ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа № 922/1868/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Гетьман Р.А. , суддя Пелипенко Н.М.

при секретарі Пляс Л.Ф.

за участю представників сторін:

позивача не з'явився;

відповідача - ОСОБА_1, за довіреністю № 107-16 від 23 червня 2016 року,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Харківського апеляційну скаргу відповідача (вх. № 2154 Х/1-6) на рішення господарського суду Харківської області від 19 липня 2016 року у справі №922/1868/16

за позовом Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування", м. Київ

до Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева", м. Харків

про стягнення 4738,88 грн.

ВСТАНОВИЛА:

Приватне акціонерне товариство "ПРОСТО-страхування" звернулося до господарського суду з позовною заявою до Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" про стягнення затрат по виплаті страхового відшкодування у розмірі 4735,88 грн., а також судового збору за подання до суду даного позову в розмірі 1378,00 грн.

Рішенням господарського суду Харківської області від 19 липня 2016 року у справі №922/1868/16 (суддя Макаренко О.В.) позовні вимоги задоволені у повному обсязі. Стягнуто з Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_2" на користь Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" затрати по виплаті страхового відшкодування в розмірі 4735,88 грн. та судовий збір в розмірі 1378,00 грн.

Відповідач з рішенням суду першої інстанції не погодився, звернувся до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення господарського суду Харківської області від 19 липня 2016 року скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову у повному обсязі.

В обґрунтування апеляційної скарги скаржник вказує, зокрема, на те, що винною особою є не відповідач, а водій транспортного засобу ОСОБА_3, у звязку з чим право зворотної вимоги (регресу) до ДП "Завод імені ОСОБА_2" не виникає. Також, зазначає, що експертний висновок від 13.03.2015р. №105853 оформлений з порушенням встановлених вимог, оскільки не містить обовязкових реквізитів документа: назви організації, підпису відповідальної особи, печатку організації.

Ухвалою Харківського апеляційного господарського суду від 11.08.2016р. у справі №922/1868/16 вказану апеляційну скаргу прийнято до провадження, призначено її розгляд на 13 вересня 2016 року, запропоновано представнику позивача надати відзив на апеляційну скаргу відповідача, документи в обґрунтування своїх заперечень.

Згідно протоколу автоматичної зміни складу колегії суддів від 12 вересня 2016 року, у звязку із перебуванням судді Івакіної В.О. у відпустці, для розгляду цієї справи сформовано колегію суддів у складі: головуючий суддя Камишева Л.М., суддя Гетьман Р.А., суддя Пелипенко Н.М.

Позивач, повідомлений належним чином про час та місце судового засідання 13.09.2016р., свого представника для участі в даному судовому засіданні не направив, не повідомив суд про причини неявки та не надав відзиву на апеляційну скаргу. Докази належного повідомлення долучені до матеріалів справи.

Відповідно до пп. 3.9.2 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26 грудня 2011 року "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" у випадку нез'явлення в засідання господарського суду представників обох сторін або однієї з них справа може бути розглянута без їх участі, якщо неявка таких представників не перешкоджає вирішенню спору.

Таким чином, зважаючи на належне повідомлення сторін про час та місце розгляду справи, враховуючи, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду апеляційної скарги по суті, судова колегія дійшла висновку, що сторонам створені належні умови для реалізації їх процесуальних прав та вважає за можливе розглядати апеляційну скаргу за відсутності представника позивача.

Розглянувши матеріали справи, перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції обставин справи та доказів на їх підтвердження, заслухавши пояснення представника відповідача, колегія суддів встановила наступне.

Як убачається із матеріалів справи, 27.07.2014р. між позивачем (страховиком) та відповідачем (страхувальником) був укладений поліс (договір) №АІ/7353176 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу „Toyota Camry", реєстраційний номер НОМЕР_1 (далі - поліс).

За умовами пункту 2 вказаного полісу страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором (полісом).

Пунктом 3 полісу визначено строк його дії з 27.07.2014р. до 26.07.2015р.

