ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХЕРСОНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
тел. /0552/ 49-31-78
Веб сторінка : ks.arbitr.gov.ua/sud5024/
_________________________________________________________________________________________________________________________________________________________
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2016 року Справа № 923/662/16

Господарський суд Херсонської області у складі судді Нікітенка С.В. при секретарі Гапоновій К.С., розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод", м. Гадяч Полтавської

до фізичної особи-підприємця ОСОБА_1, м. Херсон

про стягнення 100340,00 грн.

За участю представників сторін:

від позивача - адвокат Лупєєв А.І. свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №544 від 23.05.2012р.;

від відповідача - адвокат Дмитрук С. С. свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю №549 від 20.06.2016 р.

Суть спору: Товариство з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" звернулось до суду з позовом про стягнення з фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 суми грошових коштів розмірі 100340,00 грн., з яких: 50170,00грн. - матеріальні збитки та 50170,00 грн. - штраф. Судові витрати по справі позивач просить суд покласти на відповідача.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує посиланнями на умови договору №1910-02 від 19.10.2012р. на надання транспортних послуг при перевезеннях вантажів автомобільним транспортом, положення ст.ст. 526, 530, 629, 908-909, 914 923-925 ЦК України та ст.ст. 173-175, 193, 216-220, 222-226, 230-232, 307-308, 310, 314-315 ГК України.

12 липня 2016 року відповідач у справі подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог, оскільки відсутня вина відповідача у втраті вантажу позивача. Також у відзиві на позовну заяву відповідач просить суд застосувати позовну давність щодо основної та додаткової позовних вимог. Даний відзив з додатком суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (а.с. 54-63).

11 серпня 2016 року позивач у справі подав до суду письмові пояснення на відзив відповідача. Дані пояснення суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи (а.с. 71-74).

Ухвалою від 11.08.2016р. суд продовжив строк вирішення спору у справі № 923/662/16 на п'ятнадцять днів - до 07.09.2016 року та відклав розгляд справи на 25 серпня 2016 року.

У засіданні суду 25.08.2016р. суд оголосив перерву до 12 год. 00 хв. 07.09.2016р., у зв'язку із необхідністю витребування у позивача нових доказів (розрахунок сум збитків та штрафу).

31 серпня 2016 року відповідач у справі подав до суду клопотання, в якому зазначає, що якщо суд дійде висновку про обґрунтованість вимог позивача, то на підставі ст. 83 ГПК України просить суд зменшити розмір штрафних санкцій до однієї гривні. Дане клопотання суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні надав суду розрахунок сум збитків та штрафу. Даний розрахунок суд прийняв до розгляду та долучив до матеріалів справи.

Представник позивача у судовому засіданні 07.09.2016р. позовні вимоги підтримав у повному обсязі.

Також у наданих усних поясненнях представник позивача заперечив проти задоволення клопотання відповідача про зменшення розміру штрафних санкцій до однієї гривні.

Представник відповідача у судовому засіданні 07.09.2016р. позовні вимоги не визнав та у задоволенні позову просив відмовити, надавши аналогічні пояснення тим, які містяться у відзиві на позовну заяву.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, суд -

в с т а н о в и в:

Матеріали справи свідчать, що 19 жовтня 2012 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (надалі - позивач, замовник або вантажоодержувач) і фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1 (надалі - відповідач, виконавець або перевізник) був укладений договір №1910-02 на надання транспортних послуг при перевезеннях вантажів автомобільним транспортом (надалі - договір), відповідно до умов якого, відповідач зобов'язався доставляти передані позивачем вантажі в пункти призначення в строки, вказані позивачем в заявках та передавати їх особам, вказаним позивачем, а позивач зобов'язався оплачувати належним чином здійснені перевезення вантажів в розмірах та на умовах, встановлених договором.

Відповідно до умов п.1.2, п.2.3. договору перевезення вантажів здійснюється на підставі письмових заявок на перевезення, узгоджених сторонами договору.

Пунктом 3.1. договору встановлено, що замовник інформує виконавця про терміни та об'єми перевезень, кількості та необхідний тип рухомого складу. Інформація передається по факсимільному зв'язку у вигляді Заявки, яка містить додатково наступну інформацію:

- точні адреси місць навантаження та розвантаження вантажу;

- дата та час подачі автомобілю під навантаження;

- вага та найменування вантажу;

- умови упаковки вантажу;

- адреси відправника та доставки вантажу з зазначенням контактних телефонів;

- строк доставки вантажу отримувачу;

- П.І.Б. водія;

- сума платежу за перевезення;

- інші особливості перевезення конкретного вантажу, інші умови, які сторони вважають необхідними включити в заявку.

