донецький апеляційний господарський суд
Постанова

Іменем України

07.09.2016 справа № 905/1673/16

Донецький апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого:ОСОБА_1
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю представників сторін:
від позивача:ОСОБА_4 за довіреністю № 14-94 від 18.04.14,
від відповідача:ОСОБА_5 за довіреністю № 238 від 12.05.16,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргуПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,

на рішення господарського суду Донецької області
від26.07.2016 (повне рішення складено 01.08.2016)
по справі№ 905/1673/16

за позовомПублічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ,
доПриватного акціонерного товариства "Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча", м. Маріуполь Донецької області,
простягнення 1 525 156, 79 грн.

В С Т А Н О В И В:

Рішенням господарського суду Донецької області (суддя Паляниця Ю. О) від 26.07.2016 по справі № 905/1673/16 позовні вимоги Публічного акціонерного товариства «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», м. Київ (далі ПАТ «НАК «Нафтогаз України»), до Приватного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», м. Маріуполь Донецької області (далі ПрАТ «ММК ім. Ілліча»), про стягнення основного боргу у розмірі 1 101 571, 04 грн., пені 151 450, 40 грн., 3% річних 7 738, 06 грн., інфляційних втрат 264 397, 29 грн. задоволено частково, стягнуто з останнього 7 651, 82 грн. 3% річних , 151 363, 31 грн. інфляційних втрат та судовий збір в сумі 2 487, 31 грн.; провадження по справі в частині стягнення суми основного боргу у розмірі 6 805, 56 грн. припинено; в іншій частині позов залишено без задоволення.

Не погодившись з прийнятим рішенням, ПАТ «НАК «Нафтогаз України» звернулось до Донецького апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою на рішення господарського суду Донецької області від 26.07.2016 по справі № 905/1673/16, в якій просить оскаржуване рішення скасувати в частині відмови у стягненні з відповідача 151 450, 40 грн. пені.

Апелянт зазначає, що господарським судом порушено норми матеріального та процесуального права.

Так, на думку апелянта господарський суд безпідставно наділив позивача статусом «енергопостачальної компанії», внаслідок чого дійшов неправильного висновку про застосування до спірних правовідносин Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» щодо заборони нарахування штрафних санкцій.

Ухвалою Донецького апеляційного господарського суду (головуючий суддя Колядко Т. М., судді Скакун О. А., Ломовцева Н. В.) апеляційну скаргу прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 07.09.2016.

У звязку з перебуванням у відпустці судді члена колегії Ломовцевої Н. В. на дату розгляду справи розпорядженням керівника Донецького апеляційного господарського суду № 1153 від 05.09.2016 було призначено повторний автоматизований розподіл справи, за результатами якого визначено колегію по розгляду справи № 905/1673/16 у складі: головуючий суддя Колядко Т. М., судді Скакун О. А., Татенко В. М.

В судове засідання 07.09.2016 зявився представник позивача, підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі.

Відповідач також направив свого представника в судове засідання 07.09.2016, надав відзив, в якому просив апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення господарського суду без змін.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування господарським судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з урахуванням такого.

Як встановлено господарським судом та підтверджено матеріалами справи, 16.12.2014 між ПАТ «НАК «Нафтогаз України» (Продавець) та ПАТ «ММК ім. Ілліча» (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2723/1488-БО-6 (далі Договір), відповідно до п.1.1. якого Продавець зобовязується передати у власність Покупцю у 2015 році природний газ, ввезений на митну територію України Національною акціонерною компанією «Нафтогаз України» за кодом згідно з УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а Покупець зобовязується прийняти та оплатити цей природний газ на умовах цього Договору.

Газ, що подається за цим Договором, використовується Покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями (п. 1.2. Договору).

Згідно п. 3.3. Договору приймання-передача газу, переданого Продавцем Покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу.

Відповідно до п. 6.1. Договору оплата за газ здійснюється Покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу.

Договором передбачено, що у разі невиконання Покупцем умов п. 6.1. цього Договору він зобовязується сплатити Продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2.).

Відповідно до розділу 11 Договору він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками Сторін та скріплення їх підписів печатками Сторін, і діє в частині реалізації газу до 31.12.2015, а в частині проведення розрахунків до їх повного здійснення.

Сторонами було укладено Додаткові угоди до Договору № 1 від 24.02.2015, № 2 від 31.03.2015, № 3 від 15.04.2015, якими сторони змінювали положення Договору щодо кількості та ціни газу.

Сторона по справі ПрАТ «ММК ім. Ілліча» є правонаступником у повному обсязі майна, прав та обовязків Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» сторони спірного Договору, що підтверджено Статутом відповідача (а. с. 67).

Господарським судом встановлено, що протягом січня-квітня 2015 на виконання умов Договору позивачем було поставлено відповідачу природний газ на загальну суму 1 107 637, 59 грн.

