ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2016 р. Справа № 907/216/16

Львівський апеляційний господарський суд, в складі колегії:

головуючого-судді: Якімець Г.Г.,

суддів: Бойко С.М., Бонк Т.Б.,

при секретарі судового засідання Федорів Н.В.,

за участю представників:

від позивача (скаржника) ОСОБА_1-О. І.

від відповідача ОСОБА_2

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укртрансгаз», вих.№9346/6 від 01.07.2016 року

на рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.06.2016 року (суддя Васьковський О.В.)

у справі №907/216/16

за позовом ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укртрансгаз», м. Київ

до відповідача ОСОБА_3 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз», м. Ужгород

про стягнення заборгованості в розмірі 2132737,57 грн.

в с т а н о в и в :

У квітні 2016 року Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» звернулось до Господарського суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_3 акціонерного товариства по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» про стягнення заборгованості в розмірі 2132737,57 грн., з яких: 1403115,87 грн. основний борг за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н14 від 27 вересня 2011 року, 35106,75 грн. 3% річних, 105348,25 грн. інфляційні втрати, 450739,89 грн. пеня та 138426,81 грн. штраф в розмірі 7%.

Рішенням Господарського суду Закарпатської області від 21.06.2016 року по справі №907/216/16 у задоволенні позову відмовлено. Поряд з тим, припинено провадження у справі в частині позовних вимог щодо стягнення з відповідача 1403115,87 грн. основного боргу. В решті позовних вимог щодо стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних, пені та штрафу суд відмовив.

Рішення суду мотивоване відсутністю предмету спору в частині стягнення основного боргу, у звязку з підписанням сторонами в процесі розгляду справи спільного протокольного рішення №1671/у від 13.06.2016 року. Відмовляючи у задоволенні решти позовних вимог, суд виходив з того, що на підставі підписаного спільного протокольного рішення між сторонами виникли нові правовідносини, нове зобовязання, яке в силу умов, визначених сторонами у такому протокольному рішенні не вважається простроченим. Поряд з тим, суд взяв до уваги те, що відповідачем вжито усіх залежних від нього заходів щодо належного виконання грошового зобов'язання в частині погашення заборгованості перед позивачем за спожитий газ у відповідності до договору №/Н14 на транспортування природного газу магістральними трубопроводами у 2015 році. Крім того, суд у рішенні зазначив, що з огляду на особливості здійснення господарської діяльності у сфері теплопостачання та законодавчо обумовлену специфіку взаємовідносин між суб'єктами, що здійснюють господарську діяльність у цій сфері, відповідач не міг самостійно впливати на своєчасність розрахунків за транспортування природного газу, у зв'язку з чим, вина відповідача з прострочення платежів за спірним договором відсутня, а отже, і відсутній склад правопорушення, що згідно зі статтею 217 Господарського кодексу України та статтею 614 Цивільного кодексу України позбавляє позивача права застосовувати до боржника заходи відповідальності, передбачені пунктом 6.3 договору та у свою чергу потягло відсутність підстав для застосування наслідків за порушення грошового зобов'язання, передбачених частиною 2 статті 625 Цивільного кодексу України. При цьому, суд посилається на правову позицію, що міститься у постановах Верховного Суду України від 23.09.2014 року у справі №5011-35/1271-2012; від 01.07.2015 року у справі №924/1230/14; від 09.09.2014 року у справі №5011-1/11043-2012-42/528-2012, №5011-35/1272-2012-42/527-2012 року та постанові Вищого господарського суду України від 26.03.2015 року у справі №924/1808/14. Додатково місцевий господарський суд вказав у рішенні, що штрафні санкції, передбачені абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» подало апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.06.2016 року по справі №907/216/16 в частині відмови в позові (щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу) та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову. Зокрема, зазначає, що спільне протокольне рішення жодним чином не змінює та не припиняє зобовязань сторін за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н14 від 27 вересня 2011 року, а лише свідчить про те, що відповідачу погоджено бюджетне фінансування оплати протранспортованого природного газу. Поряд з тим, вказує, що будь-яких змін до договору на транспортування природного газу сторонами внесено не було, відтак, вважає, підставними застосування до відповідача наслідків порушення зобовязання щодо оплати поставленого природного газу. Крім того, вважає помилковим висновок суду про неможливість застосування в даному випадку положень ч.2 ст.231 ГК України, оскільки зобовязання відповідача щодо оплати вартості послуг з транспортування природного газу є таким, що повязане з наданням послуг, відтак, за порушення такого зобовязання можливе застосування санкції, передбаченої ч.2 ст.231 ГК України.