Відповідно до умов п.3.2. договору виконавець передає замовнику по факсимільному зв'язку підписану ним заявку до виконання з зазначенням реєстраційних номерів транспортного засобу, що фрахтується. Після підписання заявки (факсової копії) виконавцем та отримання її замовником заявка вважається прийнятою виконавцем. Сторони здійснюють обмін оригіналами заявки в оптимальні розумні строки. У випадку відсутності у однієї із сторін оригіналу заявки, її факсова копія з підписами обох сторін вважається належним підтвердженням досягнутих сторонами домовленостей, якщо ТТН містить всі або частину даних, вказаних в заявці.

В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що 16.08.2013р. між позивачем і відповідачем була узгоджена заявка № 1832 до договору, відповідно до якої 17.08.2013р. відповідачем було подано на адресу ТОВ "Богодухівський молзавод" для завантаження автомобіль. Цього ж дня, ТОВ "Богодухівський молзавод" на адресу позивача було відправлено автотранспортом відповідача вантаж, а саме: молоко знежирене, в кількості 27733,00 кг., що підтверджується спеціалізованою товарною накладною на перевезення молочної сировини серія ЛМЗ № 0665726 від 17.08.2013 р.

Відповідно до умов погоджених між позивачем і відповідачем умов перевезення, вантаж, відправлений ТОВ "Богодухівський молзавод" мав бути доставлений на адресу позивача до 04 год. 00 хв. 18.08.2013 року.

Однак, 18.08.2013р. на 24 км автошляху Мерефа - Павлоград між с. Таранівка та с. Безпалівка Харківської області сталася дорожньо-транспортна пригода, за участю: автомобіля ВАЗ 2106 державний номер НОМЕР_4 та автомобіля НОМЕР_1, н/причіп-цистерна DSLT державний номер НОМЕР_2, який здійснював перевезення молока знежиреного відповідно до договору на замовлення ТОВ "Лозівський молочний завод" з ТОВ "Богодухівський молзавод" згідно спеціалізованої товарної накладної на перевезення молочної сировини серія ЛМЗ № 0665726, в кількості 27733 кг.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди відбулося пошкодження автоцистерни автомобіля НОМЕР_1, н/причіп-цистерна DSLT державний номер НОМЕР_2, внаслідок чого сталася часткова втрата молока знежиреного. Частина молока знежиреного, що залишилась збереженою, було доставлено до ТОВ "Лозівський молочний завод" автомобілем ДАФ за рахунок ТОВ "Лозівський молочний завод".

В результаті зважування залишку частини молока знежиреного, яке було доставлено 18.08.2013р. до ТОВ "Лозівський молочний завод", було встановлено, що кількість збереженого та доставленого молока знежиреного, становить 7665,00 кг, про що було складено акт /н від 18.08.2013р.

Вартість молока знежиреного, яке було відправлено ТОВ "Богодухівський молзавод" складала 2,50 грн/кг.

Загальна вартість втраченого в результаті дорожньо-транспортної пригоди молока знежиреного в кількості 20068,00 кг, відправленого 17.08.2013р. ТОВ "Богодухівський молзавод" автотранспортом відповідача складає: 20068 кг х 2,50 грн. = 50 170,00 грн.

Таким чином, за твердженням позивача сума завданих відповідачем ТОВ "Лозівський молочний завод" матеріальних збитків відповідно до розрахунку вартості вантажу та його кількості, складає 50170,00 грн.

Позивач також зазначає, що з метою досудового врегулювання спору 29.08.2013р. направив поштою на адресу відповідача претензію № 5991 від 28.08.2013р. з вимогою відшкодувати завдані матеріальні збитки в сумі 69332,50 грн., за втрачене молоко знежирене.

На вказану претензію відповідач звернувся з листом № 377 від 06.09.2013р. до позивача, в якому просив надати інформацію про кількість збереженого молока знежиреного, надіслати для підписання акт про нестачу товару та скорегувати суму вимоги згідно кількості фактично втраченого молока знежиреного.