Згідно пункту 4 полісу страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду заподіяну життю і здоровю сто тисяч гривень, за шкоду заподіяну майну пятдесят тисяч гривень. Пунктом 5 сторони погодили розмір франшизи нуль.

11.02.2015р. в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, буд. №115 відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу „Toyota RAV4", реєстраційний номер НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 та транспортного засобу „Toyota Camry", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням працівника ДП "Завод імені ОСОБА_2" (страхувальника) - ОСОБА_3

Зазначене підтверджується довідкою ДАІ №57844816 про дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 12).

Повідомленням про подію, що має ознаки страхового випадку від 12.02.2015р. ОСОБА_4 проінформувала позивача про вказану дорожньо-транспортну пригоду (а.с. 10) .

20.02.2015р. позивачем було складено Акт огляду транспортного засобу „Toyota RAV4", реєстраційний номер НОМЕР_2 (а.с. 15-16).

Згідно з експертним висновком від 13.03.2015р. №105853 (а.с. 20-22) потерпіла у зазначеній ДТП ОСОБА_4 зазнала матеріальної шкоди внаслідок пошкодження транспортного засобу „Toyota RAV4", реєстраційний номер НОМЕР_2, вартість якої визначена позивачем та складає 4735,88 грн. (а.с. 20-22).

Постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.04.2015р. у справі №639/1386/15-п працівника страхувальника - ОСОБА_3 визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення (вказаної ДТП), передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу у сумі 340,00грн. (а.с. 14).

03.06.2015 ОСОБА_4 звернулась до позивача із заявою на виплату страхового відшкодування, відповідно до якої потерпіла, зокрема, просить провести виплату страхового відшкодування згідно розрахунку страховика (а.с. 23).

На підставі складеного позивачем страхового акту від 08.06.2015р. №105853 пошкодження внаслідок зазначеної ДТП транспортного засобу „Toyota RAV4", реєстраційний номер НОМЕР_2, визнано страховим випадком та призначено до виплати потерпілій ОСОБА_4 страхове відшкодування в розмірі 4735,88 грн. (а.с. 24), яке було перераховано позивачем на рахунок ОСОБА_4 через ПАТ ВТБ БАНК", про що свідчить банківська виписка від 09.07.2015р. (а.с. 26).

10.08.2015р. позивач звернувся до відповідача з регресною вимогою на суму 4735,88 грн., посилаючись на ст. 33, ст. 38, ст. 38.1 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та ст. ст. 993, 1187, 1191 ЦК України просив відшкодувати АТ «ПРОСТО-страхування» затрати по виплаті страхової виплати.(а.с.27)

Дану вимогу відповідач отримав 17.08.2015р. (а.с. 28), але залишив без задоволення, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом.

Місцевий господарський суд, при винесенні оскаржуваного рішення, керуючись вимогами ст. ст. 8, 27 Закону України „Про страхування", ст. ст. 22, 33, 34, 35, 36, 37, 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", ст. ст. 979, 980, 1187, 1191 Цивільного кодексу України, дійшов висновку про задоволення позовних вимог через відсутність повідомлення з боку відповідача про настання дорожньо-транспортної пригоди.

Перевіривши матеріали справи, правильність їх юридичної оцінки та застосування місцевим господарським судом норм законодавства, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення з огляду на наступне.

Предметом спору у даній справі є матеріально-правова вимога Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" до Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" про стягнення затрат по виплаті страхового відшкодування у розмірі 4738,88 грн.

За змістом положень частини 1 статті 355 Господарського кодексу України об'єкти страхування, види обов'язкового страхування, а також загальні умови здійснення страхування, вимоги до договорів страхування та порядок здійснення державного нагляду за страховою діяльністю визначаються Цивільним кодексом України, цим Кодексом, законом про страхування, іншими законодавчими актами.