Представник позивача (скаржника) в судовому засіданні вимоги апеляційної скарги підтримав, просив задоволити в повному обсязі: скасувати рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.06.2016 року по справі №907/216/16 в частині відмови в позові щодо стягнення з відповідача на користь позивача 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу та прийняти в цій частині нове рішення про задоволення позову.

Представник відповідача в судовому засіданні проти вимог апеляційної скарги заперечив, просив оскаржуване рішення залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення, з підстав, наведених у відзиві на апеляційну скаргу (б/н від 12.09.2016 року). Зокрема, зазначав, що договір №/Н14 від 27 вересня 2011 року укладено між сторонами з метою транспортування природного газу для потреб населення, яке користується пільгами та субсидіями, що підлягають відшкодуванню відповідачу з Державного бюджету згідно з постановою КМУ №20 від 11.01.2005 року, відтак, не отримуючи відшкодування наданих населенню у січні-травні 2015 року пільг та субсидій, не залежно від волі ПАТ «Закарпатгаз», останнє впродовж року було позбавлене можливості розрахуватися з позивачем за надані послуги із транспортування природного газу, оскільки, спільне протокольне рішення підписане між сторонами лише 13.06.2016 року. Поряд з тим, погоджується з висновком суду про неможливість застосування ч.2 ст.231 ГК України, оскільки вказана норма передбачає відповідальність за порушення лише негрошового зобовязання.

Суд, заслухавши пояснення представників сторін, розглянувши доводи апеляційної скарги та дослідивши наявні докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного:

Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, 27 вересня 2011 року між Дочірньою компанією «Укртрансгаз» Національної акціонерної компанії «Нафтогаз України», правонаступником якої є Публічне акціонерне товариство «Укртрансгаз» (в тексті договору газотранспортне підприємство) та ОСОБА_3 акціонерним товариством по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» (в тексті договору замовник) укладено договір на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н14, відповідно до умов якого, а саме: п.1.1 газотранспортне підприємство зобов'язується надати замовнику послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу замовника від пунктів приймання-передачі газу в магістральні трубопроводи до пунктів призначення газорозподільчих станцій (ГРС), а замовник зобов'язується внести плату за надані послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами у розмірі, у строки та порядку, передбаченому умовами договору (з урахуванням додаткової угоди №1 від 17.01.2013 року).

Згідно з п.1.2 Договору (з урахуванням змін та доповнень) річний плановий обсяг транспортування природного газу замовника складає 577154,060 тис. куб. м. Газ замовника, транспортування якого за цим договором здійснює газотранспортне підприємство, призначений для задоволення потреб населення та юридичних осіб, яким природний газ відпускається за роздрібними цінами, диференційованими залежно від річних обсягів споживання, які затверджені НКРЕ для населення.

У п.5.1 Договору (з урахуванням змін та доповнень) сторони погодили, що розрахунки за послуги з транспортування газу магістральними трубопроводами здійснюються за тарифами, які встановлюються національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері енергетики.

Відповідно до п.п.5.4, 5.5 Договору (з урахуванням змін та доповнень) вартість фактично наданих газотранспортним підприємством замовнику послуг за звітний місяць визначається на підставі акта наданих послуг. Оплата вартості послуг за транспортування газу здійснюється замовником (крім гарантованого постачальника) шляхом перерахування грошових коштів на рахунок газотранспортного підприємства на умовах 100 відсотків попередньої оплати за десять днів до початку місяця, у якому буде здійснюватися транспортування газу. Замовник самостійно визначає розмір суми платежу попередньої оплати як добуток тарифу та планового обсягу газу на відповідний місяць. Остаточний розрахунок за надані у звітному місяці послуги проводиться замовником до 20 (двадцятого) числа місяця, наступного за звітним, відповідно до акта наданих послуг та з урахуванням раніше перерахованих коштів.

Пунктом 11.1 Договору (з урахуванням змін та доповнень) передбачено, що останній набирає чинності з дня його підписання сторонами, умови договору застосовуються до відносин сторін, які виникли до його укладення, а саме з 01 жовтня 2011 року. Договір діє в частині транспортування газу до 31 грудня 2013 року, а в частині проведення розрахунків за надані газотранспортним підприємством послуги до повного виконання замовником своїх зобов'язань за цим договором. Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік, якщо не менше ніж за місяць до закінчення терміну дії договору жодною із сторін не буде заявлено про припинення його дії або перегляд його умов.

