КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 910/9955/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Михальської Ю.Б.

суддів: Тищенко А.І.

Отрюха Б.В.

За участі представників:

від позивача: Олійник Я.А. - за дов.

від відповідача: Башинський О.Д. - за дов.

розглянувши апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс»

на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2016

у справі №910/9955/16 (суддя Князьков В.В.)

за позовом Корпорації «Укрвторресурси»

до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс»

про стягнення 498 192,14 грн.

ВСТАНОВИВ:

Корпорація «Укрвторресурси» (далі, позивач) звернулась до Господарського суду міста Києва з позовом до Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» (далі, відповідач або КП «Київкомунсервіс») про стягнення 498 192,14 грн. заборгованості за Договором № 7250/1 від 19.04.2013, а саме: 451 504,25 грн. заборгованості за надані послуги, 10 205,23 грн. 3% річних та інфляційних втрат у розмірі 36 482,66 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов'язань з оплати наданих позивачем згідно Договору №7250/1 від 19.04.2013 послуг.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі №910/9955/16 позовні вимоги задоволено повністю.

Присуджено до стягнення з Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» на користь Корпорації «Укрвторресурси» основний борг у розмірі 451 504 (чотириста п'ятдесят одна тисяча п'ятсот чотири) грн. 25 коп.; інфляційні у розмірі 36 482 (тридцять шість тисяч чотириста вісімдесят дві) грн. 66 коп.; 3% річних у розмірі 10 205 (десять тисяч двісті п'ять) грн. 23 коп.; судовий збір у розмірі 7 472 (сім тисяч чотириста сімдесят дві) грн. 88 коп.

Рішення суду мотивоване тим, що факт наявності заборгованості у відповідача перед позивачем належним чином доведено, документально підтверджено, і в той же час відповідачем жодними доказами не спростовано.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду, КП «Київкомунсервіс» звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, відповідно до якої просить скасувати рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі №910/9955/16 та прийняти нове рішення, яким відмовити позивачу у задоволенні позову.

Апеляційна скарга мотивована тим, що рішення суду першої інстанції прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування апеляційної скарги відповідач посилається на те, що сторонами спірного договору не було укладено додаткової угоди про надання послуг із вивезення сміття на 2015 рік. Позивач, за твердженнями відповідача, не зміг перемогти в процедурі закупівлі послуг по вивезенню сміття на наступний рік, а тому почав вимагати заборгованість за договором, якої по факту у 2015 році не існувало.

Відповідно до автоматичного розподілу справ між суддями апеляційну скаргу відповідача було передано на розгляд колегії суддів Київського апеляційного господарського суду у складі: головуючий суддя Михальська Ю.Б., судді: Отрюх Б.В., Тищенко А.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.07.2016 апеляційну скаргу відповідача у справі прийнято до провадження, розгляд справи призначено на 13.09.2016.

09.09.2016 позивач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду відзив на апеляційну скаргу, у якому просив залишити рішення суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

12.09.2016 відповідач подав через відділ документального забезпечення Київського апеляційного господарського суду пояснення по суті спору, у яких додатково до вказаних у апеляцій скарзі обставин зазначив, що укладений між позивачем та відповідачем договір за свою правовою природою є договором перевезення вантажу, а не договором надання послуг, як зазначив суд першої інстанції.

У зв'язку з цим, на думку скаржника, Акт від 31.07.2015, на який посилається позивач, не є належним та допустимим доказом перевезення вантажу, оскільки відповідно до частини 2 статті 307 Господарського кодексу України та частини 3 статті 909 Цивільного кодексу України укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням перевізного документа (транспортної накладної, коносамента тощо).

Крім того, апелянт наголосив на тому, що Акт від 31.07.2015 не відповідає вимогам до первинних документів, встановленим Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і не містить обов'язкових реквізитів, які б належним чином засвідчували дійсність перевезення вантажу.

Представник позивача у судовому засіданні проти доводів, викладених у апеляційній скарзі заперечив, просив залишити її без задоволення, а рішення суду без змін.

Представник відповідача підтримав доводи, викладені у апеляційній скарзі, просив її задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати, у позові відмовити.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Згідно частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

Відповідно до частини 2 статті 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу.

Відповідно до частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є, зокрема, договори та інші правочини.

Згідно частини 1 статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Зміст договору (як дво- або багатостороннього правочину) становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір) (стаття 628 Цивільного кодексу України).

Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина 1 статті 627 Цивільного кодексу України).

