ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2016 р. Справа № 911/2397/16

Розглянувши матеріали справи за позовом Приватного підприємства «Бултранс», м. Херсон

до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, с. Мотижин

про стягнення 160000,00 грн.

Суддя А.Ю. Кошик

Представники:

Від позивача: ОСОБА_2

Від відповідача: не зявився

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

До Господарського суду Київської області надійшла позовна заява Приватного підприємства Бултранс (далі - позивач) до Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (далі - відповідач) про стягнення 160000,00 грн.

Провадження у справі № 911/2397/16 порушено відповідно до ухвали суду від 29.07.2016 року та призначено справу до розгляду на 16.08.2016 року.

Сторони, належним чином повідомлені про час і місце розгляду спору, у судове засідання 16.08.2016 року не зявились, від позивача поштовим листом надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю представника забезпечити свою явку, від відповідача телеграмою надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з отриманням позовної заяви та доданих до неї документів за день до судового засідання, вимоги ухвали суду не виконали. Розгляд справи відкладався до 30.08.2016 року.

В судовому засіданні 30.08.2016 року представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав суду документи на виконання вимог ухвали суду від 29.07.2016 року та своїм клопотанням уточнив інформацію відносно відповідача, вказавши його вірний ідентифікаційний податковий номер. Відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду спору, у судове засідання 30.08.2016 року повторно не зявився, телеграмою подав клопотання про відкладення розгляду справи у звязку з неможливістю свого представника забезпечити свою явку через свій похилий вік, вимоги ухвали суду від 29.07.2016 року не виконав.

Відповідно до ст. 77 Господарського процесуального кодексу України неявка представника сторони у судове засідання є підставою для відкладення розгляду справи у разі, якщо за відсутності представника сторони неможливо розглянути певну справу. Неявка відповідача та його представника не перешкоджає розгляду справи № 911/2397/16, скільки у відповідача була можливість надати суду документально обґрунтований відзив на позов.

Таким чином, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи відповідно до Відповідно до вимог ч. 2 ст. 82 Господарського процесуального кодексу України, рішення прийнято господарським судом за результатами оцінки доказів, поданих позивачем, у нарадчій кімнаті.

Згідно ст. 85 Господарського процесуального кодексу України, після закінчення розгляду справи у судовому засіданні було оголошено рішення.

Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представника позивача та дослідивши надані докази, судом встановлено наступне.

Як вбачається з викладених у позові обставин та підтверджується матеріалами справи, позивач та відповідач 22 березня 2016 року мали намір укласти договір № 22 л/03/16 на поставку лісопродукції, відповідно до умов якого відповідач, як продавець, мав би поставити та передати у власність позивачу, як покупцю, товар у формі лісопродукції, а позивач прийняти такий товар та оплатити його вартість на умовах, які мали бути визначені договором.

У звязку з чим позивачем було перераховано відповідачу в безготівковій формі на його банківський поточний рахунок № 6 в АТ «ОСОБА_3 ОСОБА_2», МФО 380805, грошові кошти в загальній сумі 160 000 грн. відповідно за платіжними дорученнями: № 1142 від 23 березня 2016 року на суму 40 000 грн. без ПДВ з призначенням платежу «…передоплата за лісопродукцію згідно договору № 22 л/03/16 без ПДВ…», № 1149 від 29 березня 2016 року на суму 40 000 грн. без ПДВ з призначенням платежу «…передоплата за лісопродукцію згідно договору № 22 л/03/16 без ПДВ…», № 1159 від 08 квітня 2016 року на суму 80 000 грн. без ПДВ з призначенням платежу «…передоплата за лісопродукцію згідно договору № 22 л/03/16 без ПДВ…», що також підтверджується наданими виписками по банківському рахунку ПП «Бултранс» за 23 березня 2016 року, 29 березня 2016 року та за 08 квітня 2016 року.

