КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"06" вересня 2016 р. Справа№ 910/5161/15-г

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Тищенко О.В.

суддів: Гончарова С.А.

Майданевича А.Г.

за участю представників сторін відповідно до протоколу судового засідання від 06.09.2016 року

розглянувши апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року

у справі № 910/5161/15-г ( суддя: Смирнова Ю.М.)

за позовом приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна»

до приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування»

про стягнення 36 840,00 грн.

ВСТАНОВИВ:

У березні 2015 року приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Провідна» звернулось до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» страхового відшкодування у розмірі 36840,00 грн.

Позовні вимоги мотивовано тим, що ПрАТ «СК «Провідна» на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №06/6754823/1012/13 від 12.11.2013 року внаслідок настання страхової події - дорожньо-транспортної пригоди (надалі - ДТП) виплачено страхове відшкодування власнику автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1, а тому позивачем відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України отримано право вимоги до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідальність власника транспортного засобу - автомобіля Lexus, реєстраційний номер НОМЕР_2, водієм якого скоєно ДТП, застрахована ПрАТ «СК «АХА Страхування» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/6739530, а тому позивач вказує, що обов'язок з відшкодування збитків (в межах фактичних затрат - у розмірі 36840,00 грн.) покладається на відповідача.

Заперечуючи проти позову відповідач послався на те, що по-перше, сума відшкодування у розмірі 24172,80 грн. була відповідачем сплачена на користь позивача в добровільному порядку, а по-друге, відповідач зазначає про відсутність підстав для стягнення решти заявленої до стягнення суми страхового відшкодування, оскільки при здійсненні розрахунку позивачем не враховано коефіцієнт фізичного зносу пошкодженого транспортного засобу.

Рішенням господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року у справі № 910/5161/15-г провадження у справі в частині стягнення з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «АХА Страхування» суми страхового відшкодування в розмірі 19114,39 грн. припинено. В іншій частині у задоволенні позовних вимог відмовлено.

Постановою Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 року рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року у справі № 910/5161/15-г залишено без змін.

Постановою Вищого господарського суду України від 14.03.2016 року постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 року та рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року скасовано, а справу № 910/5161/15-г передано на новий розгляд до господарського суду міста Києва.

Так, при новому розгляді справи, рішенням господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року по справі № 910/5161/15-г провадження у справі в частині стягнення з ПрАТ «Страхова компанія «АХА Страхування» суми страхового відшкодування у розмірі 19114,39 грн. припинено. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору.

Не погоджуючись із вказаним рішенням, ПрАТ «СК «Провідна» звернулося до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року у справі № 910/5161/15-г скасувати. Викласти резолютивну частину рішення Господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року в наступній редакції: «Позов задовольнити. Стягнути з ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь ПрАТ «СК «Провідна» 12 667,20 грн. Припинити провадження в частині стягнення шкоди у розмірі 24 172,80 грн. на підставі п.п.1-1 п. 1 ч.1 ст. 80 ГПК України.»

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 29.06.2016 року апеляційну скаргу ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» на рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року у справі №910/5161/15-г прийнято до провадження та призначено до розгляду.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач вважає подану апеляційну скаргу позивача безпідставною та необґрунтованою, а рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, відповідач просить суд апеляційної інстанції залишити оскаржуване рішення суду без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.

У судових засіданнях суду апеляційної інстанції 13.07.2016 року та 06.09.2016 року представник ПрАТ «Страхова компанія «Провідна» надав суду апеляційної інстанції свої пояснення по справі в яких, підтримав подану апеляційну скаргу на підставі доводів зазначених у ній та просив оскаржуване рішення господарського суду міста Києва скасувати, та прийняти нове рішення, яким стягнути з ПрАТ «СК «АХА Страхування» на користь ПрАТ «СК «Провідна» 12 667,20 грн. та припинити провадження в частині стягнення шкоди у розмірі 24 172,80 грн. на підставі п.п.1-1 п. 1 ч.1 ст. 80 ГПК України.

Представники ПрАТ «СК «АХА Страхування» у судові засіданні ані 13.07.2016 року, ані 06.09.2016 року не з'явились. Про час та місце розгляду справи відповідач був повідомлений належним чином на підтвердження чого в матеріалах справи міститься повідомлення про вручення поштових відправлень. Про причини неявки суд не повідомили.

Враховуючи викладене, заслухавши думку представника скаржника, колегія суддів апеляційного господарського суду з урахуванням ст. 75 ГПК України вважає за можливе розглянути справу за наявними в ній матеріалами, оскільки відповідач про дату та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, участь представників відповідача що не з'явились, у судовому засіданні 06.09.2016 року, судом обов'язковою не визнавалась, клопотань про відкладення розгляду справи та витребування додаткових доказів не надходило. В матеріалах справи міститься достатньо доказів для прийняття рішення по справі.

