РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.09.2016Справа №910/13179/16

За позовомТовариства з обмеженою відповідальністю «Ескорт-Вінн'с»
доФонду державного майна України

провизнання недійсним частини договору
Суддя Босий В.П.

Представники сторін:

від позивача:Мазур О.В.
від відповідача:Качуровський В.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Ескорт-Вінн'с» (надалі - «Товариство») звернулося до господарського суду міста Києва з позовом до Фонду державного майна України (надалі - ФДМУ) про визнання недійсним частини договору.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що укладений між відповідачами договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №125 від 31.03.2015 р. в частині його пункту 3.10 не відповідає вимогам чинного законодавства, а саме: зі сторони позивача спірний договір укладено на вкрай невигідних для нього умовах.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 21.07.2016 р. порушено провадження у справі та призначено її до розгляду на 03.08.2016 р.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 03.08.2016 р. розгляд справи відкладено на 12.09.2016 р. у зв'язку із неявкою представника позивача та неподанням витребуваних доказів.

Представник позивача в судове засідання з'явився, надав пояснення по справі, позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити повністю.

Представник відповідача в судове засідання з'явився, на виконання вимог ухвали суду через канцелярію подав письмові пояснення, в яких проти задоволення позовних вимог заперечував з огляду на те, що договір в оспорюваний частині відповідачем було підписано добровільно, що відповідає принципам свободи договору, закріпленим приписами чинного законодавства України.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

У судових засіданнях складалися протоколи згідно статті 81-1 Господарського процесуального кодексу України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва, -

ВСТАНОВИВ:

31.03.2015 р. між ФДМУ (орендодавець) та Товариством (орендар) укладено Договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №125 (надалі - «Договір»), відповідно до пунктів 1.1., 1.2. якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно - нежитлове приміщення загальною площею 992,7 кв. м, (реєстровий номер 00032945.3.АААДКЕ203), розташоване за адресою: м. Київ, вул. Остапа Вишні, 5-А (далі - майно), обліковується на балансі Фонду державного майна України, (далі - балансоутримувач) та належить до сфери управління Фонду державного майна України. Вартість майна визначена згідно з висновком про вартість станом на 30.09.2014 року становить за незалежною оцінкою 3 063 700 грн. без ПДВ. Майно передається в оренду з метою розміщення станції технічного обслуговування.

Згідно із п. 2.1, п. 2.4 Договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, вказаний у договорі, але не раніше підписання сторонами цього договору та акта приймання-передавання майна. Обов'язок щодо складання акту приймання-передавання покладається на орендодавця.

31.03.2015 р. між сторонами складено та підписано акт приймання-передавання державного нерухомого майна, що розташоване за адресою: м. Київ, вул. Остапа Вишні, 5-А.

Договір укладено строком на 2 роки 11 місяців, та діє з 31.03.2015 р. по 28.02.2018 р. включно.

Пунктом 3.10 Договору визначено, що зобов'язання орендаря за сплатою орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку в розмірі 60 000,00 грн., який вноситься в рахунок плати за останній місяць оренди.

Відповідно до п. 5.2 Договору визначено, що орендар зобов'язується протягом місяця після підписання договору внести завдаток у розмірі 60 000,00 грн. Завдаток стягується до державного бюджету та балансоутрмувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 3.6 цього договору. Після закінчення основного строку договору оренди здійснюється перерахування орендної плати за останній місяць оренди з урахуванням внесеного орендарем завдатку. У разі порушення орендарем зобов'язання зі сплати орендної плати він має відшкодувати державному бюджету і балансоутримувачу збитки в сумі, на яку вони перевищують розмір завдатку. Якщо в разі дострокового припинення договору за згодою сторін сума сплачених орендних платежів і завдатку перевищить передбачені договором платежі за період фактичної оренди, то це перевищення розглядається як зайва сума орендної плати.

На виконання умов Договору позивачем було перераховано завдаток у розмірі 30 000,00 грн. в дохід державного бюджету України та 42 000,00 грн. на рахунок ФДМУ, що підтверджується платіжними дорученнями №11 та №12 від 28.04.2015 р.

Спір у справі виник у зв'язку з тим, що на думку позивача Договір в частині його пункту 3.10 укладений з порушенням норм законодавства, а тому існують підстави для визнання його недійсним.

Згідно із частиною 1 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

За приписами частин 1-5 статті 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

Крім того, згідно з п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину.

Відповідно до п. 2.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» якщо чинне законодавство прямо не визначає кола осіб, які можуть бути позивачами у справах, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, господарському суду для вирішення питання про прийняття позовної заяви слід керуватися правилами статей 1 і 2 ГПК. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), а в передбачених законом випадках - прокурора, державних та інших органів позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин.

Таким чином, заявляючи позов про визнання недійсним договору, позивач має довести наявність тих обставин, з якими закон пов'язує визнання угод недійсними і настанням відповідних наслідків.

У відповідності до ст. 283 Господарського кодексу України до відносин оренди застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Згідно ч. 1 ст. 759 Цивільного кодексу України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

За ч. 1 ст. 2 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» орендою є засноване на договорі строкове платне користування майном, необхідним орендареві для здійснення підприємницької та іншої діяльності.

Як на підставу для визнання недійсним пункту 3.10 Договору позивач вказує на те, що сплата ним завдатку вкрай не вигідна позивачу, а включення такої умови до Договору суперечить наказу ФДМУ №1774 від 23.08.2000 р., яким затверджено типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.

