ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2016 р.Справа № 922/2395/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Пономаренко Т.О.

при секретарі судового засідання Кулабуховій А.В.

розглянувши справу

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків"
до Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева"
про стягнення коштів в розмірі 22 820,98 грн
за участю представників сторін:

представник позивача - ОСОБА_2, довіреність б/н від 22.04.2016 р.;

представник відповідача - ОСОБА_1, довіреність №107-16 від 23.06.2016 р.

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків", звернувся до Господарського суду Харківської області з позовною заявою до відповідача - Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" про стягнення заборгованості.

Позов мотивовано порушенням відповідачем договірних зобов'язань щодо своєчасної та повної сплати послуг, наданих позивачем, за Договором про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року.

Ухвалою Господарського суду Харківської області від 21 липня 2016 року позовну заяву було прийнято до розгляду, порушено провадження у справі №922/2395/16 та призначено її до розгляду на 04 серпня 2016 року.

В судовому засіданні 04.08.2016 р. судом оголошено перерву до 08.09.2016 р. з метою надання додаткових документів по справі.

До початку судового засідання 08 вересня 2016 року через канцелярію Господарського суд Харківської області від Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" надійшли заперечення на відзив (вх. №29396, 29545), в яких зазначив, що рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер. Таким чином, рахунок-фактура - це розрахунково-платіжний документ, що передбачає тільки виставлення певних сум до оплати за поставлені (фактично поставлені) товари чи надані послуги.

Також, надав заяву (вх. №29546), в якій просить суд долучити до матеріалів справи копії додаткових документів.

В судовому засіданні представник позивача надав для огляду оригінали документів, а саме: фіскальний чек відділення поштового зв'язку, рекомендаційне повідомлення про вручення поштового відправлення, попередження про сплату заборгованості №8 від 24.02.2016 р.

Судом встановлена відповідність копій вищевказаних документів, які знаходяться в матеріалах справи, наданим оригіналам цих документів.

Представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд задовольнити позов з підстав, викладених у позовній заяві.

Присутній у судовому засіданні 08.09.2016 р. представник відповідача проти позову заперечував повністю в зв'язку з тим, що позивачем не надано відповідачу рахунок-фактуру, обов'язок надання якого передбачений п. 2.5. спірного Договору. Внаслідок чого у відповідача відсутня можливість виконати свої зобов'язання в частині оплати наданих послуг. Крім того, відповідачем не було отримано попередження про сплату заборгованості. Також зазначив, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 27 грудня 2011 року порушено провадження по справі № 5023/10655/11 про банкрутство ДП "Завод ім. В.О. Малишева" , якою заборонено нарахування неустойки (штраф, пеня) інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів).

Присутні у судовому засіданні представники сторін пояснили, що ними надані всі необхідні для розгляду справи письмові докази та вважають за можливе розглянути справу по суті в даному судовому засіданні.

За висновками суду, в матеріалах справи № 922/2395/16 достатньо документів, які мають значення для правильного вирішення спору та є необхідними для прийняття повного і обґрунтованого судового рішення.

З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, суд встановив наступне.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" (Виконавець) та Державним підприємством "Завод ім. В.О. Малишева" (Замовник) був укладений Договір про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року (надалі - Договір), відповідно до предмету якого Виконавець взяв на себе зобов'язання надати замовнику послуги з технічного обслуговування та ремонту автомобільного транспортного засобу та його складових, у тому числі з використанням матеріалів (запасних частин) як Замовника, так і спеціально замовлених Виконавцем. Замовник бере на себе зобов'язання прийняти й оплатити ці послуги, а також вартість використаних матеріалів (запасних частин) Виконавця в розмірі, строки та в порядку, що передбачені умовами цього Договору.

У відповідності до пункту 2.4. Договору, оплата послуг і матеріалів (запасних частин) здійснюється Замовником акта виконаних робіт, на розрахунковий рахунок або до каси Виконавця. Оплата здійснюється до реквізитів, вказаних у рахунку-фактурі.

Згідно з пунктом 2.6. Договору, розрахунок за цим Договором з боку Замовника вважається виконаним в момент зарахування грошових коштів на банківський рахунок виконавця зазначеній у відповідному рахунку-фактурі.

В підпункті 3.1.1. Договору зазначено, що Замовник зобов'язаний своєчасно оплачувати послуги Виконавця в повному обсязі та у строки, передбачені розділом 2 цього Договору.

Пунктом 4.4. Договору сторони погодили, що приймання транспортного засобу (його складових) Замовником здійснюється у присутності представника Виконавця, про що складається ОСОБА_3 виконаних робіт після надання послуг з технічного обслуговування та/або ремонту.

Цей Договір набуває чинності з дня його підписання і діє до 31 грудня 2016 року, а в частині гарантій та невиконаних зобов'язань до повного виконання сторонами своїх зобов'язань за даним Договором.

