ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2016р. Справа№ 914/2124/16

За позовом: Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства, м. Самбір,

до відповідача: Львівського обласного обєднання організацій роботодавців, м. Львів,

про: стягнення 27 139,53 грн,

Суддя М. Синчук

при секретарі О. Гринчишин

За участю представників:

позивача: ОСОБА_1 довіреність від 21.04.2016 р.,

відповідача: не зявився.

Представнику позивача розяснено права та обовязки передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді не подавалось. Клопотань про технічну фіксацію судового процесу не поступало.

На розгляд господарського суду Львівської області подано позов Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства до Львівського обласного обєднання організацій роботодавців про стягнення 27 139,53 грн.

Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що відповідач, уклавши ОСОБА_2 угоду між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 р.р., завдав позивачу шкоди в розмірі 27 139,53 грн., що стало підставою для звернення позивача до суду з позовною заявою.

Ухвалою суду від 16.08.2016 р. провадження у справі порушено, позовну заяву прийнято до розгляду, розгляд справи призначено на 29.08.2016 р. Рух справи відображено у попередніх ухвалах суду.

В судове засідання 12.09.2016 р. представник позивача зявився, вимог ухвали суду від 16.08.2016 р. не виконав без поважних причин, а саме не надав суду докази непоширення дії ОСОБА_2 угоди між Львівською обласною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 на позивача та обґрунтування, з посиланням на докази та нормативні акти, яке цивільне право позивача порушено відповідачем укладенням зазначеної ОСОБА_2 угоди.

В судове засідання 12.09.2016 р. представник відповідача не зявився, незважаючи на те, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи судом, про причини неявки уповноваженого представника в судове засідання не повідомив, вимог ухвали суду від 16.08.2016р. не виконав.

Стаття 22 Господарського процесуального кодексу України передбачає, що прийняття участі у судовому засіданні є правом сторони. При цьому, норми вказаної статті зобов'язують сторони добросовісно користуватись належними їм процесуальними правами.

Згідно із пунктом 3.9.2 постанови № 18 від 26.12.2011р. пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Одночасно, застосовуючи положення Господарського процесуального кодексу України та Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" при розгляді справи господарський суд зазначає, що частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку, який кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення від 07.07.1989 Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Надані позивачем матеріали свідчать про те, що неявка відповідача не перешкоджає вирішенню спору, отже справу розглянуто відповідно до ст. 75 ГПК України за наявними в ній матеріалами.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Вислухавши представника позивача, проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступне.

30 жовтня 2012 року між Львівською обласною державною адміністрацією, об'єднаннями роботодавців та профспілковими об'єднаннями Львівської області укладена територіальна угода на 2012 - 2014 роки. Даною угодою визначені умови оплати праці працівників Самбірського ВУВКГ і працівників підприємств житлово-комунального господарства області та встановлені відповідні коефіцієнти співвідношень мінімальної тарифної ставки. Змін до колективного договору в 2010 - 2012 роках не вносилось.

Відповідно до п. 5.17. ОСОБА_2 угоди роботодавці та їх обєднання забезпечують своєчасну виплату заробітної плати, погашення заборгованості з неї, відповідно до графіків і зобовязань в колективних договорах погашення боргів, запроваджують мінімальні державні гарантії з додержанням міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень в оплаті праці, визначених Генеральною та галузевими угодами. Забезпечують запровадження у бюджетній сфері Єдиної тарифної сітки.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №452/1939/14-ц розглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Самбірського виробничого управління водопровідно - каналізаційного господарства про стягнення невиплаченої заробітної плати, за результатами розгляду якої позов задоволено частково. Стягнуто із Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь позивача невиплачену заробітну плату у розмірі 44 977 (сорок чотири тисячі дев'ятсот сімдесят сім) грн. 87 коп. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Стягнуто із Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства в дохід держави судовий збір 449 грн. 77 коп.

В рішенні Самбірським міськрайонним судом Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №452/1939/14-ц встановлено наступне.

Загальна заборгованість з недоплаченої позивачу заробітної плати за умовами ОСОБА_2 угоди - 27 139,53 грн. (двадцять сім тисяч сто тридцять дев'ять гривень 53 коп.).