18 вересня 2013 року позивач направив на адресу відповідача для підписання два примірники акту про недостачу молока та суму завданих збитків б/н від 18.08.2013р. Однак відповідач не повернув позивачу другий примірник підписаного з його сторони акту про недостачу молока та суму завданих збитків.

Також 18.09.2013р. позивачем було скориговано суму завданих збитків згідно кількості фактично втраченого молока знежиреного та направлено на адресу відповідача претензію № 7178 від 18.09.2013р. з вимогою відшкодувати завдані матеріальні збитки в сумі 50170,00 грн.

Надалі, 18.02.2015р. позивач повторно звернувся до відповідача з вимогою про необхідність відшкодувати завдані збитки в сумі 50170,00 грн. Дану вимогу відповідач залишив без відповіді та реагування.

Отже, у зв'язку з порушенням відповідачем умов договору №1910-02 від 19.10.2012р., позивач звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить суд стягнути з відповідача суму матеріальних збитків у розмірі 50170,00грн. та суму штрафу розмірі 50170,00 грн.

Дані обставини стали підставою для звернення позивача з позовною заявою до суду за захистом своїх прав.

Таким чином, виник спір, який підлягає вирішенню у судовому порядку.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та, враховуючи те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до ст. 173 Господарського кодексу України господарським визнається зобов'язання, що виникає між суб'єктом господарювання та іншим учасником (учасниками) відносин у сфері господарювання з підстав, передбачених цим Кодексом, в силу якого один суб'єкт (зобов'язана сторона, у тому числі боржник) зобов'язаний вчинити певну дію господарського чи управлінсько-господарського характеру на користь іншого суб'єкта (виконати роботу, передати майно, сплатити гроші, надати інформацію тощо), або утриматися від певних дій, а інший суб'єкт (управнена сторона, у тому числі кредитор) має право вимагати від зобов'язаної сторони виконання її обов'язку.

Приписами ст. ст. 181, 193 ГК України передбачено, що допускається укладення господарських договорів у спрощений спосіб, тобто шляхом обміну листами, факсограмами, телеграмами, телефонограмами тощо, а також шляхом підтвердження прийняття до виконання замовлень, якщо законом не встановлено спеціальні вимоги до форми та порядку укладення даного виду договорів.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Виходячи з матеріалів даної справи, суд дійшов висновку, що відносини між сторонами, позивачем як вантажоодержувачем та відповідачем як перевізником, у розрізі заявленої позовної вимоги, підпадають під дію правових норм, що регулюють правовідносини в сфері перевезення.

Приписами ст. 909 ЦК України та ст. 307 ГК України визначено, що за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити ввірений їй другою стороною (вантажовідправником) вантаж до пункту призначення в установлений законодавством чи договором строк та видати його уповноваженій на одержання вантажу особі (вантажоодержувачу), а вантажовідправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату.

Договір перевезення вантажу укладається в письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо) відповідно до вимог законодавства. Перевізники зобов'язані забезпечувати вантажовідправників бланками перевізних документів згідно з правилами здійснення відповідних перевезень.

За таких обставин, підписання відповідачем, як перевізником, спеціалізованої товарної накладної на перевезення молочної сировини серія ЛМЗ № 0665726 від 17.08.2013р. (а.с. 18) без будь-яких зауважень чи заперечень, свідчить про прийняття ним товару у кількості та якості, зазначеній у накладні, та відповідно породжує для відповідача усі права та обов'язки передбачені чинним законодавством України для перевізників.

Відповідно до ст. 920 ЦК України у разі порушення зобов'язань, що випливають із договору перевезення, сторони несуть відповідальність, встановлену за домовленістю сторін, якщо інше не встановлено цим Кодексом, іншими законами, транспортними кодексами (статутами).

Статтею 924 ЦК України встановлено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або пошкодження вантажу, багажу, пошти сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало.

Перевізник відповідає за втрату, нестачу, псування або пошкодження прийнятих до перевезення вантажу, багажу, пошти у розмірі фактичної шкоди, якщо не доведе, що це сталося не з його вини.

Вказана норма кореспондується з приписами ч.1 ст. 314 Господарського кодексу України, якою визначено, що перевізник несе відповідальність за втрату, нестачу та пошкодження прийнятого до перевезення вантажу, якщо не доведе, що втрата, нестача або пошкодження сталися не з його вини.

