ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАКАРПАТСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

06.09.2016 Справа № 907/403/16

Господарський суд Закарпатської області у складі головуючого судді Ушак І.Г. у відкритому судовому засіданні розглянув справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю „Перечинський „Стеатит, м. Перечин Закарпатської області (далі - товариство) до товариства з обмеженою відповідальністю „Завод Стеатит, м. Перечин Закарпатської області (далі - завод) про визнання права власності на майно за набувальною давністю

представники сторін:

позивача ОСОБА_1, представник за довіреністю;

відповідача ОСОБА_2, представник за довіреністю

Позивач звернувся до суду з вимогами про визнання права власності на приміщення складу під літерою „С за №№ 2-8, розташованого в м. Перечин, вул. Червоноармійська, б. 33 (далі спірний обєкт) в порядку ст. 344 Цивільного кодексу України за набувальною давністю, посилаючись на відкрите добросовісне безперервне користування та володіння зазначеним майном з 1993р., яке було придбане його попередниками як цілісний майновий комплекс заводу "Стеатит" у процесі приватизації на підставі укладеного 30.12.1993р. із Закарпатським регіональним відділенням Фонду державного майна України договору купівлі-продажу державного майна.

Представник позивача в ході судового розгляду наполягає на задоволенні позовних вимог, посилаючись на долучені до матеріалів справи документи. Зазначає, що підставою звернення позивача до суду послугували вимоги до нього відповідача про усунення перешкод у користуванні спірним об'єктом та про звільнення спірного об'єкту, які останній обґрунтовує своїм правом власності.

Відповідач письмовим відзивом та його представник у ході судового розгляду заперечують проти позовних вимог. Стверджують, зокрема, що спірний обєкт, є власністю відповідача як правонаступника дочірнього підприємства компанії „ОСОБА_3 енд Електронік Фекторіз Холдінгз Лімітід, засновником якої є Компанія «H.E.E.F. Holding LTD», що придбала спірний об'єкт на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.02 та як майновий внесок передала до статутного фонду зазначеного дочірнього підприємства.

Представник відповідача заперечує проти твердження позивача щодо відкритого та добросовісного володіння останнім спірним майном з огляду на наявність спорів між сторонами з приводу користування та володіння спірним майном на протязі тривалого періоду, щонайраніше - з 2003р. Посилається при цьому на долучену до матеріалів справи переписку сторін.

Вивчивши матеріали даної справи, заслухавши у ході судового розгляду пояснення представників сторін та керуючись законом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

При цьому суд виходив з наступного.

Позивач, обгрунтовуючи заявлені вимоги, посилається на приписи цивільного законодавства, що регулюють питання набуття права власності за набувальною давністю. З огляду на наведене зазначені приписи належить застосовувати до спірних відносин у даній справі.

Так, згідно ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом.

Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду.

Набувальна давність поширюється на випадки фактичного, безтитульного (незаконного) володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного титулу (договору найму, оренди, зберігання тощо) виключає застосування набувальної давності.

Матеріалами даної справи встановлено, що спірне майно як частина цілісного майнового комплексу заводу "Стеатит" 30.12.93р. у процесі приватизації останнього було придбано товариством покупців по приватизації заводу "Стеатит", створеним працівниками підприємства, за договором купівлі-продажу державного майна укладеного із Закарпатським регіональним відділенням Фонду державного майна України.

Внаслідок приватизації завод "Стеатит" був перетворений у відкрите акціонерне товариство "Стеатит" (ВАТ "Стеатит", код юридичної особи 14313814), за яким на праві власності зареєстроване під реєстровим № 123 право власності на 27 приміщень, в тому числі під літ. "С", під № 33 по вул. Червоноармійськкій у смт. Перечин.

Правонаступником усіх прав та обов'язків ВАТ "Стеатит", у свою чергу, згідно статуту та передавального акту (балансу) став позивач - товариство "Перечинський "Стеатит" (код юридичної особи 14313814).

Таким чином, як стверджує позивач та встановлено матеріалами справи, у позивача наявний юридичний титул володіння спірним майном, який ґрунтується на зазначеному договорі купівлі-продажу, свідоцтві про право власності, статутних документах, передавальному акті (балансі), що за приписами ст. 344 ЦК України виключає застосування набувальної давності.

Вирішуючи даний спір, суд приймає до уваги, що набувальна давність як спосіб набуття права власності належить до первісних, оскільки права набувача не базуються на попередній власності та відносинах правонаступництва як у даному випадку у позивача, а базуються на сукупності обставин, зазначених у ч. 1 ст. 344 ЦК України, а саме: тривалого, добросовісного, відкритого та безперервного володіння чужим майном як своїм власним.

До того ж, інститут набувальної давності захищає права теперішнього володільця проти попереднього. У даній же справі відповідачем є не попередній володілець майна, а особа, яка, включно з особами, правонаступником яких вона є, придбала спірне майно, як вбачається з долучених до матеріалів справи документів на підставі договору купівлі-продажу від 07.11.02, тобто пізніше, ніж спірне майно перебуває у володінні позивача та осіб, правонаступником яких він є. Правомірність придбання відповідачем спірного майна не є предметом даного спору, відповідно не може бути предметом дослідження та оцінки судом обставини та документи, пов'язані з цим придбанням.

Таким чином, з огляду на викладене, враховуючи фактичні обставини справи та приписи цивільного законодавства, що регулюють питання набуття права власності за набувальною давністю, судом встановлено відсутність передбачених законом підстав для визнання права власності позивача на спірний обєкт за набувальною давністю, оскільки встановлено, що його права як набувача базуються на попередній власності та на відносинах правонаступництва, відтак у задоволенні позову належить відмовити.

За змістом ст.ст. 44-49 ГПКУ судові витрати за розгляд даної справи покладаються на позивача.

З огляду на викладене, керуючись ст.ст. 15, 16, 344 Цивільного кодексу України, ст.ст. 4-3, 43, 44-49, 82, 84, 85 Господарського процесуального кодексу України,

СУД ВИРІШИВ:

1. У позові відмовити повністю.

2. Судові витрати покласти на позивача.

Дане рішення набирає законної сили в порядку ст. 85 Господарського процесуального кодексу України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку передбаченому цим же кодексом. Повний текст рішення складено 9.09.16

Суддя Ушак І.Г.