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №452/1939/14-ц не оскаржувалось та вступило в законну силу.

Ухвалою суду від 16.08.2016 р. про порушення провадження у справі позивача зобовязано надати суду докази непоширення дії ОСОБА_2 угоди між Львівською обласною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 на позивача та обґрунтування, з посиланням на докази та нормативні акти, яке цивільне право позивача порушено відповідачем укладенням зазначеної ОСОБА_2 угоди.

Позивачем вимог ухвали суду від 16.08.2016 р. не виконано.

При винесенні рішення суд виходив з такого.

Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права.

Відповідно до ст. 19 Конституції України правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством.

Згідно з ч. 1 ст. 13, ч. 1, 2 ст. 14 Цивільного кодексу України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства.

Цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї.

Вирішуючи спір, суд враховує наступне. Відповідно до ст. 4-1 ГПК України господарські суди вирішують спори у порядку позовного провадження.

Позов це вимога позивача про захист порушеного або оспорюваного субєктивного права чи охоронюваного законом інтересу, яка здійснюється у визначеній законом процесуальній формі. Згідно з господарським процесуальним законодавством предмет позову це матеріально правова вимога позивача до відповідача, відносно якої суд повинен винести рішення. Матеріальноправова вимога позивача повинна опиратися на певні обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, а саме на підставу позову.

Ухвалою суду від 16.08.2016 р. про порушення провадження у справі позивача зобовязано надати суду докази непоширення дії ОСОБА_2 угоди між Львівською обласною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 на позивача та обґрунтування, з посиланням на докази та нормативні акти, яке цивільне право позивача порушено відповідачем укладенням зазначеної ОСОБА_2 угоди.

Позивачем вимог ухвали суду від 16.08.2016 р. не виконано та не надано суду доказів порушення прав позивача шляхом укладення ОСОБА_2 угоди відповідачем.

Відшкодування збитків у сфері господарювання передбачено ст. ст. 224, 225 Господарського кодексу України та ст. 22 ЦК України.

Згідно з пунктом 2 частини 2 статті 22 Цивільного кодексу України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Згідно п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України, відшкодування збитків є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів.

Статтею 611 Цивільного кодексу України передбачено, що в разі порушення зобовязання настають правові наслідки, зокрема, у вигляді відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є:

1) втрати, яких особа зазнала у звязку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусила зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки);

2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода).

Із змісту цих норм, а також ст. 610, 611 ЦК України слідує, що відшкодування збитків є одним із правових наслідків порушення зобовязання, мірою відповідальності. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Умови відшкодування збитків передбачені статтею 226 ГК України, із якої також слідує, що головною умовою відшкодування збитків є господарське правопорушення, яке вчинив учасник господарських відносин.

На кредитора покладений обовязок доведення факту невиконання або неналежного виконання зобовязання, прямого причинного звязку між порушенням зобовязанням і завданими збитками і їх розмір, на боржника - відсутність вини (ст. 614, 623 ЦК України).

Згідно з приписами ст. 216 Господарського кодексу України учасники господарських відносин несуть господарсько-правову відповідальність за правопорушення у сфері господарювання шляхом застосування до правопорушників господарських санкцій на підставі і в порядку, передбаченому цим Кодексом, іншими законами та договором.

Господарськими санкціями, виходячи зі змісту ст. 217 Господарського кодексу України, визнаються заходи впливу на правопорушника у сфері господарювання, в результаті застосування яких для нього настають несприятливі економічні та/або правові наслідки. У сфері господарювання застосовуються такі види господарських санкцій, як відшкодування збитків, штрафні санкції, оперативно господарські та адміністративно - господарські санкції.

У ст.ст. 224, 225 Господарського кодексу України, на які посилається позивач в якості підстави для стягнення з відповідача збитків, закріплено, що учасник господарських відносин, який порушив господарське зобовязання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки субєкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною. До складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, крім іншого, включаються також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки).

