ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХМЕЛЬНИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
_________________________________________________________________
РІШЕННЯ

"19" вересня 2016 р.Справа № 924/806/16

Господарський суд Хмельницької області у складі:

суддя Виноградова В.В., розглянувши матеріали справи

за позовом публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ

до комунального підприємства "Тепловик", смт. Теофіполь

про стягнення 4608,26 грн., з яких 2979,38 грн. інфляційних втрат; 248,95 грн. 3% річних; 1379,93 грн. пені

за участю представників сторін:

від позивача: ОСОБА_1 - за довіреністю №14-100 від 18.04.2014 р.

від відповідача: не з'явився

Відповідно до ст. 85 ГПК України в судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення.

встановив: позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача 4608,26 грн., з яких 2979,38 грн. інфляційних втрат, 248,95 грн. 3% річних, 1379,93 грн. пені за порушення виконання грошового зобов'язання з оплати поставленого природного газу відповідно до договору купівлі-продажу природного газу №2769/14-КП-34 від 10.02.2014 р. Позовні вимоги обґрунтовані умовами укладеного між сторонами договору, положеннями ст. ст. 526, 611, 625 ЦК України, ст. ст. 22, 193, 231 ГК України.

Повноважний представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі.

Відповідач повноважного представника в судове засідання не направив, письмового відзиву на позов з документальним обґрунтуванням своїх доводів не надав, про причини неявки та неподання доказів не повідомив, своїм процесуальним правом не скористався, хоча був належним чином повідомлений про судовий розгляд справи, що підтверджується повідомленнями про вручення поштового відправлення від 31.08.2016 р., 14.09.2016 р.

З огляду на зазначене, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами відповідно до ст. 75 ГПК України.

Розглядом матеріалів справи встановлено:

10.02.2014 р. між публічним акціонерним товариством "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" (продавець) та комунальним підприємством "Тепловик" (покупець) укладено договір купівлі-продажу природного газу №2769/14-КП-34 (далі - договір), відповідно до п. 1.1 якого продавець зобов'язується передати у власність покупцю у 2014 році природний газ, ввезений на територію України ПАТ "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" за кодом згідно УКТ ЗЕД 2711 21 00 00, а покупець зобов'язується прийняти та оплатити цей природний газ, на умовах цього договору,

Газ, що продається за цим договором, використовується покупцем виключно для виробництва теплової енергії, яка споживається підприємствами, організаціями та іншими суб'єктами господарювання (крім бюджетних організацій та установ).

Продавець передає покупцеві з 01 січня 2014 року по 31 грудня 2014 року газ обсягом до 5620 тис. куб. м. (п. 2.1 договору).

За умовами пп. 2.1.1 договору обсяги газу, що планується передати за цим договором, можуть змінюватись сторонами протягом місяця продажу в установленому порядку.

Право власності на газ переходить від продавця до покупця в пунктах приймання-передачі. Після переходу права власності на газ покупець несе всі ризики і приймає на себе всю відповідальність, пов'язану з правом власності на газ (п. 3.1 договору).

Згідно з п. 3.3 договору приймання-передача газу, переданого продавцем покупцеві у відповідному місяці продажу, оформлюється актом приймання-передачі газу. Обсяг споживання газу покупцем у відповідному місяці поставки встановлюється шляхом складання добових обсягів, визначених на підставі показів комерційного вузла/вузлів обліку газу покупця.

Не пізніше 5-го числа місяця, наступного за місяцем продажу газу, покупець зобов'язується надати продавцеві підписані та скріплені печатками покупця та газотранспортного підприємства три примірники акта приймання-передачі газу, у якому зазначаються фактичні обсяги використаного газу, його фактична ціна та вартість. Продавець не пізніше 8-го числа зобов'язується повернути покупцеві та газотранспортному підприємству по одному примірнику оригінала акта, підписаний уповноваженим представником та скріплений печаткою, або надати в письмовій формі мотивовану відмову від підписання акта. Акти є підставою для остаточних розрахунків між сторонами (п. 3.4 договору).

Відповідно до п. 5.1 договору ціна (граничний рівень ціни) на газ і тарифи на його транспортування установлюються НКРЕ.

У п. 5.2 договору сторони погодили, що ціна за 1000 куб. м газу становить 3113,00 грн. без урахування податку на додану вартість, збору у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ, тарифів на транспортування, розподіл і постачання природного газу, крім того: збір у вигляді цільової надбавки до затвердженого тарифу на природний газ - 2%; податок на додану вартість за ставкою - 20%, Крім того, тариф на транспортування природного газу магістральними та розподільними трубопроводами - 287,00 грн., крім того ПДВ - 20% - 57,40 грн., всього з ПДВ - 344,40 грн. До сплати за 1000 куб.м. природного газу - 3462,26 грн., крім того ПДВ - 20% - 692,45 грн., всього з ПДВ - 4 154,71 грн.