Відповідно до ч. 3 ст. 314 ГК України за шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає, зокрема, у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає.

Крім того, відповідно до п. 2.6. договору виконавець підтверджує, що водій, який керує транспортним засобом, що здійснює перевезення вантажу, являється уповноваженим представником виконавця та має право підпису від імені виконавця у всіх товаросупровідних документах. При цьому, виконавець несе відповідальність за дії водія (в тому числі, якщо його діями чи бездіяльністю завдано шкоди вантажу замовника) в повному обсязі.

Пунктом 4.2.6. договору передбачено, що виконавець зобов'язаний доставити довірений замовником вантаж у вказаний пункт призначення, а також зберігати вантаж до його отримання в пункті призначення та здати його та товаросупроводжувальні документи отримувачу, вказаному у заявці в цілості та збереженості згідно товарно-транспортної накладної та переданих у місці навантаження документів.

Згідно з п. 4.2.8. договору, у випадку втрати з будь-якої причини будь-якої кількості вантажу, виконавець зобов'язаний проінформувати про це замовника невідкладно, звернутись до правоохоронних органів та вимагати документального оформлення факту втрати вантажу, а також компенсувати замовнику вартість переданого отримувачу вантажу та штрафні санкції в порядку, передбаченому договором. Виконавець зобов'язаний надати замовнику документальне підтвердження оформлення факту втрати вантажу. Під «втратою» Сторони домовились розуміти будь-яку крадіжку, зникнення, зменшення кількості та/або якості вантажу, інші події, які призведуть до недоставки вантажу в кількості та якості, передбаченими заявкою та товаросупроводжувальними документами на вантаж (товар).

Також відповідно до п.6.6. договору виконавець відповідає за втрату вантажу, не доставку вантажу в кількості та якості, вказаних в товаросупроводжувальних документах на вантаж, в тому числі, але не обмежуючись за втрату, нестачу, шкоду чи пошкодження прийнятого до перевезення вантажу в розмірі фактичної шкоди з розрахунку вартості вантажу, вказаній у видаткових накладних, які виписуються від замовника отримувачу на вказаний вантаж (товар). У випадку порушення умов договору, втрати, пошкодження, крадіжки, втрати вантажу, невиконання обов'язків по доставці вантажу в кількості та/або якості, переданого йому до перевезення, з інших підстав, виконавець зобов'язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 100% від вартості вантажу, що став непридатним, втрачений, не доставлений.

Враховуючи вищезазначені умови договору, а також приписи ст. 924 ЦК України та ч.1 ст. 314 ГК України тягар доказування, що втрата вантажу сталася не з вини перевізника лежить на ньому.

Суд зазначає, що посилання відповідача на відсутність у нього обов'язку виплати вартості втраченого вантажу у зв'язку з відсутністю його вини у втраті вантажу (по факту дорожньо-транспортної пригоди постановою Зміївського районного суду Харківської області від 09.10.2013р. визнано винним та притягнуто до відповідальності за скоєння правопорушення ОСОБА_4, який скоїв ДТП з використанням джерела підвищеної небезпеки - автомобіля) додатково спростовуються умовами договору та положеннями ст. 924 ЦК України, якими передбачено, що перевізник відповідає за збереження вантажу, багажу, пошти з моменту прийняття їх до перевезення та до видачі одержувачеві.

Відтак, дослідивши матеріали справи, суд встановив, що відповідач не надав доказів, які доводять відсутність його вини у втраті вантажу позивача.

Відповідно до ч. 2 ст. 4-3 ГПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами.

Згідно зі ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відтак, сторони звертаючись до суду повинні враховувати те, що визначення та наповнення доказової бази переданого на розгляд суду спору покладаються саме на сторони, а не на суд. Суд вирішує спір на підставі поданих та витребуваних доказів.

Отже, з огляду на встановлені обставини та вимоги чинного законодавства щодо встановленого принципу презумпції вини перевізника, суд дійшов висновку, що відповідач не довів належними і допустимими доказами відсутність своєї вини у втраті вантажу позивача, отже, повинен нести передбачену відповідальність за його втрату.

Предметом позову є вимога позивача про стягнення з відповідача 50170,00 грн. вартості втраченого відповідачем товару (молока знежиреного) у кількості 20068 кг.

