1, а.с. 48).

Листом від 11.11.2004р. №37-79-15/14449 Міністерство аграрної політики України розглянуло та погодило проект договору на передачу в оренду частини нежитлових приміщень загальною площею 95,26 кв.м., які розташовані на першому поверсі гуртожитку №2 за адресою: Харківська область, Дергачівський район, с. Мала Данилівка і перебувають на балансі ОСОБА_4 державної зооветеринарної академії з метою розміщення тренажерного залу для студентів та співробітників академії (т. 1, а.с. 47).

Предметом оренди за вказаним договором є нежитлові приміщення, що відповідає обєктам оренди, визначеним ч. 1 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна".

Приписами частини 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" встановлено, що не можуть бути об'єктами оренди, зокрема, об'єкти державної власності, що мають загальнодержавне значення і не підлягають приватизації відповідно до частини другої статті 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (крім пам'яток культурної спадщини, нерухомих об'єктів, які знаходяться на території історико-культурних заповідників).

Пунктом "б" ч. 2 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного майна" (в редакції станом на момент укладення спірного договору) встановлено, що приватизації не підлягають об'єкти, що мають загальнодержавне значення, а також казенні підприємства, обєкти, діяльність яких забезпечує соціальний розвиток, збереження та підвищення культурного, наукового потенціалу, духовних цінностей, до яких, зокрема, відноситься обєкти освіти, фізичної культури, спорту і науки, що фінансуються з державного бюджету.

Згідно з абзацом 20 частини 2 статті 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", окреме індивідуально визначене майно із складу цілісного майнового комплексу підприємства, його структурного підрозділу, забороненого до оренди, може бути об'єктом оренди (без права приватизації та суборенди), якщо воно не заборонене до оренди законами України, не задіяне у процесі основного виробництва та за висновком органу, уповноваженого управляти цим майном, його оренда не порушить цілісності майнового комплексу.

До об'єктів освіти, зокрема, відносяться вищі навчальні заклади.

Відповідно до ч. 1 ст. 63 Закону України "Про освіту" (у редакції станом на момент укладення спірного договору) матеріально-технічна база навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти включає будівлі, споруди, землю, комунікації, обладнання, транспортні засоби, службове житло та інші цінності. Майно навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти належить їм на правах, визначених чинним законодавством.

Об'єкти освіти і науки, що фінансуються з бюджету, а також підрозділи, технологічно пов'язані з навчальним та науковим процесом, не підлягають приватизації, перепрофілюванню або використанню не за призначенням (ч. 5 ст. 63 України "Про освіту").

Відповідно до ч. 1 ст. 61 Закону України "Про освіту", фінансування державних навчальних закладів та установ, організацій, підприємств системи освіти здійснюється за рахунок коштів відповідних бюджетів, коштів галузей народного господарства, державних підприємств і організацій, а також додаткових джерел фінансування.

Частиною 4 ст. 61 Закону України "Про освіту" унормовано, що додатковими джерелами фінансування є: кошти, одержані за навчання, підготовку, підвищення кваліфікації та перепідготовку кадрів відповідно до укладених договорів; плата за надання додаткових освітніх послуг; кошти, одержані за науково-дослідні роботи (послуги) та інші роботи, виконані навчальним закладом, на замовлення підприємств, установ, організацій та громадян; доходи від реалізації продукції навчально-виробничих майстерень, підприємств, цехів і господарств, від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання: дотації з місцевих бюджетів; дивіденди від цінних паперів; валютні надходження; добровільні грошові внески, матеріальні цінності, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян; інші кошти.

З аналізу зазначених правових норм вбачається, що в якості додаткових джерел фінансування навчальних закладів, приписами Закону України "Про освіту" передбачена можливість залучати у тому числі доходи від надання в оренду приміщень, споруд, обладнання.

Частиною 2 п. 8 постанови Кабінету Міністрів України від 27.08.2010 за N 796 "Про ствердження переліку платних послуг, які можуть надаватися навчальними закладами, іншими установами та закладами системи освіти, що належать до державної і комунальної форми власності" передбачена можливість надання в оренду будівель, споруд, окремих тимчасово вільних приміщень і площ, іншого рухомого та нерухомого майна або обладнання, що тимчасово не використовується у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності, у разі, коли це не погіршує соціально-побутових умов осіб, які навчаються або працюють у навчальному закладі.

З матеріалів справи вбачається, що на час передачі спірних приміщень та на час дії договору в оренду вони були вільні, в учбовому процесі не використовувались.

Ані апелянтом, ані позивачем не надано належних та допустимих доказів того, що частина гуртожитку, яка орендується відповідачем згідно з умовами спірного договору оренди, використовувалася або може використовуватися у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності третьої особи, як закладу освіти.

Крім того, на вищезазначеному факті наголошувала третя особа під час розгляду даної справи, а саме на тому, що орендована частина гуртожитку ніколи не використовувалася та не може використовуватися у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності третьої особи, як закладу освіти, неодноразово

При цьому, третя особа звертає увагу що п. 3.3. договору орендна плата перераховується орендарем щомісячно безпосередньо до державного бюджету на рахунки, визначені фінансовим органом - у розмірі 50%, на рахунок визначений балансоутримувачем у розмірі 50%. А також, зазначає, на відсутності належного фінансування з державного бюджету України ОСОБА_4 державної зооветеринарної академії, що підтверджується довідкою від 06.09.2016р. №54-01-461, тоді як отримання від відповідача орендної плати за спірним договором оренди дозволяє спрямовувати відповідні кошти на соціально-побутові та освітні потреби академії.