У разі зміни НКРЕ ціни на газ та/або тарифів на його транспортування, розподіл і постачання вони є обов'язковими для сторін за цим договором з моменту введення їх в дію (п. 5.3 договору).

Згідно з п. 5.5 договору загальна сума вартості природного газу за цим договором складається із сум вартості місячних поставок газу.

Сторони домовились, що оплата за газ здійснюється покупцем виключно грошовими коштами шляхом 100% поточної оплати протягом місяця поставки газу. Остаточний розрахунок за фактично переданий газ здійснюється до 14-го числа (включно) місяця, наступного за місяцем поставки газу (п. 6.1 договору).

У п. 6.3 договору зазначено, що за наявності заборгованості у покупця за цим договором продавець має право зарахувати кошти, що надійшли від покупця, як погашення заборгованості за газ, поставлені в минулі періоди по цьому договору, в порядку календарної черговості виникнення заборгованості.

За невиконання або неналежне виконання договірних зобов'язань сторони несуть відповідальність у випадках, передбачених чинним законодавством України, а також цим договором (п. 7.1 договору).

У разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу (п. 7.2 договору).

Згідно з р. 11 договору він набуває чинності з дати підписання уповноваженими представниками сторін та скріплення їх підписів печатками сторін, поширює дію на відносини, що фактично склалися між сторонами, з 01.01.2014 р. і діє в частині реалізації газу до 31.12.2014 р., а в частині проведення розрахунків - до їх повного здійснення.

Договір підписаний сторонами, скріплений відтисками їхніх печаток.

Додатковими до договору угодами №1 від 30.04.2014 р., №2 від 27.05.2014 р., №3 від 10.06.2014 р., №4 від 17.09.2014 р., №5 від 24.11.2014 р., №6 від 26.12.2014 р. сторони виклали п. 5.2 договору ст. 5 "Ціна газу" в інших редакціях, зокрема, погодили, що до сплати за 1000 куб.м. природного газу всього з ПДВ підлягає 5264,88 грн., 6208,18 грн., 6222,22 грн., 6405,82 грн., 6682,44 грн., 7661,64 грн. відповідно.

На виконання договору згідно з актами приймання-передачі природного газу, які підписані та скріплені відтисками печаток сторін, від 31.01.2014 р. на суму 4773,75 грн., від 28.02.2014 р. - на суму 3913,73 грн., від 31.03.2014 р. - на суму 2202,00 грн., від 30.11.2014 р. - на суму 935,55 грн., від 31.12.2014 р. - на суму 3164,26 грн. позивач передав, а відповідач прийняв природний газ, враховуючи транспортування, всього на суму 14989,29 грн.

Відповідачем було здійснено оплату за спожитий газ в сумі 14989,29 грн., що підтверджено і відображено в довідці про операції, довідці про сальдо.

У зв'язку із несвоєчасною сплатою відповідачем поставленого газу позивач звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача 4608,26 грн., з яких 2979,38 грн. інфляційних втрат, 248,95 грн. 3% річних, 1379,93 грн. пені.

Аналізуючи надані докази, оцінюючи їх у сукупності, суд до уваги бере таке.

Відповідно до ч. 2 п. 1 ст. 175 Господарського кодексу України майнові зобовязання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених Господарським кодексом України.

З положень ст. 509 ЦК України та ст. 173 ГК України вбачається, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України та ст. 174 Господарського кодексу України господарські зобовязання можуть виникати, зокрема, з господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Нормами ст. 627 ЦК України встановлено свободу договору, тобто відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як убачається з матеріалів справи, 10.02.2014 р. між ПАТ Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України" та КП "Тепловик" було укладено договір купівлі-продажу природного газу № 2769/14-КП-34, згідно з яким позивач зобов'язувався передати у власність відповідачу природний газ, а відповідач - прийняти та оплатити цей природний газ на умовах договору.

Згідно зі ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму.

Відповідно до п. 1 ст. 692 ЦК України покупець зобовязаний оплатити товар після його прийняття або прийняття товаророзпорядчих документів на нього, якщо договором або актами цивільного законодавства не встановлений інший строк оплати товару.

За змістом ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Приписами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 193 Господарського кодексу України та ст. ст. 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від виконання зобов'язань або їх зміна не допускається.