Зазначене підтверджується Актами приймання-передачі природного газу: від 31.01.2015 на суму 338 506, 59 грн., від 28.02.2015 на суму 271 063, 25 грн., від 31.03.2015 на суму 370 077, 35 грн., від 30.04.2015 на суму 127 990, 40 грн., які відповідають вимогам, що ставляться до первинних документів відповідно до ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»

ПАТ «НАК «Нафтогаз України» в позовній заяві зазначив, що відповідач свої зобовязання з оплати за поставлений газ виконав частково на суму 6 066, 55 грн.

Зазначене стало підставою для звернення позивача до господарського суду з позовом про стягнення з ПрАТ «ММК ім. Ілліча» 1 101 571, 04 грн. основного боргу та нарахованих на нього 264 397, 29 грн. інфляційних втрат, 7 738, 06 грн. 3% річних та 151 450, 40 грн. пені.

Матеріали справи містять підписаний сторонами Акт звірки розрахунків за період 01.01.2015-31.05.2016 за спірним Договором, сальдо за яким становить 0 грн. (а. с. 93-94).

Із вказаного Акту вбачається, що розрахунки за Договором за спірний період були здійснені таким чином: 28.10.2015 1 100 832, 03 грн. («перенесення оплати згідно листа підприємства №19/1113 від 27.10.2015»), 31.05.2016 6 805, 56 грн.

Підставою перенесення суми 1 100 832, 03 грн. на рахунок позивача за спірним Договором є лист відповідача від 27.10.2015, відповідно до якого ПрАТ «ММК ім. Ілліча» у звязку з переплатою за іншим договором, укладеним між ним та позивачем, просить ПАТ «НАК «Нафтогаз України» зарахувати зазначені кошти як оплату за спірним Договором (а. с. 114).

Оскільки позивач звернувся до господарського суду 04.05.2016, а частина боргу, що є предметом спору (1 100 832, 03 грн.), була сплачена відповідачем 28.10.2015, тобто до звернення позивача з позовом, господарським судом правомірно вимоги в цій частині залишено без задоволення.

Матеріали справи містять платіжне доручення № НОМЕР_1 від 31.05.2016 на суму 6 805, 56 грн., що підтверджує сплату відповідачем решти боргу. Зазначене позивачем не заперечується, що також вбачається з Акту звірки розрахунків.

У звязку з тим, що ухвала про порушення провадження у зазначеній справі винесена 11.05.2016, а зазначена сума (6 805, 56 грн.) сплачена відповідачем 31.05.2016, тобто в процесі розгляду справи, господарський суд дійшов висновку щодо відсутності спору в цій частині та правомірно припинив провадження по справі на підставі п. 11 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок 3 % річних та інфляційних втрат, здійснений судом першої інстанції, вважає, що він є арифметично вірним, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 7 651, 82 грн. 3% річних та 151 363, 31 грн. інфляційних втрат.

У стягненні пені в розмірі 151 450, 40 грн. господарським судом відмовлено на підставі Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств - виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

Зазначеним законом встановлено мораторій на час, визначений у ст. 1 цього Закону (час проведення антитерористичної операції), на нарахування та стягнення пені та інших штрафних санкцій енергопостачальними компаніями у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси підприємствами виконавцями/виробниками житлово-комунальних послуг, що надають такі послуги у районі проведення антитерористичної операції.

В апеляційній скарзі ПАТ «НАК «Нафтогаз» зазначає, що він є субєктом господарювання, який на підставі ліцензії, як це передбачено п. 27 ст. 1 Закону України «Про ринок природного газу», здійснює постачання природного газу безпосередньо споживачам згідно з укладеними договорами, тобто є постачальником природного газу.

Заявник вказує на те, що він не є енергопостачальною організацією, оскільки відповідно до Закону України «Про електроенергетику» енергопостачальники учасники оптового ринку електричної енергії України, які купують електричну енергію на цьому ринку з метою її продажу та/або постачання споживачам або з метою її експорту та/або імпорту».

Крім того, апелянт посилається на те, що у ст. 275 Господарського кодексу України, яка дає визначення договору енергопостачання, газ як предмет такого договору відсутній, відтак газ, що ним поставляється, на думку апелянта, не є енергією.

З огляду на зазначене, апелянт вказує на підміну господарським судом понять «газопостачання» та «енергопостачання», що призвело до прийняття незаконного рішення.

Колегія суддів погоджується з висновком господарського суду щодо можливості застосування до спірних правовідносин Закону України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси» з огляду на таке.

Згідно з п. 1 постанови Кабінету Міністрів України «Про визначення гарантованих постачальників природного газу» від 25.07.2012 № 705 гарантованим постачальником природного газу для промислових споживачів, річний обсяг споживання природного газу яких перевищує 3 млн. м3, та підприємств, що здійснюють виробництво теплової енергії, є Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України», що в установленому порядку отримала ліцензію на постачання природного газу, газу (метану) вугільних родовищ за регульованим тарифом.

