ЛЬВІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_________________________________________________________________________________________________________
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2016 р. Справа № 921/113/16-г/5

Львівський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

Головуючого-судді Кордюк Г.Т.

суддів Гриців В.М.

ОСОБА_1

розглянувши апеляційну скаргу ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю Тер-Пінгвін № 74 від 25.05.16 року

на рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.05.16 року

у справі № 921/113/16-г/5

за позовом Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця", м.Київ, в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" , м. Львів,

до відповідача ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Тер-Пінгвін" , м. Тернопіль

третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача: Регіональне відділення Фонду державного майна України по Тернопільській області, м. Тернопіль

про усунення перешкод в користуванні майном шляхом його звільнення.

За участю представників:

від позивача ОСОБА_3 представник;

від відповідача ОСОБА_4 представник;

від третьої особи ОСОБА_5 - предстаник;

Автоматизованою системою документообігу суду справу № 921/113/16-г/15 розподілено до розгляду судді доповідачу Кордюк Г.Т. введено до складу судової колегії суддів Гриців В.М. та Давид Л.Л.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 01.07.16 апеляційну скаргу у даній справі прийнято до провадження, справу призначено до розгляду на 14.07.16.

Ухвалою Львівського апеляційного господарського суду від 14.07.16 продовжено строк розгляд у спору на 15 днів та відкладено розгляд справи на 08.09.16.

Рішенням Господарського суду Тернопільської області від 04.05.16 року у справі №921/113/16-г/5 (суддя Андрушків Г.З.) позовні вимоги задоволено.

Зобов'язано ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Тер-Пінгвін" усунути перешкоди в користуванні майном частиною майданчика з покриттям площею 18,6 кв.м. на пероні вокзалу станції Тернопіль за адресою: Привокзальний майдан, 1, м.Тернопіль, який був переданий згідно договору оренди нерухомого майна що належить до державної власності №564 від 31.07.2009р. шляхом його звільнення та підписання акту приймання-передачі.

Стягнуто з ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Тер-Пінгвін" на користь Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" 1378грн. 00коп. в повернення витрат по сплаті судового збору.

При цьому, місцевий господарсьй суд виходив з того, що матеріалами справи підтверджено, що договір найму припинив свою дію, а відтак згідно з вимогами ст.785 ЦК України, у разі припинення дії договору найму наймач зобовязаний негайно повернути наймодавцеві річ у стані, в якому вона була одержана, з урахуванням нормального зносу, або у стані, який було обумовлено в договорі.

З огляду на наведене, місцевий господарський суд дійшов висновку про обгрунтованість заявлених вимог про усунення перешкод в користуванні майном.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач подав апеляційну скаргу в якій просить скасувати рішення Господарського суду Тернопільської област івід 04.05.16 у справі № 921/113/16-г/5 та прийняти нове рішення яким в позові відмовити.

При цьому скаржник посилається на те, що місцевим господарським судом не взято до уваги норми цивільного законодавства, якими встановлено субєктний склад сторні у справах про усунення перешкод у користуванні майном, а також не зясовано можливість захисту прав позивача в обраний спосіб, оскільки відповідно до вимог ст.391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном.

Як зазначає скаржник, орендодавцем спірного майна є Фонд державного майна України, його регіональні відділення, при цьому, позивач у даній справі є лише балансоутримувачем майна, що не є тотожним поняттю власника чи титульного володільця, а тому ним неправильно обрано спосіб захисту, оскільки, на думку апелянта, єдиною вимогою балансоутримувача може бути вимога про зобовязання повернути йому майно.

Крім цього, скаржник покликається на те, що тільки сторона договору може звернутися до суду з вимогою про спонукання контрагента до виконання умов договору, в той час ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» не могло виступати позивачем у справі , оскільки не є стороною договору.

14 липня 2016 року до суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу в якому зазначено про законність та обгрунтованіст рішення місцевого господарського суду, а тому просить залишити його без змін, апеляційнгу скаргу без задоволення.