На підставі договору купівлі-продажу природного газу №2769/14-КП-34 від 10.02.2014 р. позивач продав відповідачу природний газ на загальну суму 14989,29 грн., що підтверджується підписаними сторонами та скріпленими печатками сторін актами приймання-передачі природного газу від 31.01.2014 р. на суму 4773,75 грн., від 28.02.2014 р. на суму 3913,73 грн., від 31.03.2014 р. на суму 2202,00 грн., від 30.11.2014 р. на суму 935,55 грн., від 31.12.2014 р. на суму 3164,26 грн.

Відповідач оплатив отриманий газ, однак оплата здійснювалась невчасно та не в повному обсязі, у зв'язку з чим позивачем подано позов про стягнення з відповідача 4608,26 грн., з яких 2979,38 грн. інфляційних втрат, 248,95 грн. 3% річних, 1379,93 грн. пені.

Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Позивачем заявлено до стягнення з відповідача 248,95 грн. 3% річних згідно з розрахунком: за зобов'язаннями січня 2014 р. - 106,57 грн., лютого 2014 р. - 79,85 грн., березня 2014 р. - 42,64 грн., листопада 2014 р. - 0,77 грн., грудня 2014р. - 19,12 грн.

Як убачається із розрахунку, позивачем здійснено нарахування 3% річних по кожному періоду наявності заборгованості з урахуванням розміру боргу за вказаний період. Однак при проведенні розрахунку 3% річних позивачем безпідставно віднесено до днів прострочення заборгованості дні, в які здійснювалася її часткова сплата.

Так, згідно з п. 1.4 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" моментом виконання грошового зобов'язання є дата зарахування коштів на рахунок кредитора або видачі їх йому готівкою.

День фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені (п. 1.9 вищевказаної постанови).

Тобто сума заборгованості зменшується у день її часткової сплати і нарахування 3% річних проводиться уже на зменшену суму боргу.

З огляду на вищезазначене, проаналізувавши подані розрахунки, суд вважає, що правомірним є нарахування відповідачу 3% річних в сумі 247,79 грн. (за зобов'язаннями січня 2014 р. у сумі 106,17 грн., лютого 2014 р. - 79,53 грн., березня 2014 р. - 42,45 грн., листопада 2014 р. - 0,69 грн., грудня 2014 р. - 18,95 грн.). Таким чином, позивачем безпідставно нараховані 3% річних у сумі 1,16 грн. (0,40 грн. за зобов'язаннями січня 2015 р., 0,32 грн. - лютого 2014 р., березня 2014 р. - 0,19 грн., листопада 2014 р. - 0,08 грн., грудня 2014 р. - 0,17 грн.) на суми заборгованості за дні фактичної її сплати, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині потрібно відмовити.

Також позивачем заявлено до стягнення з відповідача 2979,38 грн. інфляційних нарахувань згідно з розрахунком: за зобов'язаннями січня 2014 р. - 954,74 грн., лютого 2014 р. - 793,27 грн., березня 2014 р. - 425,09 грн., листопада 2014 р. - 28,07 грн., грудня 2014р. - 778,21 грн.

Проаналізувавши поданий розрахунок, суд зазначає, що позивачем здійснено інфляційні нарахування в тому числі і на суми заборгованості за періоди, що становлять менше одного місяця, тоді як відповідно до п. 3.2 постанови Пленуму Вищого господарського суду України №14 від 17.12.2013 р. "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань" розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається, виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).

Судом враховується, що індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць.

Зокрема, неправомірним є нарахування інфляційних втрат (за зобов'язаннями січня 2014 р.) за лютий 2014 р. на борг у розмірі 4773,75 грн., оскільки борг не проіснував повний місяць лютий. Нарахування інфляційних втрат за листопад 2014 р. на суму боргу 3178,56 грн. є також неправомірними, оскільки станом на кінець листопада 2014 р. у результаті часткових оплат заборгованість була погашена. Таким чином, інфляційні нарахування за зобов'язаннями січня 2014 р. мають бути здійснені на борг в сумі 4773,75 грн. за березень-жовтень 2014 р. на суму 860,47 грн.

За зобов'язаннями лютого 2014 р. позивачем нараховано 793,27 грн. інфляційних втрат за березень-листопад 2014 р. Однак, здійснюючи перерахунок, суд бере до уваги те, що борг в сумі 3913,73 грн. не проіснував повний місяць березень 2014 р. Борг у сумі 3913,73 грн. мав місце протягом квітня-листопада 2014 р., тому нарахування інфляційних втрат на цю суму за вказаний період становлять 606,07 грн.

Неправомірно нараховані інфляційні втрати також за зобов'язаннями березня 2014 р. на заборгованість в сумі 2202,00 грн. за квітень 2014 р., оскільки заборгованість не проіснувала повний місяць квітень, та за листопад 2014 р., оскільки станом на кінець листопада 2014 р. заборгованість становила 803,05 грн., на яку підлягає нарахуванню 15,26 грн. інфляційних втрат за листопад 2014 р. Враховуючи зазначене, інфляційні втрати на заборгованість за зобов'язаннями березня 2014 р., за підрахунком суду, становлять 275,02 грн.