Також, колегія суддів апеляційного господарського суду звертає увагу на те, що у відповідності до ч.2 ст. 102 ГПК України суд апеляційної інстанції обмежений строком розгляду апеляційної скарги на рішення місцевого господарського суду, та за клопотанням представника позивача у відповідності до ч. 3 ст. 69 ГПК України строк розгляду вже продовжувався.

Крім того, судова колегія вважає за необхідне вказати про те, якщо представники сторін чи інші учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, він може, не відкладаючи розгляду справи, вирішити спір по суті. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відтак неявка учасника судового процесу у судове засідання за умови належного повідомлення сторони про час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи. Такої ж правової позиції дотримується й Вищий господарський суд України зокрема у своїй постанові від 07.07.2016 року по справі 910/21819/15.

До того ж суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що застосовуючи відповідно до ч.1ст.4 Господарського процесуального кодексу України, ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» при розгляді справи ч.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов'язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (п.35 рішення від 07.07.1989р. Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії" (Alimentaria Sanders S.A. v. Spain).

Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (§ 66 - 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України").

Разом з тим, відповідно до положень пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Також, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини, що набули статусу остаточного, зокрема "Іззетов проти України", "Пискал проти України", "Майстер проти України", "Субот проти України", "Крюков проти України", "Крат проти України", "Сокор проти України", "Кобченко проти України", "Шульга проти України", "Лагун проти України", "Буряк проти України", "ТОВ "ФПК "ГРОСС" проти України", "Гержик проти України" суду потрібно дотримуватись розумного строку для судового провадження.

Розумним, зокрема, вважається строк, що є об'єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

З урахуванням практики Європейського суду з прав людини критеріями розумних строків є: правова та фактична складність справи; поведінка заявника, а також інших осіб, які беруть участь у справі, інших учасників процесу; поведінка органів державної влади (насамперед суду); характер процесу та його значення для заявника (справи "Федіна проти України" від 02.09.2010, "Смірнова проти України" від 08.11.2005, "Матіка проти Румунії" від 02.11.2006, "Літоселітіс проти Греції" від 05.02.2004 та інші).

Згідно статті 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі XII Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 ГПК України, у процесі перегляду справи, апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 12.11.2013 року між ПрАТ «СК «Провідна» (страховик) та ПАТ «ВТБ Банк» (страхувальник) було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №06/6754823/1012/13 (надалі - договір), згідно з умовами якого позивач прийняв на себе обов'язок по страхуванню, зокрема, автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1.

17.09.2014 року на вул. Пушкінській, 48 в м. Харкові сталася ДТП, а саме: ОСОБА_2, керуючи автомобілем Lexus, реєстраційний номер НОМЕР_2, не витримала безпечну дистанцію та допустила зіткнення з автомобілем Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1, в результаті чого автомобілі отримали механічні пошкодження.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_2 Правил дорожнього руху України, що підтверджується постановою Київського районного суду м. Харкова від 31.10.2014 у справі №640/17830/14-п, відповідно до якої ОСОБА_2 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення.

Згідно з рахунком-фактурою №BS-0000385 від 22.09.2014 року, складеним приватним підприємством «БС-Сервіс», вартість ремонту автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1, становить 36840,00 грн.

Відповідно до складеного позивачем страхового акту № від 13.10.2014 року і розрахунку до нього, розмір страхового відшкодування, який підлягає до виплати страхувальнику, становить 36840,00 грн.

Враховуючи зазначене, позивач на виконання умов договору виплатив страхове відшкодування в сумі 36840,00 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №0046518 від 14.10.2014 року.

Статтею 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України визначено, що до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Із постанови Київського районного суду м. Харкова від 31.10.2014 року у справі № 640/17830/14-п вбачається, що транспортний засіб - автомобіль Lexus, реєстраційний номер НОМЕР_2, водієм якого спричинено ДТП, що потягнуло завдання шкоди власнику автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1, знаходився під керуванням ОСОБА_2

Частинами 1,2 ст. 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Відповідно до п.п. 1, 3 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою, а за наявності вини всіх осіб, діяльністю яких було завдано шкоди, розмір відшкодування визначається у відповідній частці залежно від обставин, що мають істотне значення.

Таким чином, за змістом вказаних норм, у відносинах між кількома володільцями джерел підвищеної небезпеки відповідальність будується на загальному принципі вини.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, вина особи, яка керувала автомобілем Lexus, реєстраційний номер НОМЕР_2, встановлена у судовому порядку. Цивільно-правова відповідальність власника транспортного засобу за шкоду, заподіяну життю, здоров'ю, майну третіх осіб внаслідок експлуатації автомобіля Lexus, реєстраційний номер НОМЕР_2, станом на момент ДТП була застрахована ПрАТ «СК «АХА Страхування» на підставі договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АІ/6739530.