При цьому, право позивача на отримання відшкодування збитків від втрати вантажу обумовлене, зокрема, тим, що вартість вантажу ним оплачена в установленому порядку та у визначеному розмірі, про що зазначено вище, а також з урахуванням того, що відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом (у даній справі інше не встановлено), переданням майна вважається вручення його набувачеві або перевізникові, організації зв'язку тощо для відправлення, пересилання набувачеві майна, відчуженого без зобов'язання доставки. До передання майна прирівнюється вручення коносамента або іншого товарно-розпорядчого документа на майно.

Відповідно до пункту 1 статті 611 Цивільного кодексу України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, відшкодування збитків та моральної шкоди.

Статтею 623 вказаного кодексу передбачено, що боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Статтею 225 ГК України визначено склад та розмір відшкодування збитків, а саме, до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб'єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов'язання другою стороною.

Згідно до ст. п. 2 ст. 224 ГК України під збитками розуміються витрати, зроблені управленою стороною, втрата або пошкодження майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Тобто збитки - це об'єктивне зменшення будь-яких майнових благ особи, що обмежує його інтереси, як учасника певних відносин і проявляється у витратах, зроблених особою, втраті або пошкодженні майна, а також не одержаних особою доходів, які б вона одержала при умові правомірної поведінки особи.

Загальні підстави цивільно-правовірної відповідальності за завдану майнову шкоду, передбачені ст. 1166 ЦК України, згідно якої для настання цивільно-правової відповідальності необхідно наявність складу правопорушення, а саме: наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювача шкоди, причинний зв'язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, вина.

При цьому складовими правопорушення, необхідними для відповідальності у вигляді відшкодування збитків, є суб'єкт та об'єкт правопорушення, а також суб'єктивна та об'єктивна сторони.

Суб'єктом цивільного правопорушення є боржник, а об'єктом правопорушення зобов'язальні правовідносини кредитора та боржника. Суб'єктивну сторону становить вина боржника, а об'єктивну - протиправна поведінка боржника (невиконання або неналежне виконання обов'язку), наявність збитків у майновій сфері кредитора, причинний зв'язок між протиправною поведінкою боржника та збитками. За відсутності хоча б одного з цих елементів зазначена цивільна відповідальність не настає.

Важливим елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що протиправна дія чи бездіяльність заподіювача є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи, - наслідком такої протиправної поведінки.

За шкоду, заподіяну при перевезенні вантажу, перевізник відповідає: у разі втрати або нестачі вантажу - в розмірі вартості вантажу, який втрачено або якого не вистачає; у разі пошкодження вантажу - в розмірі суми, на яку зменшилася його вартість; у разі втрати вантажу, зданого до перевезення з оголошенням його цінності, - у розмірі оголошеної цінності, якщо не буде доведено, що вона є нижчою від дійсної вартості вантажу.

Зі змісту ст. 314 ГК України вбачається, що втрата, нестача і пошкодження вантажу є наслідком його незбереження під час перевезення, що свідчить про неналежне виконання перевізником своїх обов'язків за договором перевезення та є підставою господарсько-правової відповідальності перевізника.

Під втратою вантажу слід розуміти неможливість видачі вантажу одержувачеві протягом встановленого строку у зв'язку з його фізичною загибеллю, крадіжкою або знищенням.

Перевізник відповідає за збереження вантажу після прийняття його до перевезення та до видачі одержувачеві, якщо не доведе, що втрата, нестача, псування або його пошкодження сталися внаслідок обставин, яким перевізник не міг запобігти та усунення яких від нього не залежало, а саме сталися не з його вини (презумпція вини перевізника).

Так, вина в господарській діяльності включає дві обставини, які дають підстави для застосування відповідальності, а саме: наявність реальних можливостей для належного виконання зобов'язання і не вжиття всіх заходів для недопущення (запобігання) збиткам. Вина підприємства це вина його працівника.

Як встановлено судом вище, часткова втрата вантажу відбулася у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою (відбулось пошкодження автоцистерни), внаслідок чого сталася часткова втрата молока знежиреного.

При цьому, відповідач, вказуючи на цю обставину, уникнути якої перевізник не міг і наслідки яких він не міг відвернути, тобто відсутня вина відповідача у частковій втраті товару, посилається на ч. 1 ст. 314 ЦК України.