Статутом позивача передбачено, що метою його діяльності є, зокрема, сприяння структурній перебудові нафтової, газової та нафтопереробної галузей, підвищення рівня енергетичної безпеки держави, забезпечення ефективного функціонування та розвитку нафтогазового комплексу, більш повного задоволення потреб промислових і побутових споживачів у сировині та паливно-енергетичних ресурсах і отримання прибутку. Предметом діяльності Компанії є, зокрема, організація виробництва і постачання електричної та теплової енергії (п.п. 5, 6, а. с. 27-36).

Законом України «Про енергозбереження» встановлено, що "енергозбереження" діяльність (організаційна, наукова, практична, інформаційна), яка спрямована на раціональне використання та економне витрачання первинної та перетвореної енергії і природних енергетичних ресурсів в національному господарстві і яка реалізується з використанням технічних, економічних та правових методів; "паливно-енергетичні ресурси" сукупність всіх природних і перетворених видів палива та енергії, які використовуються в

національному господарстві.

Тобто природний газ як матеріальний обєкт, різновид палива, в якому зосереджена енергія, придатна для практичного використання, є одним з видів енергетичних ресурсів.

Враховуючи, зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що ПАТ «НАК «Нафтогаз України» є енергопостачальною компанією.

Апеляційний суд також погоджується з висновком господарського суду щодо визначення відповідача як виконавця/виробника житлово-комунальних послуг, оскільки метою використання природного газу в спірному Договорі вказано виробництво теплової енергії, яка споживається бюджетними установами та організаціями, про що також було зазначено в оскаржуваному рішенні.

Крім того, у п. 2.2. Статуту відповідача передбачено, що предметом його діяльності є, зокрема, виробництво та передача електроенергії, виробництво та постачання теплової енергії.

У судовому засіданні 07.09.2016 відповідачем також надано належним чином засвідчені копії ліцензій на виробництво, транспортування та постачання теплової енергії, виданих Національною комісією регулювання електроенергетики України.

Неподання їх до господарського суду відповідач обґрунтував тим, що віднесення його до виконавця/виробника житлово-комунальних послуг не заперечувалось під час розгляду справи в господарському суді, а зазначені документи надані апеляційному суду як заперечення на доводи апеляційної скарги.

З огляду на зазначене, апеляційним судом вказані документи долучені до матеріалів справи.

Колегія суддів також враховує, що місто Маріуполь було включено як до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 № 1053, так і до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженого розпорядженням Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 р. № 1275-р.

Господарським судом правильно визначено, що відповідач надавав послуги в м. Маріуполь Донецької області, тобто на території, де проводилася антитерористична операція, і зазначене не потребує доказування відповідно до ч. 2 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України.

З огляду на викладене, визначення позивача як енергопостачальної організації, а відповідача як виконавця/виробника житлово-комунальних послуг на території, де проводилася в спірний період антитерористична операція, дає підстави застосовувати до спірних правовідносин Закон України «Про встановлення додаткових гарантій щодо захисту прав громадян, які проживають на територіях проведення антитерористичної операції, та обмеження відповідальності підприємств виконавців/виробників житлово-комунальних послуг у разі несвоєчасного здійснення платежів за спожиті енергетичні ресурси».

Позивачем заявлені вимоги про стягнення з відповідача пені за газ, поставлений у період січень-квітень 2015, тому нарахування пені здійснено відповідно до п. 6.1. Договору з 15.02.2015.

Оскільки зазначений Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування (ч. 1 ст. 3 Закону), тобто з 07.02.2015, нарахування пені за спірним Договором не може здійснюватись з 07.02.2015.

З огляду на зазначене, господарським судом правомірно відмовлено в частині стягнення з відповідача пені в розмірі 151 450, 40 грн.

Доводи апеляційної скарги висновків, викладених в рішенні, не спростовують, а тому апеляційна скарга ПАТ «НАК «Нафтогаз України» підлягає залишенню без задоволення, рішення господарського суду залишенню без змін.

Відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на заявника.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Донецький апеляційний господарський суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, на рішення господарського суду Донецької області від 26.07.2016 по справі № 905/1673/16 залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Донецької області від 26.07.2016 по справі № 905/1673/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.

Постанову може бути оскаржено до Вищого господарського суду України у касаційному порядку через Донецький апеляційний господарський суд протягом двадцяти днів з дня набрання нею законної сили.

Головуючий Т.М. Колядко

Судді: О.А. Скакун

ОСОБА_3

Надруковано: 5 прим.

1 - позивачу

1 - відповідачу

1 - у справу

1 - ГСДО

1 - ДАГС