Позивач вважає, що твердження апелянта про відсутність правових підстав у ПАТ «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Львівська залізниця» виступати позивачем у справі є безпідставними та необгрунтованими з огляду на те, що у звязку з створенням ПАТ «Українська залізниця» з 01.12.15 до неї перейшли обовязки орендодавця за укладеним договором щодо нерухомого майна яке перебувало на балансі відокремленого підрозділу «Вокзал станції Тернопіль» ДТГО «Львівська залізниця». Таким чином, як зазначає позивач, ПАТ «Українська залізниця» є орендодавцем майна, що увійшло у статуний капітал, а тому мало право звернутися до суду з зазначеним позовом.

Також, 14 липня 2016 року до суду апеляційної інстанції від третьої особи надійшли додаткові пояснення в яких зазначено про те, що місцевим господарським судом вірно встановлено факт припинення дії договору найму у звязку із закінченням терміну його дії, а тому відсутні підстави для подальшого користування займаним приміщенням.

Крім того, третьою особою зазначено, що на момент звернення позивача до суду права та обовязки орендодавця за спірним договором оренди перейшли до ПАТ «Українська залізниця», а тому покликання скаржника в апеляційній скарзі на неналежний спосіб захисту є необгрунтованими.

У судовому засіданні присутні представники сторін та третьої особи навели свої доводи, міркування та заперечення.

Колегія суддів, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши у судовому засіданні присутніх представників, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом норм матеріального та процесуального права зазначає наступне:

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено місцевим господарським судом, 31 липня 2009 року між регіональним відділенням Фонду державного майна України по Тернопільській області (орендодавець) та ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Тер-Пінгвін" (орендар), укладено договір оренди нерухомого майна, що належить до державної власності №564.

Відповідно до умов укладеного договору орендодавець надає, а орендар приймає в строкове платне користування державне нерухоме майно: частину майданчика з покриттям площею 18,6 кв.м, на пероні вокзалу станції Тернопіль, за адресою: Привокзальний майдан,1, м. Тернопіль, що перебуває на балансі відокремленого підрозділу "Вокзал станції Тернопіль" Державного територіально-галузевого об'єднання "Львівська залізниця" (Балансоутримувач), вартість якого визначена згідно зі звітом про оцінку майна, станом на 28 лютого 2009 року становить 32 080,00 грн. без ПДВ. (п. 1.1. договору);

Згідно п. 2.1. договору, орендар вступає у строкове платне користування майном у термін, указаний у договорі, але не раніше дати підписання сторонами цього договору та акта приймання передавання майна.

Передача майна в оренду не тягне за собою виникнення в орендаря права власності на це майно. Власником майна залишається держава, а орендар користується ним протягом строку оренди (п.2.2 Договору);

Відповідно до п. 3.10. договору у разі припинення (розірвання) договору оренди орендар сплачує орендну плату до дня повернення майна за актом приймання-передавання включно. Закінчення строку дії договору оренди не звільняє орендаря від обовязку сплатити заборгованість за орендною платою, якщо така виникла, у повному обсязі, ураховуючи санкції до державного бюджету та балансоутримувачу.

Згідно пункту 5.10. договору орендар зобов'язався, у разі припинення або розірвання договору повернути балансоутримувачу, указаному орендодавцем орендоване майно в належному стані, не гіршому, ніж на момент передачі його в оренду, з урахуванням нормального фізичного зносу.

У разі погіршення стану або втрати (повної або часткової) орендованого майна з вини орендаря, відновити майно або відшкодувати збитки у разі неможливості його відновлення.

Відповідно до п. 10.1. договір укладено строком на 2 (два) роки 364 днів, що діє з "31" липня 2009 року до 29 липня 2012 року включно.

Продовження дії цього договору на новий строк оформляється додатковим договором, який є невід'ємною частиною договору, відповідно до вимог чинного на момент його закінчення законодавства та за умови належного виконання орендарем всіх обовязків за договором оренди. (п. 10.4 договору).

Пунктом 10.6 договору сторони встановили, що чинність договору припиняється внаслідок, зокрема, закінчення строку, на який його було укладено.

У разі припинення або розірвання цього договору майно протягом трьох робочих днів повертається орендарем балансоутримувачу. (п. 10.9. договору).

Майно вважається поверненим балансоутримувачу з моменту підписання сторонами акту приймання-передавання. Обов'язок щодо складання акта приймання-передавання про повернення майна покладається на орендаря. (п. 10.10. договору).