Дані твердження відповідача суд до уваги не приймає та відхиляє, оскільки попри розуміння взятих на себе зобов'язань, визначених приписами ст. 924 ЦК України, ч. 1 ст. 314 Господарського кодексу України та умовами договору щодо збереження вантажу, відповідач здійснюючи перевезення вантажу автотранспортом, хоча і не передбачав можливість настання наслідків своїх дій, проте мав та повинен був їх передбачити.

Статтею 614 ЦК України визначено, що особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що перевізник в порушення вказаних вище норм матеріального права та умов договору не забезпечив схоронність товару під час його перевезення, у зв'язку з дорожньо-транспортною пригодою, чим завдав позивачу збитків, а відтак, дана обставина, не може бути підставою для звільнення відповідача від господарсько-правової відповідальності.

Крім того, судом враховано, що відповідач в порушення умов. п.4.2.9. договору не застрахував власну відповідальність на випадок пошкодження, знищення або зникнення вантажу. Тобто відповідач з власної вини порушив умови договору, а тому і власними силами зобов'язаний відповідати за часткову втрату вантажу.

Господарський суд, враховуючи вищенаведені норми права та обставини справи, зазначає, що відповідач частково втративши вантаж, завдав позивачеві збитки, які на підставі вимог чинного законодавства підлягають відшкодуванню відповідачем.

Враховуючи викладене суд вважає, що позивачем доведено склад цивільного правопорушення відповідачем за спірними правовідносинами. Розмір понесених ним збитків підтверджується матеріалами справи та обставинами, викладеними вище.

Враховуючи кількість втраченого відповідачем вантажу (20068,00 кг. молока знежиреного), суд дійшов висновку про обґрунтованість та правильність розрахунку позивачем розміру вартості втраченого вантажу.

Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача суми штрафу у розмірі 50170,00 грн., то суд зазначає наступне.

Право на нарахування штрафу сторони узгодили в п.6.6. договору, яким передбачили, що у випадку порушення умов договору, втрати, пошкодження, крадіжки, втрати вантажу, невиконання обов'язків по доставці вантажу в кількості та/або якості, переданого йому до перевезення, з інших підстав, виконавець зобов'язаний сплатити замовнику штраф у розмірі 100% від вартості вантажу, що став непридатним, втрачений, не доставлений.

Перевіривши наданий позивачем розрахунок штрафу, суд дійшов висновку про його правильність та відповідність умовам договору.

Разом з тим, суд приймає до уваги клопотання відповідача про зменшення розміру штрафу до однієї гривні, обґрунтування якого відповідач посилається на те, що він є матеріально неспроможним на сплату подібних сум, задоволення позову в цій частині спричинить припинення господарської діяльності відповідача. Штрафні санкції неспіврозмірні наслідкам правопорушення, яке сталося не з вини відповідача.

На підставі пункту 3 частини 1 статті 83 ГПК України, господарський суд, приймаючи рішення, має право зменшувати у виняткових випадках розмір неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання.

Відповідно до підпункту 3.17.4. підпункту 3.17. пункту 3 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", вирішуючи, в тому числі й з власної ініціативи, питання про зменшення розміру неустойки (штрафу, пені), яка підлягає стягненню зі сторони, що порушила зобов'язання (пункт 3 статті 83 ГПК), господарський суд повинен об'єктивно оцінити, чи є даний випадок винятковим, виходячи з інтересів сторін, які заслуговують на увагу, ступеню виконання зобов'язання, причини (причин) неналежного виконання або невиконання зобов'язання, незначності прострочення виконання, наслідків порушення зобов'язання, невідповідності розміру стягуваної неустойки (штрафу, пені) таким наслідкам, поведінки винної сторони (в тому числі вжиття чи невжиття нею заходів до виконання зобов'язання, негайне добровільне усунення нею порушення та його наслідків) тощо.

Частиною 3 статті 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Аналогічно це питання вирішено і в ст. 233 ГК України.

Отже, якщо порушення зобов'язання учасника господарських відносин не потягло за собою значні збитки для іншого господарюючого суб'єкта, то суд може з урахуванням інтересів боржника зменшити розмір належних до сплати штрафних санкцій.