Також позивачем неправомірно нараховані інфляційні втрати за зобов'язаннями листопада 2014 р. на суму 935,55 грн. за грудень 2014 р., оскільки зазначений борг у грудні 2014 р. був уже погашений.

Крім того, за зобов'язаннями грудня 2014 р. інфляційні нарахування повинні становити 691,79 грн., а саме: на заборгованість в сумі 2095,93 за лютий-квітень 2015 р., оскільки заборгованість в цьому розмірі не проіснувала повний місяць січень 2015 р.

Зважаючи на викладене, в результаті проведеного перерахунку, суд доходить висновку, що позивачем правомірно заявлено до стягнення 2433,35 грн. інфляційних втрат за визначені періоди. У стягненні інфляційних втрат в сумі 546,03 грн. належить відмовити.

Невиконання зобовязання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання), стаття 610 ЦК України визначає як порушення зобовязання.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 230 ГК України, п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити штрафні санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня).

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Частиною другою ст. 551 ЦК України визначено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Сторонами в п. 7.2 договору погоджено, що у разі невиконання покупцем умов пункту 6.1 цього договору він зобов'язується сплатити продавцю, крім суми заборгованості, пеню в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла в період, за який сплачується пеня від суми простроченого платежу за кожний день прострочення платежу.

Позивач просить стягнути з відповідача пеню в сумі 1379,93 грн. (згідно з поданим розрахунком: за зобов'язаннями січня 2014 р. - 426,24 грн., лютого 2014 р. - 393,52 грн., березня 2014 р. - 242,34 грн., листопада 2014 р. - 7,18 грн., грудня 2014 р. - 310,66 грн.).

Разом з тим, як і при нарахуванні 3% річних, так і при нарахуванні пені позивачем не враховані положення п. 1.9 постанови Пленуму ВГСУ від 17.12.2013р. № 14 "Про деякі питання практики застосування законодавства про відповідальність за порушення грошових зобов'язань", згідно з яким, як уже зазначалося вище, день фактичної сплати суми заборгованості не включається в період часу, за який здійснюється стягнення інфляційних нарахувань та пені.

Зважаючи на вищенаведене, проаналізувавши подані розрахунки, суд доходить висновку, що правомірним є нарахування відповідачу пені в розмірі 1375,77 грн. З огляду на зазначене, позивачем безпідставно нараховано пеню у сумі 4,16 грн. (за зобов'язаннями листопада, грудня 2014 р.) на суми заборгованості за дні фактичної її сплати, а тому у задоволенні позовних вимог в цій частині потрібно відмовити.

Враховуючи вказане вище, положення ст. 33 ГПК України, в силу яких кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, а саме: в частині стягнення 2433,35 грн. інфляційних втрат, 247,79 грн. 3% річних, 1375,77 пені. У задоволенні решти позовних вимог потрібно відмовити.

Відповідно до ст. 49 ГПК України судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Керуючись ст. ст. 1, 2, 33, 43, 49, 82, 85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

Позов публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ до комунального підприємства "Тепловик", смт. Теофіполь про стягнення 4608,26 грн., з яких 2979,38 грн. інфляційних втрат; 248,95 грн. 3% річних; 1379,93 грн. пені задовольнити частково.

Стягнути з комунального підприємства "Тепловик", Хмельницька область, смт. Теофіполь, вул. Щорса, буд. 25 (код 14151286) на користь публічного акціонерного товариства "Національна акціонерна компанія "Нафтогаз України", м. Київ, вул. Б. Хмельницького, буд. 6 (код 20077720) 2433,35 грн. (дві тисячі чотириста тридцять три гривні 35 коп.) інфляційних втрат, 247,79 грн. (двісті сорок сім гривень 79 коп.) 3% річних, 1375,77 (одну тисячу триста сімдесят п'ять гривень 77 коп.) пені, 1213,13 грн. (одну тисячу двісті тринадцять гривень 13 коп.) витрат зі сплати судового збору.

Видати наказ.

У решті позову відмовити.

Повне рішення складено 19.09.2016 р.

Суддя В.В. Виноградова

Віддрук. 3 прим.: 1 - до справи; 2 - позивачу (01001, м. Київ, вул. Б. Хмельницького 6); 3 - відповідачу (30600, Хмельницька область, Теофіпольський р-н, смт. Теофіполь, вул. Щорса 25). 3 - рек. з пов. про вруч.