На виконання умов Договору про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року позивачем було проведено роботи (послуги) згідно наряду №CI-Y5289-009 від 14.12.15 року технічного обслуговування і ремонту автомобільного транспортного засобу Замовника держ. №00011ХА марки TOYOTA, модель CAMRY, про що було складено ОСОБА_3 приймання-передачі виконаних послуг CI-Y5289-009 від 14 грудня 2015 року на суму 20 922,00 грн., підписаними уповноваженими представниками сторін та скріпленим печатками підприємств (т. 1, арк. с. 28-29).

Однак, у встановлений Договором термін відповідач не здійснив розрахунок за надані послуги, внаслідок чого у останнього перед позивачем виникла заборгованість за актом прийому-передачі CI-Y5289-009 від 14 грудня 2015 року в розмірі 20 922,00 грн.

25 лютого 2016 року відповідачу було направлено попередження про сплату заборгованості. Проте, відповідачем відповіді на попередження не надано, заборгованість не сплачено.

Такі обставини, на думку позивача, свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у судовому порядку.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню з наступних підстав.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обов'язків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки.

За змістом статті 509 Цивільного кодексу України, статті 173 Господарського кодексу України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку.

За приписами статей 11, 509 Цивільного кодексу України зобов'язання виникають, зокрема, з договору.

За змістом статті 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Відповідно до статей 6, 627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" та Державним підприємством "Завод ім. В.О. Малишева" був укладений Договір про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року.

З огляду на встановлений ст. 204 Цивільного кодексу України принцип правомірності правочину, суд приймає до уваги зазначений договір як належну підставу, у розумінні норм ст. 11 названого Кодексу України, для виникнення у позивача та відповідача взаємних цивільних прав та обов'язків з надання послуг з приймання платежів.

Проаналізувавши вищезазначений договір, судом встановлено, що останній за своєю правовою природою є договором про надання послуг та підпадає під регулювання статей 901-907 Цивільного кодексу України.

Відповідно до ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Згідно з ч. 1 ст. 903 Цивільного кодексу України якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було проведено роботи (послуги) згідно наряду №CI-Y5289-009 від 14.12.15 року технічного обслуговування і ремонту автомобільного транспортного засобу Замовника держ. №00011ХА марки TOYOTA, модель CAMRY, про що було складено ОСОБА_3 приймання-передачі виконаних послуг CI-Y5289-009 від 14 грудня 2015 року на суму 20 922,00 грн.

ОСОБА_3 приймання-передачі виконаних послуг підписаний уповноваженим представником Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" без зауважень.

Статтею 193 Господарського кодексу України визначено, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачем належним чином були виконані умови Договору з надання послуг з технічного обслуговування та ремонту автомобільного транспортного засобу та його складових.

Виходячи з положень ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідач, заперечуючи проти позову, посилається на те, що позивачем не було надано доказів дотримання вимог пункту 2.5. Договору щодо надання Державному підприємству "Завод ім. В.О. Малишева" рахунка-фактури, з отриманням відповідачем яких, на переконання останнього, договір пов'язує виникнення у Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" обов'язку з оплати наданих позивачем послуг.

ОСОБА_3 посилання не приймаються до уваги судом, оскільки за своїм призначенням рахунок-фактура не відповідає ознакам первинного документа, встановленим ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", так як ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції.

У листі Міністерства фінансів України від 30.05.2011р. №31-08410-07-27/13794 визначено, що відповідно до статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій і повинні бути складені під час здійснення цієї операції, а якщо неможливо - безпосередньо після її завершення.

Порядок створення, отримання та відображення підприємствами у бухгалтерському обліку, а також зберігання первинних документів встановлено Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 р. N 88.

Рахунок (рахунок-фактура) за своїм призначенням не відповідає ознакам первинного документа, оскільки ним не фіксується будь-яка господарська операція, розпорядження або дозвіл на проведення господарської операції, а носить лише інформаційний характер.

Також, у постанові Верховного суду України по справі №37/405 від 29.09.2009 р. визначено, зокрема, що рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити на які потрібно перераховувати кошти; ненадання рахунку-фактури не є невідкладною умовою у розумінні ст. 212 ЦК України; відсутність рахунку-фактури не звільняє відповідача від обов'язку сплатити надані послуги.

Зважаючи на викладене, суд дійшов висновку, що з моменту підписання акта приймання-передачі виконаних послуг відповідач був обізнаний про надані позивачем послуги.

Доказів оплати вказаної заборгованості відповідачем суду не представлено.

Частиною 1 статті 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Тож, в силу положень Цивільного кодексу України договірні зобов'язання є обов'язковими для виконання сторонами у порядку та у строк, визначений відповідним договором.

Відповідно до ст. 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Проте, як свідчать матеріали справи відповідач не виконав зобов'язання по сплаті за надані послуги на підставі ОСОБА_3 приймання-передачі виконаних послуг CI-Y5289-009 від 14 грудня 2015 року на суму 20 922,00 грн.

Відповідно до ст. 599 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.

Згідно з ч.1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Враховуючи викладене та з урахуванням вимог чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що позивач зобов'язання за Договором про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року виконав в узгодженому порядку, що не спростовується відповідачем. Проте відповідач, в порушення норм чинного цивільного та господарського законодавства України та умов Договору, не оплатив вартість наданих послуг , доказів на підтвердження виконання взятих на себе договірних зобов'язань в повному обсязі суду не надав.