Крім того, як вбачається з довідок ОСОБА_4 зооветеринарної академії від 06.09.2016р. №54-01-462, від 08.09.2016р. №54-01-467 зазначений заклад забезпечує всіх бажаючих іногородніх (в т.ч. іноземних) студентів помешканням.

У зв'язку з цим, навчальний заклад не має необхідності у використанні приміщення, наданого в оренду у навчальній та виховній діяльності, оскільки, як вбачається із динаміки кількості студентів, які навчаються в навчальному закладі, відсутня необхідність у додатковій площі для зазначених цілей.

Матеріалами справи підтверджується, що вказане приміщення ніколи не було призначене для використання в учбовому процесі.

Крім того, відповідно до наданих господарському суду першої інстанції відповідачем пояснень, станом на день розгляду справи заборгованість відповідача по договору оренди від 30.11.2004р. № 1300-Н відсутня.

А також, колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що спірний договір оренди діє вже майже 12 років, та за змістом додаткової угоди №10 від 27.10.2014 р. закінчив свою дію 26.07.2016 р. Протягом терміну його дії жодної з його сторін або третьою особою не заявлялося будь-яких претензій з приводу його виконання, матеріали справи містять докази погодження Міністерством Аграрної політики України, як органом, уповноваженим управляти майном, що є предметом оренди, в порядку, визначеному статтею 9 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" укладання та пролонгації спірного договору оренди, а саме, листи від 11.11.2004 р. та від 19.02.2008 р. (а. с. 32-33); докази неодноразового погодження відповідних питань безпосередньо позивачем при укладанні цього договору та додатків до нього, та відсутності з боку останнього будь-яких заперечень щодо виконання зазначеного договору до моменту звернення прокурора до суду з позовом по даній справі; докази належного виконання відповідачем умов договору щодо утримання майна в належному стані та повної оплати орендних платежів та користь як позивача так і третьої особи (а.с. 76-110); докази відсутності будь-яких заперечень з боку третьої особи щодо виконання зазначених договорів та заперечень щодо визнання такого договору недійсним; докази того, що передане в оренду майно не використовується третьою особою в навчальному та науковому процесі.

Таким чином, визнання його недійсним у судовому порядку за позовом прокурора створить ситуацію за якої позивач та третя особа будуть фактично позбавлені можливості отримувати орендні платежі від передачі майна в оренду, та зумовлять необхідність у третьої особи здійснювати утримання цього майна за власні грошові кошти за обставин недостатнього фінансування третьої особи з державного бюджету України.

В матеріалах справи відсутні докази невиконання або неналежного виконання орендарем спірного договору, що свідчить про своєчасне надходження до Державного бюджету України сум орендної плати за користування СПД ФО ОСОБА_5 нерухомим майном, та спрямування відповідних коштів на забезпечення існуючих потреб ОСОБА_4 зооветеринарної академії.

За таких обставин, господарський суд першої інстанції дійшов правомірного та обґрунтованого висновку про те, що матеріали справи не містять жодних доказів на підтвердження доводів прокурора щодо наявності підстав для визнання недійсним договору оренди від 30.11.2004р. № 1300-Н, як то: майно, яке є предметом договору, використовується у навчальному процесі (у навчально-виховній, навчально-виробничій, науковій діяльності); спірне майно використовується не за призначенням.

Таким чином, враховуючи приписи ч. 2 ст. 4 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", ст. 61 Закону України "Про освіту", відповідно до яких відсутня заборона надавати індивідуально визначене майно навчального закладу в оренду, зважаючи на відсутність можливості використання спірного приміщення в учбових цілях та/або відсутності порушення укладенням спірного договору учбового процесу, факт якого не спростовано позивачем у справі, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що договір оренди від 30.11.2004р. відповідає положенням Закону України "Про оренду державного та комунального майна, Закону України "Про освіту".

Оскільки місцевий господарський суд дійшов обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позовної вимоги про визнання договору оренди від 30.11.2004р. № 1300-Н недійсним, в задоволенні позовної вимоги прокурора про припинення зобов'язання за договором оренди від 30.11.2004р. № 1300-Н на майбутнє, а також зобов'язання СПД ФО ОСОБА_5 звільнити орендовані приміщення та повернення їх Регіональному відділенню Фонду державного майна по Харківській області також правомірно відмовлено.

Колегія суддів зазначає, що прокурором не надано належних та допустимих доказів в розумінні статті 33 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження використання відповідачем орендованого майна всупереч вимог Закону України Про оренду державного та комунального майна.

За таких обставин, місцевий господарський суд дійшов вірного та обґрунтованого висновку про те, що прокурором не доведено наявності використання майна, яке є предметом оспорюваного договору, всупереч чинного законодавства України.

А отже, при зверненні до суду прокурором не доведено наявності порушення охоронюваного законом інтересу держави.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, оскільки є необґрунтованими та такими, що спростовуються матеріалами справи та зібраними по справі доказами, у звязку з чим апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Керуючись ст.ст. 99, 101, п. 1 ч. 1 ст. 103, ст. ст. 104, 105, 106 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Харківського апеляційного господарського суду

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу заступника прокурора Харківської області залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 21.06.2016р. у справі № 922/1411/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 12.09.2016р.

Головуючий суддя О.В. Плахов

Суддя Л.М. Здоровко

Суддя В.В. Лакіза