За змістом статті 6 Цивільного кодексу України сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов'язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами.

Згідно частини 1 статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.

Як підтверджується матеріалами справи, 19.04.2013 між КП «Київкомунсервіс» (надалі - замовник) та Корпорацією «Укрвторресурси» (надалі - виконавець) укладено договір №7250/1 (далі, Договір), відповідно до умов якого виконавець бере на себе зобов'язання, за заявками замовника, надавати автомобільним транспортом, зазначеним в додатку №1 цього договору, замовнику послуги з перевезення вантажу, а замовник бере на себе зобов'язання сплатити плату за перевезення вантажу. Виконавець зобов'язується надавати послуги замовнику за цим договором з 22 квітня 2013 року по 31 грудня 2013 року.

У відповідності до пунктів 7.1. та 7.2. Договору з урахуванням додаткової угоди 3 від 30.12.2013, договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін та закінчується 31.12.2014. У випадку, якщо жодна із сторін письмово не заявить про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця до завершення строку дії договору, строк дії договору вважається продовженим на наступний календарний рік на умовах, передбачених договором.

Згідно з пунктом 3.1. Договору замовник зобов'язаний подавати заявку виконавцю на надання послуг з перевезення вантажу, за формою згідно додатку №2 до цього договору, не пізніше ніж за три доби до запланованої дати перевезення вантажу. В заявці має бути зазначено адреси пунктів завантаження/розвантаження вантажу, дата та при необхідності час подання автотранспорту, а також при можливості приблизну відстань.

Розрахунок за надані послуги здійснюються за виписаним на підставі акту здачі-приймання наданих послуг виконавцем рахунком до 25 (двадцять п'ятого) числа поточного місяця за послуги, які були надані в місяці, що минув. Акт наданих послуг складається відповідно до здійснених заявок замовника протягом місяця. Акт наданих послуг сторони зобов'язані підписати до п'ятого числа поточного місяця за минулий місяць. У разі не підписання акту здачі-приймання наданих послуг замовником протягом 10-ти календарних днів з моменту його отримання та не надання протягом цього ж строку заперечень, акт вважається підписаним, а замовник не має жодних претензій до обсягів наданих послуг (пункт 4.3. Договору).

Як зазначає позивач, на виконання умов пункту 1.1. Договору, у липні 2015 року позивачем було надано відповідачу послуги, пов'язані з перевезенням вантажу на суму 524 300,00 грн., що підтверджується Актом наданих послуг №ОУ-0000007 від 31.07.2015 (том 1, а.с.12).

Однак, відповідач належним чином не виконав свого обов'язку щодо оплати наданих послуг у повному обсязі, у зв'язку з чим у нього виникла заборгованість у розмірі 451 504,25 грн., що і стало підставою для звернення до суду із даним позовом.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої інстанції про задоволення позовних вимог з огляду на наступне.

Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами.

У відповідності до статей 525, 526 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом; зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зазначена норма кореспондується з приписами статті 193 Господарського кодексу України.

Згідно частини 2 статті 193 Господарського кодексу України кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язань, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

Відповідно до частини 7 статті 193 Господарського кодексу України не допускається одностороння відмова від виконання зобов'язання, крім випадків, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов'язання другої сторони за іншим договором не було виконано належним чином.

Колегія суддів погоджується із висновками суду першої станції про те, що укладений між сторонами Договір є договором про надання послуг.

Так, відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Зазначена правова конструкція втілена сторонами у пункті 1.1. Договору.

Частиною 1 статті 903 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як уже зазначалося, пунктом 4.3. Договору сторони погодили, що розрахунок за надані послуги здійснюються за виписаним на підставі акту здачі-приймання наданих послуг виконавцем рахунком до 25 (двадцять п'ятого) числа поточного місяця за послуги, які були надані в місяці, що минув.

Так, у матеріалах справи міститься Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000007 від 31.07.2015 (том 1, а.с.12), підписаний представниками сторін, з якого вбачається, що виконавцем були надані замовнику по договору про надання послуг №7250/1 від 19.04.2013 транспортні послуги на загальну суму 524 300,00 грн. вказаний акт підписаний сторонами без будь-який зауважень.

На умовах пункту 4.3. Договору позивачем було складено рахунок-фактуру №СФ-0000007 від 31.07.2015.

Згідно частини 1 статті 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Отже, відповідно до умов пункту 4.3. Договору та вимог статті 530 Цивільного кодексу України, відповідач повинен був оплатити надані позивачем послуги в строк до 25.08.2015.