Відповідно до ст. 233 Цивільного кодексу України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 3.10 постанови пленуму Вищого господарського суду України №11 від 29.05.2013 р. «Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними» визначено, що ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини (наприклад, під загрозою банкрутства) і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки, можливо, навіть з ініціативи самого позивача. Доведення того, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено або було б вчинено на інших умовах, покладається на позивача. Останній, крім повернення йому одержаного другою стороною, вправі вимагати відшкодування йому завданих збитків і моральної шкоди стороною, яка скористалася тяжкою обставиною.

Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі.

Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 Цивільного кодексу України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Відповідно до ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно зі ст. 34 Господарського процесуального кодексу України господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

В той же час суд відзначає, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів в розумінні приписів ст.ст. 33, 34 Господарського процесуального кодексу України на підтвердження того факту, що умови внесення ним завдатку в порядку п. 3.10 Договору є вкрай невигідними.

Більш того, правові наслідки, визначені статтею 233 Цивільного кодексу України, можуть настати лише у разі наявності на час вчинення правочину тяжкої обставини саме для особи, яка під впливом цих обставин вчинила правочин на вкрай невигідних для неї умовах.

Позивачем не було доведено суду існування тяжкої для нього обставини, за наявності якої ним було укладено Договорі із позивачем, включивши до нього оспорюваний пункт 3.10.

Суд відзначає, що відповідно до п. 5.2 Договору визначено, що орендар зобов'язується протягом місяця після підписання договору внести завдаток у розмірі 60 000,00 грн. Завдаток стягується до державного бюджету та балансоутрмувачу у співвідношенні, визначеному у пункті 3.6 цього договору.

Тобто, не тільки оскаржуваний пункт 3.10 Договору містить умову щодо обов'язку внесення забезпечувального платежу, а відповідний обов'язок позивача як орендаря також міститься в його пункті 5.2

В той же час, за відсутності доказів оскарження дійсності пункту 5.2 Договору, суд приходить до висновку, що Товариство повністю погоджується із його положеннями в частині внесення завдатку, та не вважає його таким, що укладений на вкрай невигідних для нього умовах.

Стосовно невідповідності оспорюваного пункту договору положенням наказу ФДМУ №1774 від 23.08.2000 р. суд відзначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про оренду державного та комунального майна» істотними умовами договору оренди є, зокрема, забезпечення виконання зобов'язань - неустойка (штраф, пеня), порука, завдаток, гарантія тощо.

Частиною 2 вказаної правової норми визначено, що укладений сторонами договір оренди в частині істотних умов повинен відповідати типовому договору оренди відповідного майна. Типові договори оренди державного майна розробляє і затверджує Фонд державного майна України, типові договори оренди майна, що належить Автономній Республіці Крим або перебуває у комунальній власності, затверджують відповідно Верховна Рада Автономної Республіки Крим та органи місцевого самоврядування.

Наказом ФДМУ №1774 від 23.08.2000 р. було затверджено типовий договір оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності, пунктом 3.10 якого передбачено, що зобов'язання орендаря щодо сплати орендної плати забезпечуються у вигляді завдатку у розмірі, не меншому, ніж орендна плата за базовий місяць, який вноситься в рахунок орендної плати за останній місяць (останні місяці) оренди. Якщо договір оренди укладено на строк, менший ніж один місяць, вноситься завдаток у розмірі орендної плати за цей строк.

Таким чином, пункт 3.10 Договору щодо внесення завдатку не тільки не суперечить вказаному наказу, а і повністю дублює умову типового договору оренди індивідуально визначеного (нерухомого або іншого) майна, що належить до державної власності.

Нормами п. 3 ч. 1 ст. 3 Цивільного кодексу України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору.

Частинами 2, 3 статті 6 Цивільного кодексу України встановлено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами, сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд.

Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Суд відзначає, що Договір підписаний сторонами без будь-яких зауважень, що з огляду на приписи вказаних норм чинного законодавства України свідчить про погодження сторонами всіх умов, які містяться в такому Договорі.

Відповідно до п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та Цивільного кодексу України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України.

Отже, відповідно до положень чинного законодавства України, визнання правочину недійсним ставиться в залежність від його відповідності вимогам чинного законодавства та актам органів державної влади.

Позивач не надав до суду доказів, які б підтверджували той факт, що Договір в частині пункту 3.10 суперечать нормам Цивільного кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; не довів відсутність необхідного обсягу цивільної дієздатності будь-якої з осіб, яка вчинила спірний правочин; відсутність вільного волевиявлення та невідповідність його внутрішній волі учасника спірного правочину; не спрямованість будь-якої зі сторін на реальне настання правових наслідків, обумовлених спірними правочином.

Таким чином, позивачем не доведено, а судом не встановлено обставин з якими положення статей 203, 215 Цивільного кодексу України пов'язують можливість визнання п. 3.10 Договору недійсним.

З огляду на викладене, судом не встановлено обставин, з якими чинне законодавство пов'язує можливість визнання п. 3.10 Договору недійсним, а відтак в задоволенні позовних вимог про визнання такого пункту Договору недійсним з визначених у позовні заяві правових підстав необхідно відмовити.

Відповідно до вимог ст. 49 Господарського процесуального кодексу України судові витрати покладаються на позивача.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В задоволенні позовних вимог Товариства з обмеженою відповідальністю «Ескорт-Вінн'с» відмовити повністю.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 14.09.2016 р.

Суддя В.П. Босий