КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2016 р. Справа№ 910/1812/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Майданевича А.Г.

Федорчука Р.В.

при секретарі судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Будник А.Г.

від Відповідача 1: Мідляр В.В.

від Відповідача 2: Мартинюк О.М.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2016р. у справі №910/1812/16 (суддя Мандриченко О.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро"

до Публічного акціонерного товариства "Банк Камбіо" - Відповідач 1,

Товариство з обмеженою відповідальністю "Діамант-агро" - Відповідач 2

про зобов'язання вчинити дії

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до місцевого господарського суду з позовом до Відповідача про зобов'язання Відповідача 1 та Відповідача 2 відшкодувати Позивачеві вартість майна, отриманого за договором застави від 03.09.2013р., укладеного між Відповідачем 1 та Позивачем, визнаного недійсним ухвалою господарського суду міста Києва від 06.10.2015р. у справі №910/7266/14, у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину.

Рішенням Господарського суду міста Києва від 31.03.2016р. у справі №910/1812/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що під час розгляду справи №910/1812/16 Позивачем, на якого законодавцем покладено процесуальний обов'язок з доведення обставин, на які він посилається на підставу своїх вимог і заперечень, не подано суду фактичних даних на підтвердження наявності у нього дозволів власників земельних ділянок на заставу права на чужу річ. Оскільки Позивач без достатніх правових підстав передав в заставу Відповідачу 1 права оренди земельних ділянок, що слугувало однією з підстав для визнання недійсним договору застави від 03.09.2013р., позовні вимоги у цій справі не можуть бути задоволені, адже ґрунтуються на раніше вчинених діях і правочинах, що не відповідають вимогами законодавства.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи та суперечать положенням ст.43 Господарського процесуального кодексу України. Суд не дослідив всіх обставин справи, в зв'язку з чим прийшов до помилкового висновку.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.05.2016р. апеляційну скаргу Позивача прийнято до провадження у складі колегії суддів головуючий суддя Власов Ю.Л., судді Станік С.Р., Хрипун О.О. та призначено до розгляду в судовому засіданні на 07.06.2016р.

06.06.2016р. Відповідач 2 подав до суду відзив на апеляційну скаргу, в якому просив рішення місцевого суду залишити без змін.

У судовому засіданні 07.06.2016р. відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 21.06.2016р.

Розпорядженням від 21.06.2016р. у зв'язку з перебуванням судді Станіка С.Р. на лікарняному, призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів: Корсакова Г.В., Хрипун О.О.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 21.06.2016р. справу №910/1812/16 прийнято до свого провадження у визначеному складі суду, розгляд апеляційної скарги було призначено на 21.06.2016р.

21.06.2016р. у судовому засіданні відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 09.08.2016р.

Розпорядженням від 09.08.2016р. у зв'язку з перебуванням судді Корсакової Г.В. та судді Хрипуна О.О. у відпустці призначено повторний автоматизований розподіл справи, відповідно до якого апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі головуючого судді Власова Ю.Л., суддів Майданевича А.Г., Федорчука Р.В.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. апеляційну скаргу у справі №910/1812/16 прийнято до провадження визначеним складом суду та призначено до розгляду на 09.08.2016р.

В судових засіданнях 09.08.2016р. та 23.08.2016р. відповідно до ст.77 Господарського процесуального кодексу України оголошувалась перерва до 30.08.2016р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

03.09.2013р. між Відповідачем 1 та Позивачем був укладений договір застави, з метою забезпечення вимог Відповідача 1 за кредитними договорами №001/1-2012/840 від 15.02.2012р., №487/02-2009 від 08.09.2009р. і договором банківської гарантії №005г-2013/980 від 21.02.2013р., які укладені між Позивачем та Відповідачем 1, та з усіма додатковими угодами до них, що укладені або можуть бути укладені в майбутньому, за умовами якого Позивач зобов'язувався перед Відповідачем 1 відповідно до:

- кредитного договору №487/02-2009 повернути не пізніше 31.12.2013р. надані йому кредитні кошти в сумі 350000,00 доларів США, щомісячно сплачувати проценти за користування кредитними коштами, сплатити пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми за кожен день прострочки платежу, що складають основне зобов'язання, інші можливі платежі та відшкодувати витрати заставодержателя, пов'язані з пред'явленням вимог за кредитним договором та зверненням стягнення на предмет застави.