Аналізуючи вищевикладене, суд зазначає, що відшкодування збитків (в контексті нормативного обґрунтування заявлених вимог) є видом відповідальності за правопорушення при здійсненні господарської діяльності. Підставою господарсько-правової відповідальності учасника господарських відносин є вчинене ним правопорушення у сфері господарювання. Як і будь-яка інша юридична відповідальність, господарсько-правова відповідальність ґрунтується на певних правових підставах. Це нормативні підстави, тобто сукупність норм права про відповідальність субєктів господарських відносин. По-друге, це правосубєктність правопорушника, тобто сторонами правовідносин щодо застосування відповідальності у спорі, що розглядається у рамках господарського процесу, можуть бути підприємства, установи, організації тощо.

Третя підстава це протиправні дії або бездіяльність особи (осіб), що порушують права і законні інтереси потерпілої особи. Зазначена підстава складається з чотирьох елементів, які називаються умовами господарсько - правової відповідальності. До них відносяться:

-наявність факту порушення, тобто порушення норми закону, внаслідок чого завдаються збитки або інша майнова шкода правам та інтересам потерпілого (позивача у справі);

-протиправність поведінки правопорушника;

-причинний звязок між протиправною поведінкою порушника і завданими потерпілому збитками;

-вина правопорушника.

Виходячи з норм цивільного законодавства, позивач має довести наявність збитків, їх розмір, протиправність поведінки правопорушника та причинний зв'язок між протиправними діями відповідача та завданими позивачу збитками. Сукупність (склад) чотирьох названих умов утворює юридично-фактичні підстави господарсько-правової відповідальності. Для застосування майнової відповідальності у вигляді відшкодування збитків потрібна наявність усіх чотирьох умов.

За загальним правилом, з урахуванням статті 33 Господарського процесуального кодексу України, відповідно до ст. 623 Цивільного кодексу України позивач повинен довести наявність збитків (їх розмір), порушення зобов'язання заподіювачем та причинний звязок між ними.

Позивач в позовній заяві зазначає, що збитки позивач отримав внаслідок укладення відповідачем ОСОБА_2 угоди між Львівською обласною державною адміністрацією, обєднаннями роботодавців та профспілковими обєднаннями Львівської області на 2012-2014 р.р., що завдало позивачу шкоди в розмірі 27 139,53 грн. та стало підставою для звернення з позовом до суду.

Рішенням Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №452/1939/14-ц розглянуто цивільну справу за позовом ОСОБА_3 до Самбірського виробничого управління водопровідно -каналізаційного господарства про стягнення невиплаченої заробітної плати, за результатами розгляду якої позов задоволено частково. Стягнуто із Самбірського виробничого управління водопровідно-каналізаційного господарства на користь позивача невиплачену заробітну плату у розмірі 44 977 ( сорок чотири тисячі дев'ятсот сімдесят сім) грн. 87 коп.

Рішення Самбірського міськрайонного суду Львівської області від 06.05.2015 р. у справі №452/1939/14-ц не оскаржувалось та вступило в законну силу.

Пунктом 3 ст. 61 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Позивачем не доведено наявності складу цивільного правопорушення в діях відповідача, матеріали справи не містять таких доказів.

Враховуючи вищевикладене, господарський суд вважає, що твердження позивача про отримання збитків в сумі 27 139,53 грн які позивач поніс або мусить понести для відновлення свого порушеного права є необґрунтованими.

Відповідно до вимог ст.ст. 22, 33 ГПК України сторони зобов'язані вживати заходів до всебічного, повного та об'єктивного дослідження всіх обставин справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ст. 34 ГПК України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування, ст. 34 ГПК України.

Відповідно до статті 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Таким чином, вимоги позивача про стягнення з відповідача 27 139,53 грн шкоди є не недоведеними та не підлягають до задоволення.

Відповідно до пункту 1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 23.03.2012 № 6 "Про судове рішення" рішення з господарського спору повинно прийматись у цілковитій відповідності з нормами матеріального і процесуального права та фактичними обставинами справи, з достовірністю встановленими господарським судом, тобто з'ясованими шляхом дослідження та оцінки судом належних і допустимих доказів у конкретній справі.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу при відмові в позові судовий збір покладається на позивача.

Враховуючи наведене, керуючись ст. ст. 33, 34, 43, 49, 82, 83, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

1. В задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

2. Судові витрати залишити за позивачем.

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 85 Господарського процесуального кодексу України, може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст. ст. 91- 93 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст рішення складено 15.09.2016 р.

Суддя Синчук М.М.