На виконання умов Договору позивач надав відповідачу протягом січня червня 2015 року послуги з транспортування магістральними трубопроводами природного газу на загальну суму 9841710,52 грн., що підтверджується актами наданих послуг з транспортування природного газу магістральними трубопроводами, а саме: №01-15-/Н14 від 31.01.2015 року на суму 3621918,66 грн.; №02-15-/Н14 від 28.02.2015 року на суму 2900595,58 грн.; №03-15-/Н14 від 31.03.2015 року на суму 2270155,30 грн.; №04-15-/Н14 від 30.04.2015 року на суму 636791,59 грн.; №05-15-/Н14 від 31.05.2015 року на суму 234103,01 грн.; №06-15-/Н14 від 30.06.15 року на суму 178146,38 грн., копії яких знаходяться у матеріалах справи. Вказані акти підписані представниками обох сторін та скріплені їхніми печатками.

Оплата відповідачем наданих позивачем послуг за договором транспортування природного газу здійснена лише частково з порушенням строків оплати. а інша частина взагалі не сплачена (на момент звернення до суду з позовом), у звязку з чим, у відповідача перед позивачем виникла заборгованість в розмірі 1403115,87 грн.

У звязку з наведеним, позивач звернувся до господарського суду з позовом про стягнення з відповідача 1403115,87 грн. основного боргу за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н14 від 27 вересня 2011 року, а також 35106,75 грн. 3% річних, 105348,25 грн. інфляційних втрат, 450739,89 грн. пені та 138426,81 грн. штрафу в розмірі 7% (ч.2 ст.231 ГК України).

Статтею 11 ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема є договори та інші правочини.

Відповідно до вимог ст.ст.526, 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами, а зобов'язання мають виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.

Згідно з ст.901 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Положення цієї глави можуть застосовуватися до всіх договорів про надання послуг, якщо це не суперечить суті зобов'язання.

Вимогами ст.530 ЦК України передбачено, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Поряд з тим, судом встановлено, що у процесі розгляду справи в суді першої інстанції, 13 червня 2016 року між сторонами а також ГУ Державної казначейської служби України у Закарпатській області, Департаментом фінансів Закарпатської ОДА, ТзОВ «Закарпатгаз Збут» та НАК «Нафтогаз України» укладено спільне протокольне рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ за рахунок коштів загального фонду державного бюджету №1671/у, предметом якого, у відповідності до п.1 Рішення, є організація проведення сторонами взаєморозрахунку, відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11 січня 2005 року №20 «Про затвердження Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій».

Згідно з п.2.6 спільного протокольного рішення №1671/у відповідач зобовязався перерахувати на рахунок позивача кошти в сумі 1402588,45 грн., у т. ч. ПДВ 233764,74 грн., за транспортування природного газу у 2015 році згідно з договором №/Н14 від 27 вересня 2011 року із записом у графі «призначення платежу»: «Постанова Уряду від 11.01.2005 №20, за транспортування природного газу 2015 року, договір від 27.09.2011 року №/Н14, у т. ч. ПДВ 233764,74 грн.».

При прийнятті відповідного Рішення, сторони керувались, зокрема, постановою Кабінету Міністрів України №20 від 11.01.2005 року, якою затверджено Порядок перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, наказом Міністерства палива та енергетики України, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", Державного казначейства України від 03.02.2009 року №55/57/43, яким затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію та наказом Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, Міністерства фінансів України від 03.08.2015 року №493/688, яким затверджено Порядок проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію.

У п.1.1 Порядку проведення розрахунків за природний газ, теплопостачання і електроенергію, затвердженому наказом Міністерства палива та енергетики України, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", Державного казначейства України від 03.02.2009 року №55/57/43 розрахунки проводяться за згодою сторін на підставі актів звіряння за нарахованими пільгами, субсидіями та компенсаціями населенню або договорів, що визначають величину щомісячного споживання ресурсів (товарів, послуг) та спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за природний газ та теплопостачання, форма якого наведена у додатку 1, спільного протокольного рішення про організацію взаєморозрахунків за електроенергію, форма якого наведена у додатку 2. Схеми розрахунків узгоджують відповідні головні фінансові управління спільно з постачальниками та транспортувальниками ресурсів (надавачами товарів, послуг) та контролюють відповідні органи Державної казначейської служби України.