Вказаним договором (полісом) №АІ/6739530 передбачено, що франшиза становить 0 (нуль) грн.., а ліміт відповідальності за шкоду заподіяну майну третіх осіб - 50000,00 грн.

Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Положеннями ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

З наявного в матеріалах справи висновку №8417/15-54, складеного за результатами проведення судової автотоварознавчої експертизи, вбачається, що вартість відновлюваного ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу транспортного засобу - автомобіля Volkswagen, реєстраційний номер НОМЕР_1, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу при спірному ДТП складає 19114,39 грн.

В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з огляду на положення ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України після виплати страхового відшкодування до нього перейшло право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток в межах фактичних затрат, а тому вказує на наявність підстав для стягнення на його користь збитків у розмірі 36840,00 грн., що становлять суму страхового відшкодування, сплаченого позивачем на підставі договору добровільного страхування наземного транспорту №06/6754823/1012/13 від 12.11.2013 року.

Так, скасовуючи постанову Київського апеляційного господарського суду від 26.01.2016 року та рішення господарського суду міста Києва від 01.12.2015 року у справі №910/5161/15-г, Вищий господарський суд України вказав, що при новому розгляді справи необхідно встановити розмір фактичних витрат позивача, понесених на здійснення страхового відшкодування, і, в залежності від встановлених обставин, вірно застосувати правові норми, що регулюються спірні правовідносини. Також суд касаційної інстанції вказав на необхідність врахування правової позиції, наведеної у постановах Верховного Суду України від 15.04.2015 року у справі №910/7163/14 та від 17.02.2016 року у справі №6-2471цс15.

Так, як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, розмір фактичних витрат позивача, понесених на здійснення страхового відшкодування, становить 36840,00 грн. Отже, враховуючи положення ст. 27 Закону України «Про страхування» та ст. 993 Цивільного кодексу України колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що до позивача перейшло в межах суми 36840,00 грн. право вимоги до особи, відповідальної за заподіяний збиток.

Водночас, як правильно вказав місцевий господарський суд, у спорах, пов'язаних з відшкодуванням шкоди за договорами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів (далі - обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності) норми Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» є спеціальними, а даний Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.

Виконання обов'язку з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, покладений Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» на страховика (винної особи), у межах встановлених даним Законом та договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності.

Порядок відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, також встановлений і ст. 1194 Цивільного кодексу України, якою передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов'язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Відтак, враховуючи положення Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст. 1194 Цивільного кодексу України, обов'язок з відшкодування шкоди особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, лежить на страховикові цієї особи у межах встановлених лімітів, з урахуванням франшизи та у межах шкоди, яка покривається страховиком згідно із законом та договором обов'язкового страхування цивільної відповідальності, а у решті на особі, яка завдала цю шкоду, і яка не покрита її страховиком.

За загальним правилом згідно зі ст. 1192 Цивільного кодексу України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов'язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі.

Проте, Закон України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» обмежує розмір шкоди (збитків), яка підлягає відшкодуванню страховиком особи, яка завдала цю шкоду, і яка застрахувала свою цивільну відповідальність (п. 22.1 ст. 22 - межами ліміту відповідальності; ст. 29 - вартістю відновлювального ремонту транспортного засобу з урахуванням зносу (у випадку його наявності), розрахованого у порядку, встановленому законодавством; відповідно до пункту 32.7 ст. 32 страховик або МТСБУ не відшкодовує шкоду, пов'язану із втратою товарного вигляду транспортного засобу; згідно з п. 12.1 ст. 12 страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту).

Так, відповідно до п. 22.1 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Статтею 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.

Відповідно до п. 36.4 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» виплата страхового відшкодування (регламентна виплата) здійснюється безпосередньо потерпілому або погодженим з ним особам, які, зокрема, сплатили страхове відшкодування за договором майнового страхування.

При цьому, згідно з п. 36.2 ст. 36 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) має право здійснювати виплати без проведення експертизи (у тому числі шляхом перерахування коштів особам, які надають послуги з ремонту пошкодженого майна), якщо за результатами проведеного ним огляду пошкодженого майна страховик і потерпілий досягли згоди про розмір та спосіб здійснення страхового відшкодування і не наполягають на проведенні оцінки, експертизи пошкодженого майна.

Таким чином, враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, що різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, який відшкодовує страховик згідно з Законом України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», на підставі статті 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

Отже, відповідач як страховик відповідальності винної у ДТП особи, на підставі спеціальної норми ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» здійснює відшкодування витрат, пов'язаних з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, а різницю між реальними збитками і відновлювальним ремонтом пошкодженого транспортного засобу з урахуванням зносу, як вказано вище, на підставі ст. 1194 Цивільного кодексу України відшкодовує особа, яка завдала збитків.