Згідно зі ст. 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Відповідно до ст. 43 Господарського процесуального кодексу України господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Зважаючи на встановлені факти та вимоги вищезазначених норм, а також враховуючи, що відповідач в установленому статтями 32, 33 ГПК України порядку обставини, які повідомлені позивачем не спростував, не надав суду доказів сплати позивачу грошових кошти в сумі 20 922,00 грн. суд дійшов висновку, що позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" в частині стягнення заборгованості обґрунтовані, підтверджуються наявними у матеріалах справи доказами та підлягають задоволенню.

Також позивач просить стягнути з відповідача пеню в розмірі 1 450,20 грн., 3% річних у сумі 197,75 грн. та інфляційні втрати в розмірі 251,03 грн.

Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Суд зауважує, що передбачене законом право кредитора вимагати стягнення боргу враховуючи відсотки річних, є способом захисту майнових прав та інтересів кредитора, сутність яких складається з відшкодування матеріальних втрат кредитора та знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів, а також отримання компенсації (плати) від боржника за користування ним грошовими коштами, які належать до сплати кредитору.

Перевіривши надані позивачем нарахування інфляційних втрат та 3% річних, суд приходить до висновку, що вони не суперечить вимогам чинного законодавства, з урахуванням чого позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню.

Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача пені, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідачем зазначено, що ухвалою Господарського суду Харківської області від 27 грудня 2011 року порушено провадження по справі № 5023/10655/11 про банкрутство ДП "Завод ім. В.О. Малишева" , якою заборонено нарахування неустойки (штраф, пеня) інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання грошових зобовязань і зобовязань щодо сплати податків і зборів (обовязкових платежів). Дана обставина позивачем не заперечується.

У відповідності до статті 35 Господарського процесуального кодексу України, обставини, які визнаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, можуть не доказуватися перед судом, якщо в суду не виникає сумніву щодо достовірності цих обставин та добровільності їх визнання.

В силу п.1-1 ч.1 Розділу Х "Прикінцеві та Перехідні положення" Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" (у редакції чинній з 19.01.2013 р.) положення цього Закону застосовуються господарськими судами під час розгляду справ про банкрутство, провадження в яких порушено після набрання чинності цим Законом.

Оскільки справу про банкрутство відносно відповідача порушено 27.11.2011 р., то до правовідносин сторін застосовуються положення Закону України від 14.05.1992 р. № 2343-ХІІ "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", у редакції 1999 р.

Відповідно до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" мораторій на задоволення вимог кредиторів вводиться одночасно з порушенням провадження у справі про банкрутство, про що зазначається в ухвалі господарського суду. Цією нормою також встановлено, що протягом дії мораторію на задоволення вимог кредиторів не нараховуються неустойка (штраф, пеня), не застосовуються інші санкції за невиконання чи неналежне виконання грошових зобов'язань і зобов'язань щодо сплати податків і зборів (обов'язкових платежів).

ОСОБА_3 норма передбачає загальну заборону на нарахування неустойки, незалежно від того, перед конкурсним, чи перед поточним кредитором має зобов'язання боржник.

Таким чином, нарахування позивачем пені в розмірі 1 450,20 грн., в період дії мораторію на задоволення вимог кредиторів Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" суперечить приписам ч. 4 ст. 12 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом". У зв'язку з цим, суд відмовляє в позові в частині стягнення з відповідача 1 450,20 грн. пені.

Враховуючи викладене, позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" підлягають частковій відмові.

Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд керується статтею 49 Господарського процесуального кодексу України, України, покладаючи судові витрати в даній справі на відповідача пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

На підставі викладеного та керуючись статтями 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 26, 32, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

В позові Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" до Державного підприємства "Завод ім. В.О. Малишева" - відмовити частково.

Стягнути з Державного підприємства "Завод імені ОСОБА_4" (61001, місто Харків, вул. Плеханівська, буд. 126, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "ТЛА Харків" (61064, м. Харків, вул. Полтавський шлях, буд. 123, кім. 29, ) основний борг за Договором про технічне обслуговування та ремонт транспортних засобів №1726дп від 31 серпня 2015 року в розмірі 20 922 (двадцять тисяч дев`ятсот двадцять двi) грн. 00 коп., 3% річних у сумі 197 (сто дев`яносто сiм) грн. 75 коп., інфляційні втрати в розмірі 251 (двiстi п`ятдесят одна) грн. 03 коп. та витрати зі сплати судового збору в розмірі 1 290 (одна тисяча двiстi дев`яносто) грн. 43 коп.

Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

В частині стягнення пені в розмірі 1 450,20 грн. - відмовити.

Рішення господарського суду може бути оскаржене протягом десяти днів з дня підписання рішення шляхом подання апеляційної скарги до Харківського апеляційного господарського суду через Господарський суд Харківської області.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Повне рішення складено 12.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_5

справа №922/2395/16