- кредитного договору №001/1-2012/840 повернути не пізніше 31.10.2013р. надані йому кредитні кошти в сумі 312715,31 доларів США, щомісячно сплачувати проценти за користування кредитними коштами, сплатити пеню у розмірі 0,1% від простроченої суми за кожен день прострочки платежу, що складають основне зобов'язання, інші можливі платежі та відшкодувати витрати заставодержателя, пов'язані з пред'явленням вимог за кредитним договором та зверненням стягнення на предмет застави.

В забезпечення виконання зобов'язань, вказаних в п.1.1 договору, Позивач передав в заставу право оренди земельних ділянок (майнові права), перелік договорів оренди, право оренди (майнове право) за якими передається в заставу Відповідачу 1, та перелік орендодавців вказуються у додатку №1 до договору. Предмет застави оцінюється сторонами в сумі 4000000,00 грн.

Згідно з п.3.1 договору застави при порушенні Позивачем зобов'язань за кредитними договорами і договором банківської гарантії та/або порушення судом провадження у справі про банкрутство Позивача та/або прийняття до розгляду заяви про затвердження плану санації Позивача до порушення справи про банкрутство у Відповідача 1 виникає право задоволення вимог, забезпечених заставою за рахунок заставлених майнових прав.

Відповідно до п.3.2. договору застави право оренди земельних ділянок (майнові права), що є предметом застави за цим договором, переходить до Відповідача 1 наступного робочого дня з моменту порушення Позивачем будь-яких умов зобов'язань, вказаних у п.1.1 цього договору або умов п.п.2.3.1., п.п.2.3.2. цього договору, або настання обставин, передбачених п.3.1. цього договору та отримання Позивачем письмового повідомлення Відповідача 1 про набуття права оренди земельних ділянок (майнових прав).

Згідно з п.3.4 договору застави Відповідач 1 стає орендарем в договорах оренди, права на оренду яких було заставлено.

18.04.2014р. між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 був укладений договір про відступлення права вимоги за кредитним договором, за умовами якого Відповідач 1 передав Відповідачу 2, а Відповідач 2 прийняв право вимоги, що належить Відповідачу 1, і стає кредитором за договорами: кредитним договором №487/02-2009 від 08.09.2009р.; кредитним договором №001/1-2012/840 від 15.12.2012р. та договором про надання банківської гарантії №005г-2013/980 від 21.02.2013р., укладеними між Відповідачем 1 та Позивачем.

Згідно з п.1.2 договору про відступлення Відповідач 2 одержав право вимагати від Позивача належного виконання зобов'язань за основними договорами в розмірі 8163381,58 грн. (за кредитним договором №487/02-2009 станом на 01.04.2014р. борг за кредитом складає 3929580,55 грн., за відсотками - 263718,87 грн., за кредитним договором №001/1-20/840 борг за кредитом складає 3510971,43 грн., за відсотками - 169697,03 грн.; за договором банківської гарантії борг зі спати комісії складає 289413,70 грн.).

Відповідно до п.1.5 договору про відступлення права вимоги сторони приймають до уваги, що виконання зобов'язань за основними договорами забезпечені договором застави від 03.09.2013р., за яким Позивач передав Відповідачу 1 право оренди земельних ділянок (майнові права) згідно переліку, який є невід'ємною частиною договору застави. Відповідно до умов договору застави при порушенні заставодавцем зобов'язань за основними договорами на момент укладення цього договору у Відповідача 1 виникло право на задоволення вимог, забезпечених заставою, за рахунок заставлених майнових прав.