Посилання скаржника на те, що Акт здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000007 від 31.07.2015 не є належним та допустимим доказом, який засвідчує надання транспортних послуг, оскільки не відповідає вимогам до первинних документів, встановлених Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», і не містить обов'язкових реквізитів, не приймаються колегією суддів до уваги з огляду на наступне.

Первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення (стаття 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»).

Відповідно до частини 1 та 2 статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов'язкові реквізити:

- назву документа (форми);

- дату і місце складання;

- назву підприємства, від імені якого складено документ;

- зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції;

- посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення;

- особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно якого первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно пункту 2.5. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою. Електронний підпис накладається відповідно до законодавства про електронні документи та електронний документообіг.

Із наявного у матеріалах справи Акту здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000007 від 31.07.2015 вбачається, що зі сторони відповідача (замовника) він підписаний заступником начальника відділу Коваль С.В. та затверджений директором КП «Київкомунсервіс».

При цьому, слід зазначити, що вимоги Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» щодо правильності оформлення первинних документів, передбачають наявність в документах такого реквізиту, як «інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції» лише альтернативно такому обов'язковому реквізиту, як особистий підпис особи, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Аналогічні висновки містяться у постанові Вищого господарського суду України від 09.04.2013 у справі № 5023/5085/12.

У спірному Акті містяться відомості щодо обсягу наданих транспортних послуг, їх вартості та зазначено, що послуги були надані згідно Договору №7250/1 від 19.04.2013 по рахунку №СФ-0000007 від 31.07.2015.

З огляду на зазначені норми права, підписання відповідачем Акту, який є первинним обліковим документом у розумінні Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» і відповідає вимогам, зокрема, статті 9 названого Закону і Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку та фіксує факт здійснення господарської операції і встановлення договірних відносин щодо надання послуг, є підставою виникнення у відповідача обов'язку щодо здійснення розрахунків за надані транспорті послуги.

Проте, всупереч умовам укладеного договору і положенням статті 526 Цивільного кодексу України та статті 193 Господарського кодексу України, відповідач взяті на себе за Договором від 19.04.2013 зобов'язання виконав не в повному обсязі, не оплативши надані послуги у розмірі 451 504,25 грн. Доказів протилежного матеріали справи не містять.

Посилання апелянта на те, що укладений між позивачем та відповідачем Договір за свою правовою природою є насправді договором перевезення вантажу, а не договором надання послуг, а тому факт здійснення господарської операції з перевезення вантажу повинен підтверджуватись товарно-транспортною накладною, не приймаються судом до уваги враховуючи наступне.

За змістом статті 909 Цивільного кодексу України за договором перевезення вантажу одна сторона (перевізник) зобов'язується доставити довірений їй другою стороною (відправником) вантаж до пункту призначення та видати його особі, яка має право на одержання вантажу (одержувачеві), а відправник зобов'язується сплатити за перевезення вантажу встановлену плату. Договір перевезення вантажу укладається у письмовій формі. Укладення договору перевезення вантажу підтверджується складенням транспортної накладної (коносамента або іншого документа, встановленого транспортними кодексами (статутами).

Натомість, як уже зазначалося, згідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Як зазначено у преамбулі Договору №7250/1 від 19.04.2013 та Акті здачі-прийняття робіт (надання послуг) №ОУ-0000007 від 31.07.2015 сторонами договору є замовник та виконавець, що є характерним саме для договору про надання послуг, а не для договору перевезення, сторонами якого у відповідності до статті 909 Цивільного кодексу України є, зокрема, перевізник та одержувач.

Відповідач зазначив, що у матеріалах справи відсутня підписана сторонами транспортна накладна, якою у відповідності до норм статті 909 Цивільного кодексу України має підтверджуватись укладення договору перевезення вантажу.

Водночас, сторони, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні його умов, у пункті 4.3. Договору погодили, що розрахунок за надані послуги здійснюються за виписаним на підставі акту здачі-приймання наданих послуг виконавцем рахунком до 25 (двадцять п'ятого) числа поточного місяця за послуги, які були надані в місяці, що минув, що також є притаманним саме договору про надання послуг, а не договору перевезення.