Постачальники та транспортувальники ресурсів (надавачі товарів, послуг), які виявили бажання здійснити розрахунки відповідно до Порядку перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам на надання пільг, субсидій та компенсацій, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.01.2005 року №20 (із змінами), складають щомісяця до 10-го числа з розпорядниками коштів акти звіряння, а у разі проведення відповідних розрахунків з попередньої оплати ресурсів (товарів, послуг) на строк не більше одного місяця постачальники та транспортувальники ресурсів (надавачі товарів, послуг) визначають договірну величину споживання ресурсів (товарів, послуг), про що укладають відповідний договір з розпорядниками коштів. Один примірник акта звіряння або договору надається місцевому фінансовому органу для складання зведеного реєстру актів звіряння або договорів. Зведені реєстри актів звіряння або договорів підписуються керівниками місцевих фінансових органів і постачальників та транспортувальників ресурсів (надавачів товарів, послуг) та надаються Міністерству фінансів Автономної Республіки Крим, відповідним головним фінансовим управлінням. Міністерство фінансів Автономної Республіки Крим, відповідні фінансові управління узагальнюють отримані дані та подають їх щомісяця до 20-го числа у формі узгоджених з постачальниками та транспортувальниками ресурсів (надавачами товарів, послуг) спільних протокольних рішень про організацію взаєморозрахунків разом з відповідними реєстрами актів звіряння або договорами за підписами керівників Міністерства фінансів Автономної Республіки Крим, відповідних головних фінансових управлінь та постачальників і транспортувальників ресурсів (надавачів товарів, послуг) Державній казначейській службі України та відповідним головним управлінням Державної казначейської служби України Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (далі - головні управління Державної казначейської служби України). Такі документи подаються окремо щодо кожного постачальника та транспортувальника ресурсів (надавача товарів, послуг), який братиме участь у розрахунках (п.п.2.1-2.3 вказаного вище Порядку).

У п.2.7 Порядку визначено, що розпорядники коштів за рахунок отриманих субвенцій із загального фонду Державного бюджету України здійснюють розрахунки за природний газ, теплопостачання та електроенергію шляхом перерахування коштів на рахунки постачальників та транспортувальників ресурсів (надавачів товарів, послуг), відкриті в органах Державної казначейської служби України, а у разі проведення розрахунків за електроенергію - на поточні рахунки із спеціальним режимом використання енергопостачальників, відкриті в уповноваженому банку.

Запроваджуючи механізм взаємних розрахунків між підприємствами паливно-енергетичного комплексу, визначений Порядком перерахування деяких субвенцій з державного бюджету місцевим бюджетам та надання пільг, субсидій та компенсацій (Постанова КМУ №20 від 11.01.2005 року), держава забезпечує відшкодування частини витрат підприємств ПЕК, пов'язаних з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, а саме - витрат на придбання природного газу, його транспортування магістральними та переміщення розподільчими газопроводами.

Фактично, визнаючи неможливість розрахунків у цій частині підприємствами ПЕК, держава, приймаючи відповідні нормативно-правові акти, змінює цим самим характер регулювання відповідних правовідносин, що склались між сторонами на підставі укладених між ними договорів.

Отже, незалежно від того, що правовідносини між сторонами виникли на підставі господарського договору, грошові зобов'язання між сторонами договору в частині, яку держава буде компенсувати за рахунок коштів державного бюджету, регулюються відповідними нормами законодавства, зокрема, адміністративного (бюджетного) застосування та чинність яких не залежить від того, чи передбачили сторони у договорі відповідні умови, чи навпаки.

Враховуючи підписання спільного протокольного рішення вже на стадії розгляду справи судом першої інстанції, колегія суддів вважає вірним висновок суду першої інстанції про припинення провадження у справі на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, в частині вимоги про стягнення з відповідача основного боргу за договором №/Н14 від 27 вересня 2011 року.

Щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача 3% річних, інфляційних втрат, пені та штрафу, колегія суддів зазначає наступне:

В силу ст.610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (п.1 ст. 612 ЦК України).

Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Крім того, згідно з ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися, серед іншого, неустойкою.

Статтею 549 ЦК України встановлено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобовязання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання.

