РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2016Справа №910/12137/16

За позовомПублічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця"
До Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ"
Провизнання окремих пунктів договору недійсними

Суддя О.М. Ярмак
За участю представників:

від позивачаСтановова Ю.В. (представник за довіреністю від 19.07.2016)
від відповідача Григорєва Н.В. (представник за довіреністю 01.08.2016)

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі філії "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" звернулось до Господарського суду міста Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" про визнання недійсними пунктів 4.3, 4.4, 4.5 договору позики від 03.03.2016 № 03/03-16.

Ухвалою Господарського суду міста Києва (суддя Пригунова А.Б.) від 05.07.2016 порушено провадження у справі № 910/12137/16 та призначено її до розгляду у судовому засіданні на 10.08.2016.

За наслідками проведення повторного автоматизованого розподілу судової справи у зв'язку з відстороненням судді Пригунової А.Б. від посади справу № 910/12137/16 було передано для розгляду судді Ярмак О.М.

Ухвалою від 08.08.2016 суд признав справу до розгляду на 06.09.2016.

09.08.2016 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

10.08.2016 судом отримано клопотання про долучення додаткових документів до матеріалів справи.

В судовому засіданні 06.09.2016 представник позивача підтримав та обґрунтував позовні вимоги.

Представник відповідача проти задоволення позовних вимог заперечив у повному обсязі з підстав, викладених у відзиві.

В судовому засіданні судом оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

03.03.2016 між Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" (позикодавець) та Філією "Центр забезпечення виробництва" Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" (позичальник) укладено договір позики № 03/03-16 (далі - договір позики), за умовами п. 1.1 якого позикодавець передає у позику позичальникові продукцію найменування, марка якої вказується у пункті 1.2 Договору, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві продукцію такої ж якості та не нижчої якості.

Згідно з п. 1.2 договору позики найменування продукції: паливо рідинне та газ; олив мастильних (дизельне паливо).

Відповідно до п. 2.1 договору позики позикодавець передає позичальникові продукцію в кількості 10 000 (десять тисяч) тон.

Позикодавець зобов'язаний передати позичальникові продукцію відповідно до розділу 2 Договору, узгодженими партіями у строк до 18 березня 2016 року. (п. 3.1 договору позики).

У розділі 4 договору позики сторони вирішили питання відповідальності сторін.

Так, у разі порушення строків повернення продукції, відповідно до пункту 3.2 цього договору, позичальник сплачує позикодавцю штраф у розмірі 1% від суми продукції, переданої у позику, за кожний день прострочення повернення.(п. 4.3 договору позики).

У разі неповернення та/або прострочки повернення продукції позичальником позикодавцю в строк, зазначений у п. 3.2 даного договору позичальник оплачує вартість неповернутої продукції, виходячи з оціночної вартості продукції, зазначеної у п. 1.3 даного договору, протягом 5 банківських днів з моменту порушення своїх зобов'язань. (п. 4.4 договору позики).

У разі порушення позичальником своїх зобов'язань, передбачених п. 4.4 цього договору, позичальник зобов'язується сплатити позикодавцю пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми заборгованості за кожен день прострочки. (п. 4.5 договору позики).

За твердженнями позивача, вказаний договір позики був підписаний позивачем під впливом тяжких обставин та на вкрай невигідних умовах, що призвело до порушення його внутрішньої волі, у зв'язку з чим пункти 4.3, 4.4, 4.5 договору позики мають бути визнанні недійсними.

Позивач вказує, оскільки залізнична галузь України у лютому-березні перебувала на межі зриву пасажирських та вантажних перевезень, а закупівлю дизпалива неможливо було здійснити без проходження процедури здійснення державних закупівель та вчасно забезпечити додаткове надходження дизпалива для потреб підрозділів Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", то у позивача не було будь-якої іншої можливості здійснення таких дій, тому він попри внутрішнє волевиявлення був вимушений підписати під впливом тяжкої обставини на вкрай невигідних умовах, на яких наполягав відповідач.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, з огляду на таке.

Згідно ч. 1 та ч. 4 ст. 11 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

Господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів (ч. 7 ст. 179 Господарського кодексу України).

В силу положень ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною 1 ст. 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Відповідно до ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

Приписами ст. 629 ЦК України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Статтею 203 Цивільного кодексу України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема:

- зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства;

- особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності;

- волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;

- правочин має вчинятися у формі, встановленій законом;

- правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним;

- правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України).

