ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа № 922/1254/16

Колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В. І. , суддя Россолов В.В.

при секретарі Новіковій Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - не зявився;

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю від 11.11.2015р. б/н;

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Павлоградвугілля, м. Павлоград (вх.№1758Х/1-18)

на рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2016р.

у справі №922/1254/16

за позовом Публічного акціонерного товариства Павлоградвугілля, м. Павлоград

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ТД ПК Індустрія, м. Харків

про внесення змін до договору

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Харківської області від 14.06.2016р. у справі №922/1254/16 (суддя Аюпова Р.М.) в задоволенні позову відмовлено повністю.

Публічне акціонерне товариство Павлоградвугілля, м. Павлоград з рішенням місцевого господарського суду не погодилось та звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою в якій просить рішення господарського Харківської області від 14.06.2016р. у справі №922/1254/16 скасувати та прийняти нове рішення, яким внести зміни до договору поставки від 03.02.2015р. №353-ПУ-УМТС в редакції запропонованій позивачем.

Апелянт, обґрунтовуючи свою правову позицію зазначає про те, що позивач є підприємством паливно енергетичного комплексу країни, основною діяльністю якого є видобуток та збагачення камяного вугілля.

Так, апелянт вказує на те, що сторони, на момент укладення договору не могли передбачити на майбутнє різкого погіршення умов ведення господарської діяльності та проведення АТО, тобто, подальше виконання договору без відповідних змін, порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01.07.2016р. у справі №922-1254/16 суддею-доповідачем визначено суддю Терещенко О.І. та сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Гетьман Р.А.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 02.07.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Гетьман Р.А.) апеляційну скаргу прийнято до провадження та призначено її до розгляду на 19.07.2016р.

14.07.2016р. на адресу суду від ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю ТД ПК Індустрія надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому останній просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, оскаржуване рішення господарського суду першої інстанції залишити без змін (вх.№7061).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 19.07.2016р. (колегія суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Гетьман Р.А.) розгляд справи відкладено на 09.08.2016р., у звязку з неявкою в судове засідання представника позивача.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 08.08.2016р. у справі №922/1254/16, у звязку з відпусткою судді Гетьмана Р.А., для розгляду вказаної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Хачатрян В.С.

Пунктом 3 постанови пленуму Вищого господарського суду України Про судове рішення від 23.03.2012р. №6 встановлено, що в разі необхідності заміни судді в процесі розгляду справи або додаткового введення судді (суддів) до складу суду розгляд справи з огляду на встановлений пунктом 3 частини четвертої статті 47 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" принцип незмінності судді слід починати спочатку. При цьому заново розпочинається й перебіг передбачених статтею 69 ГПК строків вирішення спору, а його подальше продовження новим (зміненим) складом суду здійснюється у випадках і в порядку, передбачених частиною третьою цієї статті.

09.08.2016р. на адресу суду електронною поштою від позивача надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності представника, у звязку з його неможливістю прийняти участь у судовому засіданні (вх.№7863).

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. розгляд справи відкладено на 13.09.2016р., у звязку з неявкою в судове засідання представника позивача.

Протоколом автоматичної зміни складу колегії суддів від 12.09.2016р. у справі №922/1254/16, у звязку з відпусткою судді Хачатрян В.С., для розгляду вказаної справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Терещенко О.І., суддя Сіверін В.І., суддя Россолов В.В.

У судовому засіданні 13.09.2016р. представник відповідача заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив оскаржуване рішення місцевого господарського суду залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

У судове засідання 13.09.2016р. представник позивача не зявився, хоча належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення №641, проте не скористався своїм правом на участь у судовому засіданні.

Зважаючи на те, що в ході апеляційного розгляду даної справи судом апеляційної інстанції, у відповідності до ч.3 ст.4-3 ГПК України, було створено сторонам необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства зокрема, було надано достатньо часу та створено відповідні можливості для реалізації кожним учасником своїх процесуальних прав, передбачених ст. 22 ГПК України, колегія суддів вважає за можливе закінчити розгляд апеляційної скарги в даному судовому засіданні.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, колегія суддів встановила наступне.

03.02.2015р. між Публічним акціонерним товариством "ДТЕК Павлоградвугілля" (покупець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Торговий дім "ПК "Індустрія" (постачальник) укладено договір №353-ПУ-УМТС (договір), відповідно до умов якого відповідач зобов'язався поставити у власність позивача продукцію та/або обладнання виробничо-технічного призначення (продукцію), в асортименті, кількості, в строки, за ціною та з якісними характеристиками, погодженими сторонами у договорі та специфікаціях, які є його невід'ємними частинами, а покупець зобов'язався прийняти та оплатити поставлену в його власність продукцію (п.1.1, 1.2).