В подальшому між сторонами договору було укладено ряд додаткових угод, якими продовжено термін дії договору оренди, зокрема:

- 28.08.2012р. укладено Додаткову угоду №2 про внесення змін до договору оренди від 31.07.2009 №564 нерухомого майна, що належить до державної власності зі змінами внесеними додатковою угодою №1 від 29.04.2011), п. 1.7 якої сторони внесли зміни в пункт 10.1. Розділу 10 "Строк чинності, умови зміни та припинення договору" "Цей договір продовжено строком на 1(один) рік, з 30.07.2012 по 29.07.2013р. включно".

- Пунктом 1.8. даної угоди Пункт 10.4. Розділу 10 "строк чинності, умови зміни та припинення договору" доповнено реченням такого змісту: "Продовження дії цього договору на новий строк погоджується з балансоутримувачем";

- 15 серпня 2013 року укладено додаткову угоду № 3 про внесення змін до договору оренди від 31.07.2009 №564 нерухомого майна, що належить до державної власності зі змінами внесеними додатковими угодами №1 від 29.04.2011, №2 від 28.08.2012), якою сторони внесли зміни, зокрема, до пункту 10.1. Розділу 10 "строк чинності, умови зміни та припинення договору" "Цей договір продовжено строком з 30.07.2013 по 31.12.2013р. включно".

- 27 січня 2014 року укладено додаткову угоду № 4 про внесення змін до договору оренди від 31.07.2009 №564 нерухомого майна, що належить до державної власності зі змінами внесеними додатковими угодами №1 від 29.04.2011, №2 від 28.08.2012, №3 від 15.08.2013), якою сторони внесли зміни, зокрема, до пункту 10.1. Розділу 10 "Строк чинності, умови зміни та припинення договору" "Цей договір продовжено строком на 1(один) рік з 01.01.2014 по 31.12.2014р. включно".;

- 29 грудня 2014 укладено додаткову угоду № 5 про внесення змін до договору оренди від 31.07.2009 №564 нерухомого майна, що належить до державної власності зі змінами внесеними додатковими угодами №1 від 29.04.2011, №2 від 28.08.2012, №3 від 15.08.2013, №4 від 27.01.2014), якою сторони внесли зміни, зокрема, до пункту 10.1. Розділу 10 "Строк чинності, умови зміни та припинення договору" "Цей договір продовжено строком з 01.01.2015 по 31.03.2015р. включно".

З врахуванням додаткових угод строк дії договору оренди встановлено до 31.03.2015р.

30 квітня 2015 року Регіональне відділення фонду державного майна України по Тернопільській області направило орендарю листа № 18-14-01649 в якому інформувало орендаря про те, що строк дії договору №564 від 31.07.2009 закінчився 31.03.2015р. та зазначив, що пунктом 10.4. Розділу 10 "Строк чинності, умови зміни та припинення договору" передбачено, що продовження дії цього договору на новий строк погоджується з Балансоутримувачем, проте Відокремлений підрозділ "Вокзал станції Тернопіль" ДТГО "Львівська залізниця" не надав до регіонального відділення згоди на продовження терміну дії Договору, а відповідно до п. 10.6 Договору його чинність припиняється внаслідок закінчення строку, на який він був укладений, таким чином договір на наступний термін продовженню не підлягає, а тому зазначив, що відповідачу відповідно до пунктів 10.9, 10.10. Договору необхідно протягом трьох робочих днів з дня закінчення строку дії договору повернути орендоване майно балансоутримувачу по акту приймання передавання, один примірник якого подати до регіонального відділення.

Разом з тим, орендодавець повідомив, що відповідно до п. 10.11 Договору у разі невиконання орендарем обовязку щодо повернення майна, Орендодавцем нараховується неустойка у розмірі подвійної плати за користування обєктом оренди за час прострочення, згідно з чинним законодавством.

Факт направлення та отримання даного листа останнім орендарем підтверджується наданою Регіональним відділенням копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення з відбитком штемпеля пошти.

Посилаючись на невиконання умов договору, а саме неповернення орендоване майно Балансоутримувачу у звязку з закінченням терміну дії, ПАТ "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося до ТОВ Тер-Пінгвін з позовом про усунення перешкод в користуванні майном шляхом його звільнення.