Відповідно до ст. 3 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Відповідно до статті 5 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" об'єктом обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов'язані з відшкодування особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров'ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Тобто, сутність цього виду страхування (страхування відповідальності) полягає в прийнятті страховиком фінансових ризиків виплати відшкодування завданої страхувальником іншій особі майнової шкоди, а також у згоді страховика прийняти обов'язок сторони боржника у деліктному зобов'язанні, якщо воно виникне.

Таким чином, у момент укладення полісу № АІ/7353176 обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якого було застраховано відповідальність власника транспортного засобу „Toyota Camry", реєстраційний номер НОМЕР_1, позивач узяв на себе зобов'язання відповідати перед невизначеним і невідомим заздалегідь колом осіб за майнову шкоду, завдану цим особам страхувальником (або іншою особою, яка експлуатує забезпечений транспортний засіб на законних підставах).

Відповідно до ст. 6 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховим випадком є подія, внаслідок якої заподіяна шкода третім особам під час дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася за участю забезпеченого транспортного засобу і внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована за договором.

Відповідно до п. 22.1. ст. 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Як вже зазначалось, 11.02.2015р. в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, буд. 115, відбулась дорожньо-транспортна пригода за участю забезпеченого транспортного засобу „Toyota Camry", реєстраційний номер НОМЕР_1, під керуванням працівника страхувальника - ОСОБА_3, якого постановою Жовтневого районного суду м. Харкова від 10.04.2015р. у справі №639/1386/15-п визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення (вказаної ДТП), передбаченого ст. 124 КУпАП та накладено на нього стягнення у виді штрафу у сумі 340,00 грн.

Позивачем за результатами проведеного огляду пошкодженого майна (транспортного засобу „Toyota RAV4", реєстраційний номер НОМЕР_2) здійснено оцінку шкоди, що заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди потерпілій ОСОБА_4, вартість якої згідно з експертним висновком від 13.03.2015р. №105853 складає 4735,88 грн.

Зі складеного позивачем страхового акту від 08.06.2015р. №105853 вбачається, що виходячи з умов укладеного договору страхування, проведеного розслідування, позивачем визнано зазначену дорожньо-транспортну пригоду «страховим випадком» та призначено до виплати страхове відшкодування потерпілій ОСОБА_4 в розмірі 4735,88 грн., яке було перераховано позивачем на рахунок ОСОБА_4 через ПАТ ВТБ БАНК". Зазначене підтверджено банківською випискою від 09.07.2015р.

Таким чином, позивач відповідно до положень Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" та умов укладеного з відповідачем полісу №АІ/7353176, визнавши вказану подію страховим випадком, добровільно виконав взяті на себе зобовязання з виплати страхового відшкодування потерпілій особі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Статтею 27 Закону України "Про страхування" та статтею 993 Цивільного кодексу України передбачено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Водночас, колегія суддів зазначає, що перехід права вимоги за нормами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Так, відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом.

Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов:

1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим.

2. Регрес застосовується після припинення зобов'язання з відшкодування шкоди.

Право страховика на пред'явлення регресної вимоги передбачене, зокрема, Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», тобто виникає з правовідносин страхування відповідальності.

Право подати регресний позов до самого страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, виникає у страховика лише з припиненням основного деліктного зобов'язання за фактом здійснення ним виплати страхового відшкодування на користь сторони потерпілого - кредитора в деліктному зобов'язанні.

У даному випадку, спір виник між страховиком та страхувальником, працівником якого заподіяно шкоду потерпілій особі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, щодо стягнення суми виплаченого страхового відшкодування за договором страхування цивільно-правової відповідальності власника автомобіля, а саме щодо застосування до таких правовідносин положень статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 23.03.2016р. у справі № 6-2598цс15.

Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції безпідставно застосовано до спірних правовідносин положення ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування», які врегульовують відносини засновані на договорі майнового страхування.

Крім того, відповідно до статті 1172 Цивільного кодексу України юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов'язків.