Приймаючи до уваги, що матеріали справи свідчать про те, що порушення зобов'язання відповідачем не потягло за собою значних збитків для позивача та враховуючи ступінь вини відповідача у виникненні даного спору, майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні та їх інтереси, що заслуговують на увагу, суд вважає ці обставини справи винятковими, а тому вважає за можливе задовольнити клопотання відповідача частково, та відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України, ст. 233 ГК України, п.3 ст. 83 ГПК України зменшити нараховану суму штрафу на 90%.

За таких обставин, вимога позивача про стягнення з відповідача штрафу підлягає частковому задоволенню, у розмірі 5017,00 грн.

Щодо клопотання відповідача про застосування позовної давності до вимог позивача, викладене у відзиві на позовну заяву, то суд зазначає наступне.

Частини 2-4 статті 315 ГК України передбачають, що претензії перевізникові можуть пред'являтися протягом шести місяців. Перевізник розглядає заявлену претензію і повідомляє заявника про задоволення чи відхилення її протягом трьох місяців.

Якщо претензію відхилено або відповідь на неї не одержано в строк, зазначений у частині третій статті 315 ГК України, заявник має право звернутися до суду протягом шести місяців з дня одержання відповіді або закінчення строку, встановленого для відповіді.

Відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі.

Так, пунктом 9.4. договору № 1910-02 від 19.10.2012р. на надання транспортних послуг при перевезеннях вантажів автомобільним транспортом сторони збільшили строк позовної давності по вимогам, пов'язаним з виконанням зобов'язань з перевезення, стягненню штрафних санкцій з виконавця та відшкодуванню шкоди до 3 років.

Таким чином, чинне законодавство України не містить норм, які б передбачали укладення між сторонами господарських зобов'язань окремого договору про збільшення строків позовної давності, а передбачивши в укладеному між позивачем і відповідачем договорі умову про збільшення строку позовної давності, сторони збільшили його до трьох років.

Дана позиція суду кореспондується з п.3.3. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. № 10 "Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів" у якому роз'яснюється, що за правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність.

Умова про збільшення позовної давності може бути вміщена як в укладеному сторонами договорі купівлі-продажу, поставки, надання послуг тощо, так і в окремому документі або в листах, телеграмах, телефонограмах та інших документах, якими обмінювалися сторони і які повинні однозначно свідчити про досягнення згоди сторін щодо збільшення строку позовної давності.

У відзиві відповідач зазначає, що в п. 9.4. договору не вказано про те, щодо якого саме виду вимог сторони домовились про продовження позовної давності.

Проте, у п.9.4. договору вказано, що сторони збільшили строк позовної давності по вимогам, пов'язаним з виконанням зобов'язань з перевезення, стягненню штрафних санкцій з виконавця та відшкодуванню шкоди до 3 років.

Отже, у вказаному пункті договору сторони досягли згоди про збільшення строків позовної давності до 3 років, пов'язаних з виконанням зобов'язань з перевезення, стягненню штрафних санкцій з виконавця та відшкодуванню шкоди.

Таким чином, суд відмовляє відповідачу у задоволенні клопотання про застосування позовної давності.

Інші заперечення відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву в частині невизнання позовних вимог підлягають відхиленню, як такі, що не відповідають чинному законодавству, не ґрунтуються на належних доказах та спростовуються вищевикладеним.

Відповідно до положень ст.ст. 33, 34 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи.

Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені позивачем вимоги підлягають частковому задоволенню.

Понесені позивачем витрати зі сплати судового збору у розмірі 1505,13 грн., відшкодовуються йому за рахунок відповідача, з вини якого спір доведено до врегулювання у судовому порядку.

У судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини судового рішення і повідомлено представників сторін про дату складення повного рішення.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 44, 49, 82, п.3 ч.1 ст. 83, ст.ст. 84, 85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

в и р і ш и в:

1. Позов задовольнити частково.

2. Стягнути з фізичної особи - підприємця ОСОБА_1 (73000, АДРЕСА_1, ідентифікаційний номер - НОМЕР_3) на користь товариства з обмеженою відповідальністю "Лозівський молочний завод" (37300, Полтавська область, м. Гадяч, вул. Будька, 45-А, код ЄДРПОУ - 35294028) суму збитків у розмірі 50170,00 грн., суму штрафу у розмірі 5017,00 грн. та суму судових витрат по сплаті судового збору у розмірі 1505,13 грн.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Наказ видати стягувачу після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16.09.2016р.

Суддя С.В. Нікітенко