Оцінивши матеріали справи та докази, що містяться у ній колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне:

Відповідно до вимог ст.526 ЦК України, ст.193 ГК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання, або одностороння зміна його умов не допускається. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.

Згідно з ч.1 ст.759 ЦК України за договором найму (оренди) наймодавець передає або зобов'язується передати наймачеві майно у користування за плату на певний строк.

Частиною 1 ст. 763 ЦК України визначено, що договір найму укладається на строк, встановлений договором.

Відповідно до частити 2 статті 26 Закону України "Про оренду державного та комунального майна" договір оренди припиняється у зв'язку із закінченням строку, на який його було укладено.

Згідно приписів ч. 1 ст. 27 Закону України Про оренду державного та комунального майна у разі розірвання договору оренди, закінчення строку його дії та відмови від його продовження або банкрутства орендаря він зобов'язаний повернути орендодавцеві об'єкт оренди на умовах, зазначених у договорі оренди.

Відповідно до ст. 764 ЦК України якщо наймач продовжує користуватися майном після закінчення строку договору найму, то, за відсутності заперечень наймодавця протягом одного місяця, договір вважається поновленим на строк, який був раніше встановлений договором.

Аналогічна норма міститься в ч. 2 ст. 17 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", відповідно до якої у разі відсутності заяви однієї із сторін про припинення або зміну умов договору оренди протягом одного місяця після закінчення терміну дії договору він вважається продовженим на той самий термін і на тих самих умовах, які були передбачені договором.

Зважаючи на встановлений договором строк на який його укладено та підтвердження матеріалами справи факту направлення орендодавцем повідомлення про повернення майна у звязку закінченням строку на який його було укладено, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого господарського суду стосовно закінчення договору оренди 31.03.15.

Разом з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги, судова колегія зазначає таке:

У ст. 16 ЦК перелічені основні засоби захисту цивільних прав, які тією чи іншою мірою стосуються і захисту права власності. При цьому їх перелік не є вичерпним, вони можуть конкретизуватися, доповнюватися іншими актами цивільного законодавства.

Цивільно-правові засоби захисту цивільних прав досить неоднорідні за своїм змістом і умовами застосування та поділяються, зокрема, на речово-правові й зобов'язально-правові. Речово-правові засоби захисту спрямовані на захист суб'єктивного права власності як абсолютного цивільного права громадян чи організацій, які на момент порушення права не перебувають у договірних чи інших зобов'язальних відносинах з порушником. Характерними ознаками таких засобів є те, що вони покликані захистити право власності, а також інше речове право на майновий об'єкт, що є індивідуально визначеним і зберігся в натурі.

Зобов'язально-правові способи захисту мають на меті захист інтересів власника як учасника зобов'язальних відносин і розраховані на випадки порушення цих прав особою, яке знаходиться із власником чи іншим носієм цивільного права в договірних чи інших зобов'язальних правовідносинах. Зобов'язально-правові засоби відзначаються відносним характером взаємовідносин сторін, а також тим, що об'єктом захисту можуть бути будь-які речі та майнові права.

Як вбачається із позовної заяви, позивач, покликаючись на набуття права власності звернувся за захистом свого права, заявивши зобовязально-правовий спосіб захисту таких прав. Зокрема, як зазначено вище, позивач стверджує, що оскільки договір оренди припинив свою дію, відповідач не повертає орендовані ним раніше приміщення, позивач як власник майна вправі вимагати усунення перешкод в користуванні майном.

Разом з цим, обравши зобовязально-правовий спосіб захисту своїх прав, позивач не звернув увагу на те, що він не являється учасником зобовязальних відносин із відповідачем, так як договір оренди від 31.07.2009 р. укладено між відповідачем та третьою особою у справі Фондом Державного майна України по Тернопільській області.

Відповідно до ч.1 ст.620 ЦК України у разі невиконання боржником обов'язку передати кредиторові у власність або у користування річ, визначену індивідуальними ознаками, кредитор має право витребувати цю річ у боржника та вимагати її передання відповідно до умов зобов'язання.

Правило ч.1 ст.620 ЦК України застосовується за аналогією і до випадків, коли обовязок передати річ кредиторові боржник має виконати у звязку з припиненням договору, на підставі якого індивідуального визначену річ було передано боржникові у користування і володіння на строк, якщо нормами відповідного правового інститутут або договору такий обовязок сторони, що отримала річ на зазначених умовах, не встановлено спеціального.