Відповідно до п.1.6 договору про відступлення Відповідач 1 передає Відповідачу 2 право на задоволення вимог за основними договорами шляхом набуття права оренди на земельні ділянки.

Згідно з п.1.7. договору з моменту підписання цього договору Відповідач 2 набуває право вимоги за основними договорами та стає орендарем в договорах оренди, право на оренду яких було заставлено.

25.02.2015р. рішенням господарського суду Сумської області у справі №920/983/14 за позовом Відповідача 2 до ТОВ "Калина", Позивача, ПП "Засулля", ТОВ "Українські аграрні інвестиції" про визнання правонаступником орендаря за договорами оренди земельних ділянок, в задоволенні позову відмовлено.

Рішення обґрунтовано тим, що сторонами порушено вимоги ст.124, 125 Земельного кодексу України, Закону України "Про оренду землі", умови договорів оренди землі та ст.583 Цивільного кодексу України, а тому, незважаючи на укладення Позивачем з Відповідачем 1 договору застави від 03.09.2013р. без письмової згоди власників земельних ділянок в порушення умов передачі у заставу права оренди земельної ділянки, визначених п.26 договорів оренди землі, укладених Позивачем з власниками земельних ділянок, та незважаючи на укладення Відповідачем 1 з Відповідачем 2 договору від 18.04.2014р. про відступлення права вимоги за кредитним договором, фактичного порушення прав власників земельних ділянок щодо передачі права оренди земельної ділянки у заставу не відбулося, оскільки на підставі договору застави від 03.09.2013р. не виникло право оренди земельних ділянок у Відповідача 1, а на підставі договору від 18.04.2014р. про відступлення права вимоги не виникло право оренди земельних ділянок у Відповідача 2, тобто зміни орендаря у вищезгаданих договорах оренди землі на підставі неправомірно укладеного Позивачем з Відповідачем 1 договору застави від 03.09.2013р. та на підставі договору від 18.04.2014р. про відступлення права вимоги за кредитним договором не відбулось.

Рішення господарського суду Сумської області залишено без змін постановами Харківського апеляційного господарського суду від 09.11.2015р. та Вищого господарського суду України від 24.02.2016р.

Харківським апеляційним господарським судом у постанові від 09.11.2015р. у справі №920/983/14 встановлено наступне: власниками вищезгаданих земельних ділянок є фізичні особи і на час укладення договору застави від 03.09.2013р. право оренди на земельні ділянки належало Позивачу. Зі змісту п.26 договорів оренди землі, які були укладені між власниками таких земельних ділянок та Позивачем встановлено, що передача права оренди земельної ділянки в заставу чи внесення вказаного права оренди до статутного фонду (капіталу) господарського товариства, або іншого підприємства здійснюється за письмовою згодою між сторонами договору оренди. При цьому, Харківський апеляційний господарський суд у своїй постанові наголошує, що ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані в ході апеляційного перегляду справи, сторонами не було надано жодного доказу існування на момент укладення договору застави письмової згоди власників земельних ділянок на передачу права оренди земельної ділянки в заставу банку.

Ухвалою Господарського суду міста Києва від 21.05.2014р. порушено провадження у справі №910/7266/14 про банкрутство Позивача.

11.08.2015р. ухвалою господарського суду міста Києва у межах вказаної справи задоволено заяву розпорядника майна Позивача про визнання недійсним договору застави від 03.09.2013р., укладеного між Відповідачем 1 та Позивачем та визнання недійсними пунктів 1.5, 1.6, 1.7 договору від 18.04.2014р. про відступлення права вимоги за кредитним договором, укладеним між Відповідачем 1 та Відповідачем 2. Визнано недійсним договір застави від 03.09.2014р., укладений Відповідачем 1 та Позивачем. Визнано недійсними пункти 1.5., 1.6., 1.7. договору від 18.04.2014р. про відступлення права вимоги за кредитним договором, що укладений між Відповідачем 1 та Відповідачем 2.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015р. ухвалу господарського суду міста Києва від 11.08.2015р. у справі №910/7266/14 скасовано в частині задоволення вимог про визнання недійсними п.п.1.5, 1.6, 1.7 договору про відступлення права вимоги за кредитним договором від 18.04.2014р. та припинено провадження у справі в цій частині; у решті ухвалу залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 11.02.2016р. залишено без змін постанову Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015р. у справі № 910/7266/14.