Аналогічні положення містяться і в статті 180 Господарського кодексу України.

Як встановлено судом, між сторонами спору було укладено договір, який за своєю природою є договором позики.

Відповідно до ч. 1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.

Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549 - 552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Договір позики є одностороннім, так як укладаючи договір, лише одна сторона (позичальник) зобов'язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона (позикодавець) стає креди тором, набуваючи тільки право вимоги

Як вбачається зі спірних пунктів договору позики, їх наявність там обумовлена наведеними приписами чинного законодавства та відповідає їм, а також необхідністю забезпечення дотримання зобов'язаною особою прав кредитора у односторонньому правочині.

Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.

При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину.

Пунктом 23 постанови пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06.11.2009 передбачено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин.

Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.

Тобто, для кваліфікації правочину за ст. 233 Цивільного кодексу України необхідна обов'язкова наявність зазначених двох умов у сукупності: вплив тяжкої обставини і вкрай невигідні умови. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин).

Як вбачається зі змісту пояснень позивача, скрутне становище із запасами палива на залізниці він пов'язує з призупиненням підписання договору з відповідачем як з переможцем конкурсних торгів № 69 на закупівлю дизельного палива

Оскільки процедура закупівлі палива позивачем регулюється Законом України «Про здійснення державних закупівель», то позивач обізнаний із строками та умовами здійснення процедури закупівлі, тому оскарження процедури закупівлі іншими учасниками не могло бути несподіванкою для позивача. Крім того, навіть у випадку відсутності скарг інших учасників на процедуру закупівлі, укладення договору з переможцем конкурсних торгів займає певний час.

Відповідно до ч. 2 ст. 31 ЗУ Закону України «Про здійснення державних закупівель» замовник укладає договір про закупівлю з учасником, пропозицію конкурсних торгів якого було акцептовано, не пізніше ніж через 30 днів з дня акцепту пропозиції відповідно до вимог документації конкурсних торгів та акцептованої пропозиції. З метою забезпечення права на оскарження рішень замовника договір про закупівлю не може бути укладено раніше ніж через 10 днів з дати оприлюднення на веб-порталі Уповноваженого органу повідомлення про акцепт пропозиції конкурсних торгів.

Отже, зважаючи на те, що умови здійснення закупівель визначені законом та є відомими позивачеві, оскарження процедури закупівлі не могло бути несподіванкою для позивача та є нормальним процесом, який позивач міг передбачити. Відтак, оскарження процедури закупівлі не може вважатися тяжкою обставиною, адже даний факт може бути передбачений позивачем.

Крім того, позивач є підприємством державного значення, яке безумовно повинно мати плани закупівлі необхідної кількості палива.

Твердження позивача про критичні запаси палива не підтверджуються ним належною доказовою базою, тому не можуть вважатися такими, що відповідають дійсності.

Поряд з викладеним, самим позивачем у позові вказано, що у Товариством з обмеженою відповідальністю "ВОГ АЕРО ДЖЕТ" була найкраща конкурсна пропозиція під час торгів № 64.

Окрім того, укладаючи договір позики сторони самостійно на підставі вільного волевиявлення визначили його умови, зокрема щодо відповідальності за порушення договірних зобов'язань (оспорювані пункти 4.3, 4.4, 4.5), з якими позивач фактично погодився, адже вказаний договір був підписаний без зауважень та заперечень повноважними представниками сторін та скріплений їх печатками. Доказів незгоди позивача з указаними положеннями Договору позики при його укладенні чи намагання внести будь-які зміни чи пропозиції до нього в матеріали справи подано не було.

Отже, позивачем не доведено існування в сукупності тяжких обставин (їх крайньої форми) та вкрай невигідних умов, з якими приписи статті 233 Цивільного кодексу України передбачають можливість визнання договору, зокрема, договору позики, недійсним.

З огляду на те, що суд відмовляє у задоволенні заявлених позовних вимог, судові витрати відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України покладаються на позивача.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 32-34, 43, 44, 49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

В И Р І Ш И В:

У позові відмовити повністю.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його підписання, оформленого відповідно до вимог статті 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено: 13.09.2016

Суддя О.М. Ярмак