У пункті 7.3 Договору сторони погодили, що у разі порушення замовником строків оплати, передбачених розділом 5 договору, із замовника стягується пеня в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період, за який сплачується пеня, від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Згідно з ч.2 ст.231 ГК України у разі якщо порушено господарське зобов'язання, в якому хоча б одна сторона є суб'єктом господарювання, що належить до державного сектора економіки, або порушення пов'язане з виконанням державного контракту, або виконання зобов'язання фінансується за рахунок Державного бюджету України чи за рахунок державного кредиту, штрафні санкції застосовуються, якщо інше не передбачено законом чи договором, зокрема, у таких розмірах: за порушення строків виконання зобов'язання стягується пеня у розмірі 0,1 відсотка вартості товарів (робіт, послуг), з яких допущено прострочення виконання за кожний день прострочення, а за прострочення понад тридцять днів додатково стягується штраф у розмірі семи відсотків вказаної вартості.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що підписавши спільне протокольне рішення №1671/у від 13 червня 2016 року, сторони змінили порядок та строк проведення розрахунків за поставлений природний газ у 2015 року відповідно до договору на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н14 від 27 вересня 2011 року в частині заборгованості, що становить витрати відповідача, пов'язані з газопостачанням населення, яке використовує субсидії та має пільги з оплати комунальних послуг, відшкодування яких забезпечується державою та не залежить від волі чи вини підприємства ПЕК.

Слід зазначити, що Публічне акціонерне товариство по газопостачанню та газифікації «Закарпатгаз» було позбавлене можливості самостійно впливати на своєчасність розрахунків за послуги з транспортування природного газу, що в свою чергу свідчить про відсутність вини останнього у простроченні платежів та виключає можливість застосування в даному випадку санкцій, передбачених п.7.3 Договору, наслідків за порушення грошового зобов'язання, встановлених частиною другою статті 625 ЦК України, а також штрафних санкцій, передбачених ч.2 ст.231 ГК України.

Поряд з тим, щодо вимоги позивача про стягнення з відповідача штрафу, передбаченого ч.2 ст.231 ГК України, колегія суддів додатково зазначає, що штрафні санкції, передбачені абзацом 3 частини 2 статті 231 ГК України, застосовуються за допущене прострочення виконання лише не грошового зобов'язання, пов'язаного з обігом (поставкою) товару, виконанням робіт, наданням послуг, з вартості яких й вираховується у відсотковому відношенні розмір штрафних санкцій, що виключає можливість застосування таких санкції за прострочення виконання зобовязання щодо оплати наданих послуг, яке за своєю правовою природою є грошовим.

Статтею 32 ГПК України передбачено, що доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно із ст.33 ГПК України кожна з сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Позивачем такі обставини не доведено.

Враховуючи все наведене вище, беручи до уваги підписання сторонами спільного протокольного рішення №1671/у від 13 червня 2016 року, колегія суддів погоджується з висновком місцевого господарського суду про припинення провадження у справі, на підставі п.1-1 ч.1 ст.80 ГПК України, в частині вимоги позивача про стягнення з відповідача 1403115,87 грн. основного боргу за договором на транспортування природного газу магістральними трубопроводами №/Н14 від 27 вересня 2011 року, а також відмови у задоволенні решти позовних вимог щодо стягнення з відповідача 35106,75 грн. 3% річних, 105348,25 грн. інфляційних втрат, 450739,89 грн. пені та 138426,81 грн. штрафу.

Колегія суддів вважає, що при прийнятті оскаржуваного рішення господарський суд повно і всебічно перевірив всі обставини справи, дав належну правову оцінку зібраним у справі доказам та прийняв законне і обґрунтоване рішення.

З огляду на наведене, доводи скаржника про скасування рішення місцевого суду є безпідставними.

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.06.2016 року по справі №907/216/16 прийняте у відповідності з вимогами діючого законодавства, а тому підстав для його скасування апеляційний господарський суд не вбачає.

Судовий збір за подання апеляційної скарги на рішення господарського суду, в порядку ст.49 ГПК України, покладається на скаржника.

Керуючись ст.ст.101, 102, 103, 105 ГПК України, суд,

постановив:

Рішення Господарського суду Закарпатської області від 21.06.2016 року по справі №907/216/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_3 акціонерного товариства «Укртрансгаз» без задоволення.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку.

Матеріали справи №907/216/16 повернути до Господарського суду Закарпатської області.

Повну постанову складено 19.09.2016 року

Головуючий-суддя Якімець Г.Г.

Судді Бойко С.М.

ОСОБА_4