З аналізу наведеної статті вбачається, що право витребувати майно, визначене індивідуальними ознаками, у разі припинення дії договору оренди має лише кредитор у зобовязанні, яким у даному випадку є Фонд державного майна по Тернопільській області.

Можливість витребування майна на користь третьої особи встановлена ст.636 ЦК України, відповідно до якої договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі.

Частиною 2 ст.636 ЦК України визначено, що виконання договору на користь третьої особи може вимагати як особа, яка уклала договір, так і третя особа, на користь якої передбачено виконання, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із суті договору.

При цьому, правова конструкція договору на користь третьої особи є близькою до правової конструкції покладення обовязку прийнти виконання на іншу особу. Їх розмежування слід проводи виключно за критерієм змісту договору: у догворі на користь третьої особи має бути прямо чи опосередковано зазначено на такий його характер Таке зазначення і буде підставою виникнення у третьої особи прав, що передбачені ст.636 ЦК України, та відповідних обовязків у сторін договору. Якщо ж в договорі не встановлено , що він укладається на користь третьої особи, і таке із його змісту не випливає, але в ньому зазначається особа, на адресу якої має бути здійснено виконання зобовязання , що випливає із цього договору, такий договір не може бути кваліфікований як договір на користь третьої особи.

У таких випадках слід зробити висновок про те, що що договором передбачено, що прийняття виконання сторона договору зобовязалась покласти на третю особу, яка, однак, не отримала прав, передбачених ч.2 ст.636 ЦК України.

Із змісту договору найму не вбачається, що йому притаманні ознаки необхідні для кваліфікації його як договору на користь третьої особи, оскільки у договорі не встановлено , що він укладається на користь третьої особи, а тому, позивач не отримав прав передбачених ст.636 ЦК України.

Таким чином, колегія суддів зазначає, що права позивача не підлягають захисту шляхом задоволення позову до відповідача із застосуванням правового механізму, передбаченого положеннями законодавства, які регулюють зобовязально-правовий спосіб захисту права власності. Такий захист можливий лише шляхом задоволення позову, поданого з підстав та в порядку речово-правового способу захисту прав.

В даному випадку, суд не вправі самостійно змінювати цивільно-правовий засіб захисту прав позивача, оскільки така зміна стосуватиметься не лише зміни норм матеріального права на котрі покликається позивач, така зміна стосуватиметься і зміни обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, що матиме наслідком зміну підстав позову та виходу за межі позовних вимог.

Разом з тим, за змістом ст. 83 ГПК України суд вправі виходити за межі позовних вимог, якщо це необхідно для захисту прав і законних інтересів позивачів або третіх осіб з самостійними вимогами на предмет спору і про це є клопотання заінтересованої сторони.

В матеріалах справи відсутні докази подання клопотання про вихід суду за межі позовних вимог.

Зазначені обставини не були враховані місцевим господарським судом, що призвело до прийняття неправильного по суті рішення та задоволення прав позивача у непередбачений спосіб.

Доводи позивача про те, що з 01.12.15 всі права і обовязки орендодавця за укладеним договором оренди перейшли до ПАТ «Українська залізниця» в порядку ст.770 ЦК України, судом апеляційної інстанції не беруться до уваги, оскільки права і обовязки орендодавця до нового власника переходять за чинним договором оренди, при цьому з матеріалів справи вбачається , що договір оренди №564 від 31.07.2009 р. припинив свою дію у звязку з закінченням терміну на який йго було укладено 31.03.15.

Крім того, відповідно до п. 20 та п.21 Статуту ПАТ «Українська залізниця» товариство має у власності майно, що внесено до його статутного капіталу, та/або інше майно, набуте ним на підставах, що не заборонені законодавством. ОСОБА_2 здійснює володіння, користування та розпорядження таким майном згідно з метою своєї діяльності з урахуванням вимог законодавства та цього статуту.

За товариством закріплено на праві господарського відання державне майно, що передано йому відповідно до законодавства. ОСОБА_2 здійснює користування та розпорядження цим майном відповідно до мети своєї діяльності з урахуванням обмежень, встановлених законом, іншими нормативно правовими актами та цим Статутом.