Пунктом 5.4. договору передбачено, що розрахунки за продукцію здійснюються покупцем, шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок постачальника протягом 5 (п'яти) днів з 90 (дев'яностого) календарного дня від дати поставки відповідної партії продукції на підставі отриманого покупцем рахунку, за умови надання постачальником належним чином оформленої податкової накладної, а також документів, передбачених розділом 4 договору, якщо інший строк відстрочки не обумовлений у відповідній специфікації.

Відповідно до видаткових накладних, позивачем поставлено відповідачу продукцію на загальну суму 2744594,03 грн. в період з 21.04.2015р. по 08.09.2015р.

Оплата поставленої продукції була проведена позивачем частково на загальну суму 381232,23 грн., що підтверджується актом звірки взаєморозрахунків, станом за період з 03 лютого 2015 р. по 07 грудня 2015 р.

Отже, позивачем виконано умови укладеного між сторонами договору поставки не в повному обсязі, у зв'язку з чим, у позивача утворилась заборгованість в сумі 2363361,80 грн.

Так, 28 жовтня 2015 р. TOB "ТД "ПК Індустрія" звернулось до ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" з вимогою № 2810002 про сплату вищенаведеної заборгованості.

01 грудня 2015 р. ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" надіслало на поштову адресу TOB "ТД "ПК Індустрія" відповідь № 6/2682, у якій зобов'язувалося погасити існуючу заборгованість відповідно до умов договору поставки.

У березні 2016 р. TOB "ТД "ПК Індустрія" звернулось до господарського суду Дніпропетровської області з позовною заявою до ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення заборгованості та штрафних санкцій.

Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 17.03.2016р. порушено провадження у справі № 904/1656/16 за позовом TOB "ТД "ПК Індустрія" до ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" про стягнення заборгованості та штрафних санкцій.

25.03.2016р. позивачем разом з супровідним листом від 23.03.2016р., надіслано на адресу відповідача два підписаних та належно оформлених примірника додаткової угоди до договору від 03.02.2015р., в наступній редакції: "Сторони дійшли згоди доповнити п. 5.4. договору пунктом 5.4.1. та викласти його в наступній редакції: розрахунки за продукцію яка постачається постачальником за специфікаціями до договору: 1 специфікація від 16.04.2015р.; 1 специфікація від 29.04.2015р.; специфікація від 12.05.2015р.; специфікація від 23.06.2015р., здійснюються покупцем шляхом безготівкового перерахування грошових коштів на поточний рахунок постачальника в строк до 31.08.2016р".

Зазначене вище й стало підставою для звернення позивача з позовом до господарського суду Харківської області, в якому останній просив внести зміни до договору поставки № 353-ПУ-УМТС від 03.02.2015р., укладеного між позивачем та відповідачем, доповнивши його пунктом 5.4.1. в редакції, запропонованій позивачем. Також позивач просить суд покласти на відповідача судові витрати.

В обґрунтування своєї правової позиції позивач зазначав, що ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" є підприємством паливно-енергетичного комплексу України, основною діяльністю якого є видобуток та збагачення кам'яного вугілля. В теперішній час, держава в особі ДП "Енергоринок" не в повній мірі розраховується за придбану у ТЕС електроенергію, в свою чергу ТЕС не мають можливості розрахуватися з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" за поставлене вугілля. З моменту початку проведення АТО та подолання збройної агресії заборгованість держави перед генеруючими підприємствами, на які ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" відвантажує вугілля, збільшилась з ,16 грн. до ,65 грн., що в свою чергу негативно впливає на розрахунки ТЕС з ПАТ "ДТЕК Павлоградвугілля" за відвантажене вугілля.

Звертаючись з позовом, позивач наполягає на істотній зміні умов договору поставки, укладеному між сторонами даного спору, щодо строків виконання грошового зобов'язання.

14.06.2016р. господарським судом Харківської області прийнято оскаржуване рішення, з підстав наведених вище.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Після ратифікації Верховною радою України Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, остання, відповідно до статті 9 Конституції України набула статусу частини національного законодавства.

З прийняттям у 2006 році Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Конвенція та практика Суду застосовується судами України як джерело права.