Як пояснив в судовому засіданні представник позивача, після того, як вказані грошові кошти були перераховані на банківський рахунок відповідача виявилось, що договір № 22 л/03/16 на поставку лісопродукції від 22 березня 2016 року так і не був укладеним через відсутність на ньому печатки відповідача та підпису уповноваженої особи. Передплачена продукція позивачу не була поставлена.

Позивач листом від 22.08.2016 року звертався до відповідача з вимогою повернути безпідставно набуті кошти всього в розмірі 160 000 грн., при цьому суд зазначає, що положення ч. 1 ст. 1212 Цивільного кодексу України, якими обґрунтовує свою позицію позивач щодо факту порушення зобовязань відповідачем з повернення коштів, встановлюючи обовязок набувача безпідставно отриманих коштів повернути їх позивачеві, не визначають строк, в межах якого таке повернення мало б бути здійснено, і до настання якого, вимога потерпілого не може бути задоволена. Невизначеність такого строку зумовлена природою правовідносин з набуття (збереження) майна без достатньої правової підстави та однозначно вказує на приписи законодавця з негайного здійснення повернення майна потерпілому. Зазначені особливості правового регулювання кондиційних зобовязань обєктивно виключають існування строку для належного (непростроченого) виконання зобовязання з повернення безпідставно набутого майна у розумінні ст. ст. 526, 530 Цивільного кодексу України (Постанова ВГС України від 07 жовтня 2010 року по справі за № 37/163).

Суд відмічає, що за результатами розгляду даної справи протилежного зі сторони відповідача так і не було доведено, а в матеріалах справи відсутні докази, які б свідчили про існування вказаного договору, що в свою чергу свідчить про не досягнення сторонами усіх істотних умов договору та те, що без наявної достатньої правової підстави (юридичного факту) відповідач заволодів майном, а саме коштами позивача, в сумі, яка заявлена до стягнення, при цьому в процесі розгляду даної справи відповідач не надав до суду будь-яких доказів повернення вказаних коштів чи поставки лісопродукції на користь позивача.

За таких обставин, враховуючи не укладення договору № 22 л/03/16 на поставку лісопродукції від 22 березня 2016 року., на виконання якого були здійснені спірні платежі, та не поставку передплаченої спірними платежами продукції, відповідні кошти набуті і утримуються відповідачем без достатніх правових підстав.

Відповідно до ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно з ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Порядок укладання господарських договорів врегульовано ст. 180 - 181 Господарського кодексу України, згідно з якими господарський договір за загальним правилом викладається у формі єдиного документа, підписаного сторонами та скріпленого печатками. Господарський договір вважається укладеним, якщо між сторонами у передбачених законом порядку та формі досягнуто згоди щодо його істотних умов. Істотними є умови, визнані такими за законом чи необхідні для договорів даного виду, а також умови, щодо яких на вимогу однієї із сторін повинна бути досягнута згода.

При укладанні господарського договору сторони зобов'язані у будь якому разі погодити предмет, ціну та строк дії договору.

У разі, якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов господарського договору, такий договір вважається неукладеним (таким, що не відбувся). Якщо одна із сторін здійснила фактичні дії щодо його виконання, правові наслідки таких дій визначаються нормами Цивільного кодексу України.

Згідно з ч. 1, 6 ст. 265 Господарського кодексу України за договором поставки одна сторона - постачальник зобов'язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов'язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму. До відносин поставки, не врегульованих цим Кодексом, застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України про договір купівлі-продажу.

Зміст наведеної норми повністю кореспондується з ч. 1, 2 ст. 712 Цивільного кодексу України - за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю - продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

У звязку з чим, для укладення такого договору обовязковим є дотримання певної його форми. Так, безпосередньо вимоги до письмової форми правочину викладені в статті 207 Цивільного кодексу України. Згідно з ч. ч. 1 та 2 вказаної статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, які обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний, зокрема, його сторонами.

У письмовій формі належить вчиняти правочини, зокрема, між юридичними особами, правочини між фізичною та юридичною особою ч. 1 ст. 208 Цивільного кодексу України.