Згідно з ч.1 ст.4 ЗУ «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування» до статутного капіталу ОСОБА_2 вносяться, зокрема, право господарського відання магістральними залізничними лініями загального користування та розміщеними на них технологічними спорудами, передавальними пристроями, що безпосередньо використовуються для забезпечення процесу перевезень, а саме: залізничні станції та колії загального користування, тягові підстанції, контактна мережа та інші пристрої технологічного електропостачання, системи сигналізації, централізації, блокування та управління рухом поїздів, обєкти і майно, призначені безпосередньо для виконання аварійно-відновлювальних робіт.

Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №200 від 25.06.14 «Про утворення публічного акціонерного товариства Українська залізниця» статутний капітал товариства формується шляхом внесення до нього, зокрема, права господарського відання магістральними залізничними лініями загального користування та розміщеними на них технологічними спорудами, передавальними пристроями, що безпосередньо використовуються для забезпечення процесу перевезень (залізничні станції та колії загального користування, тягові підстанції, контактна мережа та інші пристрої технологічного електропостачання, системи сигналізації, централізації, блокування та управління рухом поїздів, обєкти і майно, призначені безпосередньо для виконання аварійно-відновлювальних робіт).

Залізнична станція є виробничим відокремленим структурним підрозділом залізниці, який, здійснюючи в регіоні своєї діяльності оперативно-господарське використання майна залізниці, забезпечує організацію перевезень пасажирів, вантажу, вантажобагажу і пошти, а також взаємодію й координацію виробничого процесу з іншими господарськими одиницями та функціональними структурними підрозділами апарату управління залізниці, державними органами прикордонного, митного та інших видів контролю при переміщенні через державний кордон осіб, транспортних засобів, вантажів і культурних цінностей (Загальне положення про залізничну станцію затверджене наказом Державної адміністрації загалізничного транспору України №1041-цз від 30.12.2004р.)

Як вбачається з матеріалів справи обєктом договору оренди виступає частина майданчика з покриттям площею 18,6 кв.м на пероні вокзалу станції Тернопіль.

Відтак, з огляду на те, що зазначене майно є частиною залізничної станції м.Тернопіль, воно не могло бути передане ПАТ «Українська залізниця» у власність, а лише на праві господарського відання, наведеним спростовуються твердження позивача щодо набуття у власність обєкта оренди за договором №564.

Також варто зазначити, що права орендодавця переходить до нового власника відповідно до норм ст.770 ЦК України в силу закону, а не на підставі інших актів, відтак посилання позивача на перехід всіх прав та обовязків за договором оренди на підставі наказу Регіонального віддділення Фонду державного майна України по Тернопільській області №00030 від 25.01.16 не беруться судом апеляційної інстанції до уваги.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Згідно ч.1 та ч.2 ст.43 ГПК України відповідно господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом; ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Зважаючи на встановлені судом апеляційної інстанції обставини, щодо неможливості захисту порушеного права в обраний позивачем спосіб, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги та скасування рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.05.16 у даній справі.

Судовий збір за розгляд справи в суді першої та апеляційної інстанції покласти на позивача в порядку вимог ст.ст. 49,105 ГПК України.

Керуючись ст.ст. 99, 101, 103, 104, 105 Господарського процесуального кодексу України, -

Львівський апеляційний господарський суд ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу задоволити.

2. Рішення Господарського суду Тернопільської області від 04.05.16 у справі №921/113/16-г/5 скасувати. Прийняти нове рішення. В позові відмовити.

3. Судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції покласти на позивача.

4. Стягнути з Публічного акціонерного товариства "Українська залізниця" в особі Регіональної філії "Львівська залізниця" (вул. Гоголя, 1, м. Львів, Львівська область,79007, ) на користь ОСОБА_2 з обмеженою відповідальністю "Тер-Пінгвін" (Майдан Привокзальний, 1, м. Тернопіль, 46001, ) 1595,00 грн. судового збору за розгляд справи в суді апеляційної інстанції.

5. Місцевому господарському суду видати відповідний наказ.

6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена до ВГС України в порядку і строки встановлені ст.ст.109,110 ГПК України.

Повний текст постанови складено 14.09.16

Головуючий суддя Кордюк Г.Т.

Суддя Гриців В.М.

Суддя Давид Л.Л.