Відповідно до частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У рішеннях Європейського суду з прав людини у справах «Ryabykh v.Russia» від 24.07.2003 року, «Svitlana Naumenko v. Ukraine» від 09.11.2014 року зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване частиною 1 статті 6 Конвенції, повинно тлумачитись у світлі Преамбули Конвенції, яка проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін.

Статтями 16 ЦК України та 20 ГК України встановлені способи захисту цивільних прав та інтересів. Зокрема, права та законні інтереси захищаються шляхом: визнання наявності або відсутності прав; визнання повністю або частково недійсними актів органів державної влади та органів місцевого самоврядування, актів інших суб'єктів, що суперечать законодавству, ущемлюють права та законні інтереси суб'єкта господарювання або споживачів; визнання недійсними господарських угод з підстав, передбачених законом; відновлення становища, яке існувало до порушення прав та законних інтересів суб'єктів господарювання; припинення дій, що порушують право або створюють загрозу його порушення; присудження до виконання обов'язку в натурі; відшкодування збитків; застосування штрафних санкцій; застосування оперативно-господарських санкцій; застосування адміністративно- господарських санкцій; установлення, зміни і припинення господарських правовідносин; іншими способами, передбаченими законом.

Згідно ч.2 ст.16 Цивільного кодексу України, суд може захистити цивільне

право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Аналогічний припис містить ч.2 ст.20 ГК України про те, що права суб'єктів господарювання захищаються, зокрема, іншими способами, передбаченими законом.

Отже, законодавець визначив, що цивільне право або охоронюваний законом інтерес можуть бути захищені судом не будь-яким способом, а тільки тим, що передбачений договором чи законом.

За загальними положеннями цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Статтею 174 Господарського кодексу України передбачено, що однією з підстав виникнення господарських зобовязань є укладення господарського договору та інших угод. Зі змістом зазначеної норми кореспондуються приписи частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України, відповідно до яких підставами виникнення цивільних прав і обовязків, зокрема, є договори та інші правочини.

Згідно зі статтею 509 Цивільного кодексу України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 1 статті 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України унормовано, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно ст. 6 Цивільного кодексу України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства; сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами; сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Приписами статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв діловою обороту, вимог розумності та справедливості.

Частиною 1 п. 4 ст. 179 Господарського кодексу України встановлено, що при укладенні господарських договорів сторони можуть визначати зміст договору на основі вільного волевиявлення, коли сторони мають право погоджувати на свій розсуд будь-які умови договору, що не суперечать законодавству.

Відповідно до ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України, господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом.

Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ст. 628 Цивільного кодексу України).

Статтею 629 Цивільного кодексу України унормовано, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ч.1 ст.651 Цивільного кодексу України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом.

Статтею 188 Господарського кодексу України передбачено, що зміна та розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускаються, якщо інше не передбачено законом або договором.

За приписами ч. 1 ст.652 Цивільного кодексу України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

При цьому, ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України визначено, що якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Як встановлено місцевим господарським судом, обґрунтовуючи позовні вимоги щодо внесення змін до договору поставки №353-ПУ-УМТС від 03.02.2015р. в частині зміни строків проведення взаєморозрахунків між сторонами, позивач посилається на ті обставини, що у зв'язку із загостренням соціальної та економічної ситуації на сході України та проведенням антитерористичної операції, сталася істотна зміна обставин, що унеможливлює виконання договору поставки позивачем на умовах, які досягнуто сторонами при його укладенні.

Відповідно до частини 4 статті 652 Цивільного кодексу України, зміна договору у зв'язку з істотною зміною обставин допускається за рішенням суду у виняткових випадках, коли розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом.

Колегія суддів зазначає, що обґрунтувань наявності передбачених ч.4 ст.652 Цивільного кодексу України виняткових випадків для зміни договору поставки за рішенням суду у зв'язку з істотною зміною обставин, а саме того, що розірвання договору суперечить суспільним інтересам або потягне для сторін шкоду, яка значно перевищує затрати, необхідні для виконання договору на умовах, змінених судом, позивачем не надано та взагалі не доведено наявності всіх умов для зміни договору, передбачених пунктами 1-4 ч.2 ст.652 Цивільного кодексу України.

Так, згідно листа Служби безпеки України від 13.06.2014р. N33/2117, 7 квітня 2014 року, на підставі ст.ст. 11 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" прийнято рішення щодо проведення антитерористичної операції в Донецькій, Луганській і Харківській областях.