Крім того, у матеріалах справи наявні докази (довідка Банку «Кліринговий дім» вих.№01-08/1905 від 23.06.2016 про здійснення КП «Київкомунсервіс» відповідних перерахувань згідно Договору на рахунок Корпорації «Укрвторресурси») на підтвердження здійснення відповідачем оплат за спірним договором, у тому числі у спірному періоді, що свідчить про визнання відповідачем факту надання йому позивачем відповідних послуг, у тому числі, згідно Акту від 31.07.2015.

Посилання скаржника на те, що сторонами спірного договору не було укладено додаткової угоди про надання послуг із вивезення сміття на 2015 рік, а відтак, договір на 2015 рік є неукладеним, є безпідставними, оскільки згідно пункту 7.2. Договору у редакції Додаткової угоди №3 від 30.12.2013, строк дії цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у пункті 7.1. Договору та закінчується 31.12.2014. У випадку, якщо жодна із сторін письмово не заявить про припинення або зміну умов договору протягом одного місяця до завершення строку дії договору, строк дії договору вважається продовженим на наступний календарний рік на умовах, передбачених договором.

З огляду на зазначене, оскільки у матеріалах справи відсутні докази, що відповідачем письмово заявлялось про припинення або зміну договору протягом одного місяця до завершення строку дії договору, Договір був продовжений на новий строк.

Посилання скаржника на те, що спірний Договір є взагалі неукладений, оскільки на відповідну суму не здійснювалось закупівлі за державні кошти на перевезення вантажу, не приймаються судом до уваги, оскільки дії сторін (зокрема, здійснення відповідачем оплат за Договором) свідчать про те, що оспорюваний договір фактично було укладено.

Таким чином, факт наявності основної заборгованості відповідача перед позивачем у розмірі 451 504,25 грн. належним чином доведений, документально підтверджений, у зв'язку з чим колегія суддів вважає висновки Господарського суду міста Києва щодо стягнення з відповідача визначеної грошової суми обґрунтованими.

Сплату вказаної суми заборгованості боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача суду не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, суду також не надано.

Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з відповідача 36 482,66 грн. інфляційних та 3% річних у розмірі 10 205,23 грн.

З приводу цієї частини позовних вимог колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Статтею 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та 3% річних за весь час прострочення.

Враховуючи доведеність порушення відповідачем зобов'язання за Договором, колегія суддів, перевіривши здійснений позивачем розрахунок 3% річних, погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що з відповідача підлягають стягненню 3% річних за період з 26.08.2015 по 26.05.2015 у розмірі 10 205,23 грн.

Водночас, згідно розрахунку суду, розмір інфляційних втрат за період, заявлений позивачем з 26.08.2015 по 26.05.2016, становить 41 086,89 грн.

При цьому, позивачем заявлено до стягнення інфляційні втрати у розмірі 36 482,66 грн. Таким чином, оскільки Корпорацією «Укрвторресурси» заявлено до стягнення суму інфляційних втрат у меншому розмірі, ніж визначено законом, а суд самостійно не може вийти за межі позовних вимог, судом першої інстанції правомірно задоволена вимога щодо стягнення інфляційних втрат у розмірі 36 482,66 грн.

Зважаючи на встановлені обставини справи та вимоги правових норм, викладених вище, а також на те, що відповідач в установленому порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, розміру позовних вимог не оспорив, позовні вимоги нормативно та документально доведені, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі.

Враховуючи вищевикладене, вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог, суд першої інстанції повно та всебічно дослідив обставини справи, дав їм належну правову оцінку, дійшов правильних висновків щодо прав та обов'язків сторін, які грунтуються на належних та допустимих доказах.

Відповідно до статей 33, 34 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу, а господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Згідно частини 1 статті 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

З огляду на вищевикладене, заперечення скаржника, викладені у апеляційній скарзі, не приймаються колегією суддів до уваги, оскільки не підтверджуються матеріалами справи та не спростовують висновків суду першої інстанції.

Враховуючи зазначене, колегія суддів вважає рішення суду у даній справі обґрунтованим та таким, що відповідає чинному законодавству, фактичним обставинам та матеріалам справи, підстав для його скасування чи зміни не вбачається. Апеляційна скарга Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» є необґрунтованою та задоволенню не підлягає.

Керуючись статтями 99, 101, 102, 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київкомунсервіс» на рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі №910/9955/16 залишити без задоволення.

Рішення Господарського суду міста Києва від 29.06.2016 у справі №910/9955/16 залишити без змін.

Матеріали справи №910/9955/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку.

Головуючий суддя Ю.Б. Михальська

Судді А.І. Тищенко

Б.В. Отрюх