Отже, можливість страховика на відшкодування шкоди в порядку регресу зі страхувальника, який є суб'єктом господарювання, внаслідок спричинення страхового випадку його працівником, повністю узгоджується із загальними засадами правового регулювання відносин, що виникають внаслідок заподіяння позадоговірної шкоди.

Як вбачається з позовної заяви, позивач звернувся до господарського суду з вимогою про стягнення з Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" затрат по сплаті страхового відшкодування у розмірі 4735,88грн., посилаючись на порушення відповідачем обовязку щодо повідомлення страхувальника про настання дорожньо-транспортної пригоди, у звязку з чим у позивача згідно з ст. 38 Закону України виникло право подати регресний позов.

Так, відповідно до підпункту "ґ" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив ДТП, якщо він не повідомив страховика у строки і за умов, визначених у підпункті 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

З оскаржуваного рішення вбачається, що місцевий суд застосовував положення вказаного закону у попередній редакції (до внесення змін Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування"), у звязку з чим помилково послався на підпункт 33.1.2 пункту 33.1 статті 33 цього Закону.

Разом з тим, із внесенням Законом України від 17 лютого 2011 року № 3045-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо дорожньо-транспортних пригод та виплати страхового відшкодування" змін у статтю 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" було розширено перелік обов'язків учасників ДТП, у зв'язку з чим обов'язок вжиття заходів для невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів повідомлення страховика про настання ДТП був викладений уже в підпункті 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Проте вказані зміни, що стосуються нумерації зазначеного підпункту, до підпункту "ґ" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", у якому міститься відсилання на відповідні номери пунктів та підпунктів статті 33 цього Закону щодо строків та умов обов'язкового повідомлення страховика про настання ДТП, внесені не були.

Відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у разі настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов'язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - Моторне (транспортне) страхове бюро України), повідомлення про ДТП установленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати зазначений обов'язок, він має підтвердити це документально.

Отже, наведеними правовими нормами встановлено обов'язок особи невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання ДТП, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування, письмово повідомити страховика про настання ДТП. Такий обов'язок установлений законодавством для надання страховику можливості перевірити обставини ДТП власними силами і запобігти необґрунтованим виплатам.

Таким чином, суд першої інстанції приймаючи рішення про задоволення позовних вимог виходив з того, що в матеріалах справи не містяться докази повідомлення позивачем страхувальника про настання дорожньо-транспортної події, що сталась за участю забезпеченого транспортного засобу 11.02.2015 в м. Харкові по вул. Полтавський шлях.

Проте колегія суддів вважає висновки місцевого суду передчасними з огляду на наступне.

Так, у постанові Верховного Суду України у справі № 6-284цс15 від 16.09.2015р. щодо практики застосування підпункту "ґ" підпункту 38.1.1 пункту 38.1 статті 38 та підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" викладено правову позицію, згідно з якою, якщо факт настання страхового випадку ніким не оспорюється; він зафіксований правоохоронними органами; особа, винна в ДТП, притягнута до адміністративної відповідальності; страховик його визнав, добровільно сплативши страхове відшкодування, то сам по собі факт неповідомлення страхувальником страховику про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення, яке в своїй основі мусить базуватись на загальних положеннях про відшкодування збитків у позадоговірних зобов'язаннях, адже регресні зобов'язання входять до групи позадоговірних, тому спори з них мають вирішуватись у загальному порядку відшкодування збитків.

Відповідно до ч. 1 ст. 111-28 ГПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 111-16 цього Кодексу, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, дорожньо-транспортна пригода, що відбулася 11.02.2015р. в м. Харкові по вул. Полтавський шлях, буд. 115, підтверджується довідкою ДАІ №57844816 про дорожньо-транспортну пригоду; за результатами проведеного огляду пошкодженого майна (транспортного засобу „Toyota RAV4", реєстраційний номер НОМЕР_2) позивач і потерпіла ОСОБА_4 досягли згоди щодо розміру та способу здійснення страхового відшкодування; водія, винного у скоєнні ДТП, визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення та притягнено до адміністративної відповідальності.