При цьому судова колегія звертає увагу на те, що наведене вище не суперечить правовій позиції, викладеній Верховним Судом України у постанові від 17.02.2016 року у справі №6-2471цс15, а також постанові від 15.04.2015 року у справі № 3-50гс15, яка вказує, що Законами України «Про страхування» та «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не передбачено зобов'язання страховика за договором добровільного страхування (тобто у даному випадку - позивача) визначати розмір страхового відшкодування тільки в розмірі суми, встановленої звітом про оцінку транспортного засобу.

Проте, ст. 29 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» стосується не обсягу зобов'язання страховика за договором добровільного страхування, а обсягу відповідальності страховика за полісом обов'язкового страхування перед третіми особами у випадку завдання його страховиком шкоди цим третім особам.

Відтак, висновок суду першої інстанції, щодо обов'язку відповідача як страховика за договором обов'язкового страхування здійснити виплату (страхове відшкодування) вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу деталей пошкодженого у ДТП автомобіля третьої особи не суперечить та кореспондується з правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 15.04.2015 року у справі № 3-50гс15, де вказано, що страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором добровільного страхування набув права зворотної вимоги до страхувальника винної особи у сумі страхового відшкодування у межах фактичних затрат із вирахуванням франшизи.

При цьому, як вірно вказав суд першої інстанції, межі відповідальності страховика за договором обов'язкового страхування не повинні обов'язково дорівнювати сумі, право вимоги якої перейшло до страховика, який сплатив страхове відшкодування за договором добровільного майнового страхування.

Враховуючи визначені полісом № АІ/6739530 розміри лімітів відповідальності та франшизи, вартість відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу, розмір шкоди, право на вимогу якої перейшло до позивача, колегія суддів вважає відповідач зобов'язаний був відшкодувати позивачу витрати в розмірі 19114,39 грн. (що дорівнює вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу).

Як вірно встановлено судом першої інстанції та перевірено судом апеляційної інстанції, після звернення позивача з даним позовом до суду, відповідачем було самостійно в добровільному порядку сплачено суму страхового відшкодування в розмірі 24172,80 грн., що підтверджується наявною в матеріалах справи копією платіжного доручення №170 783 від 28.04.2015 року.

Відповідно до п. 1-1 ч. 1 ст. 80 Господарського процесуального кодексу України господарський суд припиняє провадження у справі, якщо відсутній предмет спору.

Таким чином, враховуючи те, що відповідачем сплачено на рахунок позивача суму страхового відшкодування після звернення позивача до суду, колегія суддів апеляційного господарського суду погоджується з висновками суду першої інстанції про припинення провадження у справі в частині стягнення суми в розмірі 19114,39 грн., яка визнана судом вище обґрунтованою. При цьому, наявності підстав для стягнення з відповідача решти заявленої до стягнення суми відшкодування - у розмірі 17725,61 грн. позивачем, ані під час розгляду справи у суді першої інстанції, ані під час розгляду справи у суді апеляційної інстанції належними та допустимими доказами не доведено, а тому місцевим господарським судом правомірно було відмовлено позивачу в цій частині позову.

Відповідно до ст. 22 ГПК України сторони користуються рівними процесуальними правами. Сторони мають право подавати докази, брати участь у дослідженні доказів.

Відповідно до ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких грунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до ст. 33 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу.

Отже, виходячи з вищевикладеного, як в суді першої інстанції так і в суді апеляційної інстанції позивачем не було подано належних та переконливих доказів на підтвердження заявленого позову щодо стягнення 17725,61 грн. страхового відшкодування. Судова колегія звертає увагу, що доводи та заперечення позивача викладені у апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи судом апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного господарського суду вважає, що рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року, прийняте після повного з'ясування обставин, що мають значення для справи, які місцевий господарський суд визнав встановленими, а також у зв'язку з правильним застосуванням норм матеріального та процесуального права, є таким що відповідає нормам закону.

Відповідно до ст. 103 ГПК України апеляційна інстанція за результатами розгляду апеляційної скарги має право: 1) залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а скаргу без задоволення; 2) скасувати рішення повністю або частково і прийняти нове рішення; 3) скасувати рішення повністю або частково і припинити провадження у справі або залишити позов без розгляду повністю або частково; 4) змінити рішення.

Таким чином, в задоволенні апеляційної скарги приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» слід відмовити, а оскаржуване рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року залишити без змін.

Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 49 ГПК України.

Враховуючи наведене вище та керуючись статтями 49, 99, 101-105 ГПК України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Провідна» на рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року у справі № 910/5161/15-г залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду міста Києва від 26.05.2016 року у справі № 910/5161/15-г залишити без змін.

3. Матеріали справи № 910/5161/15-г повернути до господарського суду міста Києва.

Постанова може бути оскаржена впродовж двадцяти днів до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя О.В. Тищенко

Судді С.А. Гончаров

А.Г. Майданевич