Постановою Верховної Ради України від 16 квітня 2014 року №215-УП "Про Заяву Верховної Ради України щодо захисту конституційних прав військовослужбовців Збройних Сил України та інших військових формувань, осіб рядового і начальницького складу та інших працівників органів внутрішніх справ України, які беруть участь у антитерористичній операції, направленій на захист незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України, мирного життя українських громадян" визнано проведення антитерористичної операції на сході України та закликано громадян України, які мають бажання, у цей скрутний час вступати до лав Збройних Сил України, Національної гвардії України та підрозділів Міністерства внутрішніх справ України.

Згідно Указу Президента України №405/2014 від 14 квітня 2014 року, було введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України".

Однак, колегія суддів зазначає, що загострення соціальної та економічної ситуації в країні, скрутне фінансове становище підприємства не можуть вважатися істотною зміною обставин, оскільки укладаючи договір поставки вже після початку проведення антитерористичної операції 03.02.2015р., та отримуючи товар від відповідача позивач приймав на себе певний ризик та був обізнаний з умовами виконання своїх зобовязань перед відповідачем.

Місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про те, що позивачем не обгрунтовано можливість порушення співвідношення майнових інтересів сторін договору і позбавлення заінтересованої сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору, у випадку виконання договору поставки на існуючих умовах.

Також, відсутність у позивача прибутку внаслідок неможливості ведення ним підприємницької діяльності не є порушенням співвідношення майнових інтересів сторін, оскільки ризики ведення підприємницької діяльності позивача, зокрема, ненадходження коштів від такої діяльності або надходження у розміру меншому, ніж розраховувалось, покладаються виключно на позивача.

Приписами статті 42 Господарського кодексу України встановлено, що підприємництво - це самостійна, ініціативна, систематична, на власний ризик господарська діяльність, що здійснюється суб'єктами господарювання (підприємцями) з метою досягнення економічних і соціальних результатів та одержання прибутку.

На думку колегії суддів, загострення соціальної та економічної ситуації в країні, скрутне фінансове становище підприємства не можуть вважатися істотною зміною обставин, оскільки, укладаючи договір поставки вже після початку проведення антитерористичної операції та отримуючи товар від відповідача, позивач приймав на себе певний ризик та був обізнаний з умовами виконання своїх зобов'язань перед відповідачем.

Таким чином, місцевий господарський суд дійшов вірного висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про внесення змін до договору поставки №353-ПУ-УМТС від 03.02.2015р.

Отже, висновок місцевого господарського суду щодо відмови в задоволенні позовних вимог відповідає принципам справедливого судового розгляду у контексті частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Відповідно до статті 32 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у встановленому законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Стаття 33 Господарського процесуального кодексу України встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Приписами статті 34 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Гарантуючи право на справедливий судовий розгляд, стаття 6 Конвенції в той же час не встановлює жодних правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами (рішення Європейського суду з прав людини у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03 від 28.10.2010р.)

Апелянту була надана можливість спростувати достовірність доказів і заперечити проти їх використання.

Питання справедливості розгляду не обовязково постає у разі відсутності будь-яких інших матеріалів на підтвердження отриманих доказів, слід мати на увазі, що у разі, якщо доказ має дуже вагомий характер і якщо відсутній ризик його недостовірності, необхідність у підтверджувальних доказах відповідно зменшується (рішення Європейського суду з прав людини у справі Яременко проти України, no. 32092/02 від 12.06.2008р.)

Таким чином, доводи викладені в апеляційній скарзі, не знайшли свого підтвердження при апеляційному перегляді рішення, у звязку з чим апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Павлоградвугілля, м. Павлоград слід залишити без задоволення, а рішення господарського суду Харківської області - без змін.

Отже, на думку колегії суддів, під час розгляду справи її фактичні обставини були встановлені судом першої інстанції на підставі всебічного, повного і об'єктивного дослідження поданих доказів; висновки суду відповідають цим обставинам, юридична оцінка надана їм з вірним застосуванням норм матеріального та процесуального права, що свідчить про відсутність підстав для скасування або зміни оскаржуваного рішення.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, ч.1 ст.103, ст.105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Публічного акціонерного товариства Павлоградвугілля, м. Павлоград залишити без задоволення.

Рішення господарського суду Харківської області від 14.06.2016р. у справі №922/1254/16 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена протягом двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Повний текст постанови складено 13.09.2016 року.

Головуючий суддя Терещенко О.І.

Суддя Сіверін В. І.

Суддя Россолов В.В.