Крім того, згідно із страховим актом № 105853 від 08.06.2015р. позивач визнав дорожньо-транспортну пригоду, яка сталася 11.02.2015р. страховим випадком. Прийняття такого рішення підтверджує факт того, що позивач був обізнаний про всі обставини справи, учасників ДТП, мав необхідний обсяг інформації та документів про дорожнього-транспортну пригоду, а тому визнав наявність підстав для виплати страхового відшкодування потерпілій особі, та на підставі встановлених обставин справи добровільно сплатив страхове відшкодування.

Також, з матеріалів справи вбачається, що на наступний день після ДТП, 12.02.2015р., потерпіла особа ОСОБА_4 письмово повідомила позивача про подію, що має ознаки страхового випадку. При цьому, дане повідомлення здійснене на бланку позивача та з відтворенням обставин події. Вказане також свідчить про обізнаність позивача про дорожньо-транспортну пригоду у строк, необхідний для встановлення всіх фактичних обставин справи та обґрунтованого висновку щодо розміру заподіяної шкоди потерпілій особі внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.

Враховуючи вищевказані положення Цивільного кодексу України, положення статей 3, 6, 22, 33, 38 (та інших) Закону України „Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів", та за наслідками їх правового аналізу, а також враховуючи фактичні обставини даної справи, судова колегія дійшла до висновку, що сам по собі факт неповідомлення або несвоєчасного повідомлення відповідачем про настання страхового випадку не може бути покладений в основу ухвалення рішення про задоволення позовних вимог, так як вказане не відповідає суті та меті здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, а саме, забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників

Судова колегія вважає, що суд першої інстанції при винесенні оскаржуваного рішення не врахував суті та мети здійснення обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, загальні підстави відповідальності за заподіяну шкоду, та не взяв до уваги правові висновки, викладені в постанові Верховного Суду України від 16.09.2015 у справі № 6-284цс15.

За таких обставин рішення господарського суду Харківської області у даній справі підлягає скасуванню у звязку з невідповідністю висновків, викладених у рішенні місцевого господарського суду, обставинам справи та неправильним застосуванням норм матеріального права.

Відповідно до статті 105 Господарського процесуального кодексу України в постанові мають бути зазначені, зокрема, новий розподіл судових витрат у разі скасування чи зміни рішення.

Відповідно до статті 49 Господарського процесуального кодексу України стороні, на користь якої відбулось рішення, господарський суд відшкодовує мито за рахунок другої сторони і втому разі, коли друга сторона звільнена від сплати судового збору.

Враховуючи, що апеляційну скаргу відповідача задоволено, то з позивача на користь відповідача підлягає стягненню судовий збір за подання апеляційної скарги у розмірі 1515,80грн

Крім того, оскільки судова колегія дійшла висновку про скасування рішення місцевого господарського суду та прийняття нового, яким відмовлено у задоволенні позову, то судовий збір за подання позовної заяви не підлягає стягненню з відповідача.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст. ст. 99, 101, 103, 104, 105 ГПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" задовольнити

Рішення господарського суду Харківської області від 19 липня 2016 року у справі № 922/1868/16 скасувати.

Прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Стягнути з Приватного акціонерного товариства "ПРОСТО-страхування" (04050, м. Київ, вул. Герцена, 10, , п/р 265082212 в АТ «ОСОБА_5 Аваль», МФО 380805) на користь Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" (61001, м. Харків, вул. Плеханівська, 126, ) судовий збір за подачу апеляційної скарги у розмірі 1515,20 грн.

Доручити господарському суду Харківської області видати відповідний наказ.

Постанова набирає законної сили з дня прийняття та може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом двадцятиденного строку.

Повна постанова складена 14.09.2016 р.

Головуючий суддя Камишева Л.М.

Суддя Гетьман Р.А.

Суддя Пелипенко Н.М.