18.12.2015р. Позивач направив на адресу Відповідача 2 претензію, в якій, керуючись ст.20 Закону України «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом», ухвалою господарського суду міста Києва від 11.08.2015р., постановою Київського апеляційного господарського суду від 14.12.2015р. у справі №910/7266/14, Позивач вимагав відшкодувати в строк 7 календарних днів вартість предмета застави у сумі 4000000,00 грн. в зв'язку із неможливістю Відповідача 2 повернути майно в натурі за недійсним договором застави від 03.09.2013р.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

Згідно з ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.216 Цивільного кодексу України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.

Згідно з ч.2 ст.20 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" у разі визнання недійсними правочинів (договорів) кредитор зобов'язаний повернути в ліквідаційну масу майно, яке він отримав від боржника, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент здійснення правочину або вчинення майнової дії.

Відповідно до ст.572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна. Згідно з ст.576 Цивільного кодексу України предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення.

Згідно з ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав.

Відповідно до ч.3 ст.35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

З встановлених судом обставин вбачається, що у 2009р. та 2012р. між Позивачем та Відповідачем були укладені кредитні договори та договір банківської гарантії у 2013р. На забезпечення виконання зобов'язань за цими договорами у 2013р. Позивач уклав з Відповідачем 1 договір застави майнових прав орендаря за договорами оренди земельних ділянок, укладеними Позивачем з їх власниками. В подальшому у 2014р. між Відповідачем 1 та Відповідачем 2 був укладений договір про відступлення права вимоги, за умовами якого Відповідач 1 передав Відповідачу 2 права вимоги за вказаними кредитними договорами, договором про надання банківської гарантії та договором застави шляхом набуття Відповідачем 2 права оренди на зазначені земельні ділянки.

У 2015 році ухвалою господарського суду міста Києва у межах справи про банкрутство №910/7266/14 визнано недійсним договір застави від 03.09.2014р., укладений Відповідачем 1 та Позивачем. У 2015р рішенням господарського суду Сумської області від 25.02.2015р. у справі №920/983/14 за позовом Відповідача 2 до Позивача про визнання правонаступником орендаря за договорами оренди земельних ділянок у задоволенні позову відмовлено.

З наведеного вбачається, що укладений Позивачем договір застави майнових прав орендаря за договорами оренди земельних ділянок, укладений з Відповідачем 1, є недійсним, відповідно не створює юридичних наслідків, тобто майнові права в заставу не передавались, дані майнові права належать Позивачу.

Якщо до того, як сторонам стало відомо про недійсність даного договору застави, Відповідачами були вчинені неправомірні дії, спрямовані на звернення стягнення на вказані майнові права та їх державну реєстрацію, про що зазначає Позивач, то вказані неправомірні державні реєстрації підлягають скасуванню добровільно або в судовому порядку з відновленням державних реєстрацій належних Позивачу майнових прав орендаря земельних ділянок.

Враховуючи вищевикладене, апеляційний суд вважає, що вимоги Позивача про стягнення з Відповідачів вартості майнових прав, отриманих за недійсним договором застави, є необґрунтованими та недоведеними, оскільки Позивачем не доведено неможливості повернення йому майнових прав орендаря земельних ділянок.

На підставі вищевикладеного, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого слід залишити без змін.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "Лотуре-Агро" на рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2016р. у справі №910/1812/16 залишити без задоволення.

2. Рішення Господарського суду міста Києва від 31.03.2016р. у справі №910/1812/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 08.09.2016р.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді А.Г. Майданевич

Р.В. Федорчук