Отже, з системного аналізу наведених вище правових норм з одночасним врахуванням дійсних фактичних обставин у справі суд дійшов висновку про те, що за наявності факту недотримання позивачем та відповідачем врегульованого приписами законодавства порядку укладання господарських договорів, а також як наслідок не досягнення згоди щодо істотних умов договору № 22 л/03/16 на поставку лісопродукції від 22 березня 2016 року, договір вважається не укладеним.

Згідно зі ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.

Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.

Таким чином, аналіз наведеної норми свідчить, що зобов'язання з безпідставного набуття, збереження майна породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав (норми закону, адміністративного акту, правочину (договору) тощо) або якщо такі відпали.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 17.06.2014 року у справі № 13/096-12 та постанові Вищого господарського суду України від 18.03.2015 року у справі 914/2373/14.

Відповідно до змісту ст. 1212 Цивільного кодексу України зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуто з допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, у разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин виключає можливість застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов'язання повернути майно потерпілому (правова позиція Верховного суду України у Постанові від 24.09.2015 року по справі № 6-122 цс14).

Як висловився Верховний Суд України у своїй Постанові від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15, згідно з частинами першою та другою статті 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.

Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондиційного зобовязання.

Характерною особливістю кондиційних зобовязань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобовязання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобовязання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондиційному зобовязанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.

Кондикційне зобовязання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.

Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.

Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що предявлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не повязаний договірними правовідносинами щодо речі.

Узагальнюючи викладе, можна дійти висновку про те, що кондиція позадоговірний зобовязальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та субєктним складом підпадає під визначення зобовязання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави.

Таким чином, права особи, яка вважає себе власником майна, підлягають захисту шляхом задоволення позову до володільця, з використанням правового механізму, установленого статтею 1212 Цивільного кодексу України у разі наявності правових відносин речово-правового характеру безпосередньо між власником та володільцем майна.

Такий спосіб захисту можливий шляхом застосування кондиційного позову, якщо для цього існують підстави, передбачені статтею 1212 Цивільного кодексу України, які дають право витребувати в набувача це майно.

Приписами статті 111-28 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішеннями Верховного Суду України.

Враховуючи викладене вище, а також те, що договір № 22 л/03/16 на поставку лісопродукції від 22 березня 2016 року є неукладеними, тобто між позивачем та відповідачем не виникли зобовязальні правовідносини щодо поставки лісопродукції, крім того, не відбулось фактичного виконання зустрічного зобовязання з поставки лісо продукції, суд дійшов висновку, що відповідач утримує грошові кошти у розмірі, перерахованому йому позивачем, безпідставно і має повернути їх позивачу на підставі ст. 1212 ЦК України, а тому у суду наявні всі правові підстави для задоволення позову.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог чи заперечень.

Відповідно до ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

За таких обставин, позовні вимоги позивачем обґрунтовані та доведені, відповідачем не заперечені та не спростовані, тому підлягають задоволенню в повному обсязі.

Відшкодування витрат на оплату судового збору покладається на відповідача в повному обсязі.

Керуючись ст. ст. 33, 34, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, господарський суд

ВИРІШИВ:

1. Позовні вимоги задовольнити повністю.

2. Стягнути з Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків (ідентифікаційний податковий номер): НОМЕР_1, місце проживання: 08060, Київська область, Макарівський р-н, с. Мотижин, вул. Щорса, буд. 88) на користь Приватного підприємства «Бултранс» (ідентифікаційний код юридичної особи (код ЄДРПОУ): 34370076, місцезнаходження юридичної особи (юридична адреса): 73000, АДРЕСА_1) 160 000 (сто шістдесят тисяч) грн. безпідставно набутих коштів та 2400 (дві тисячі чотириста) грн. витрат по сплаті судового збору.

Наказ видати після набрання судовим рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Суддя А.Ю. Кошик

дата підписання 09.09.2016 р.