номер провадження справи 35/65/16
ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08.09.2016 Справа № 908/2034/16

За позовом Державного підприємства "Дніпровське", м. Запоріжжя

до відповідача: Фізичної особи-підприємця ОСОБА_1

про розірвання договору зберігання № 2-У від 30.12.2005 р.

Суддя Топчій О.А.

Представники сторін:

Від позивача - Кондратенко Ю.С. (директор, наказ № 16-п від 12.02.2016 р.);

- Леоненко І.О. (дов. № б/н від 18.03.2016 р.);

Від відповідача - ОСОБА_4 (дов. № 1432 від 25.07.2016 р.)

СУТНІСТЬ СПОРУ:

Державне підприємство "Дніпровське" звернулось до господарського суду Запорізької області з позовом про розірвання договору зберігання № 2-У від 30.12.2005 р., укладеного між Військовим радгоспом «Дніпровський» Міністерства оборони України та Фізичною особою-підприємцем ОСОБА_1.

Ухвалою господарського суду Запорізької області від 02.08.2016 р. позовну заяву прийнято до розгляду та порушено провадження в справі № 908/2034/16, справі присвоєно номер провадження 35/65/16, справу призначено до розгляду на 08.09.2016 р.

У судовому засіданні 08.09.2016 р. справу розглянуто, оголошено вступну та резолютивну частини рішення.

Представники позивача в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, викладені в позовній заяві, які мотивовані наступними обставинами. Договір зберігання № 2-У від 30.12.2005 р. був укладений на невигідних для позивача умовах. Так, у тексті договору не зазначено строк його дії, до розміру вартості зберігання не застосовано індексацію, не зазначено строки оплати послуг зберігання, відсутня відповідальність поклажодавця за прострочення оплати послуг зберігання та інше. У договорі було порушено баланс прав та обов'язків сторін на користь відповідача. Фактично договір зберігання діє понад 10 років, що не є природно для договорів зберігання, при цьому поклажодавець може використовувати устаткування для виробничої діяльності, що суперечить юридичній природі договору зберігання та більш властиво договору оренди. Маються труднощі з ідентифікацією майна, оскільки в акті приймання-передачі не було зазначено індивідуальних ознак майна та його залишкової вартості. Протягом періоду дії договору розмір вартості зберігання сторонами не переглядався, хоча розмір мінімальної заробітної плати збільшився. З пропозиціями позивача щодо індексації вартості зберігання відповідач не погодився, вносити зміни до договору відмовився. Договір для позивача є фактично збитковим. Станом на 01.05.2016 р. відповідач має заборгованість за договором у розмірі 1371,31 грн. На сьогодні внаслідок об'єктивних причин позивач не має можливості забезпечити збереження майна (посаду нічного охоронця було скорочено). 20.05.2016 р. на адресу відповідача було надіслано претензію вих. № 5, до якої було додано акт звірки взаєморозрахунків та проект додаткової угоди від 20.05.2015 р. про розірвання договору зберігання № 2-У. Конверт з претензією та пропозицією повернувся з відміткою поштового відділення «за даною адресою не проживає». Обґрунтовуючи позов ст. 188 ГК України, ст.ст. 651, 652 ЦК України просив позов задовольнити.

Відповідач вважає позовні вимоги незаконними та необґрунтованими. У письмовому відзиві, який надійшов до суду 08.09.2016 р., зазначив, зокрема, наступне. У п. 3.1 договору зберігання сторони погодили вартість послуг зі зберігання, яка є фіксованою, може бути змінена лише за згодою сторін та становить 192,00 грн. Пунктом 7.1 встановлено, що договір набирає чинності з моменту його підписання і діє до розірвання за згодою сторін. Таким чином, конкретний строк дії договору сторони не передбачили, а отже договір розривається за наявності погодження між сторонами або у випадку пред'явлення вимоги поклажодавця про повернення майна в силу ст. 938 ЦК України. Позивач жодного разу за весь період дії договору не звертався до відповідача з проханням перегляду розміру оплати послуг за договором, а відтак відсутні підстави для його розірвання. Зазначає, що позивачем не доведено які саме документи направлялися ним відповідачу листом від 20.05.2016 р. Заборгованості за договором відповідач не має. Позивач не надав доказів істотного порушення умов договору. Посилання на істотну зміну обставин, як на причину розірвання договору, а саме на підвищення розміру середньої заробітної плати, у зв'язку з чим оплата за договором має бути переглянута, не є підставою для розірвання договору за ст. 652 ЦК України. Просить відмовити в задоволенні позовної заяви.

Розглянувши матеріали справи та вислухавши пояснення представників сторін, оглянувши оригінал спірного договору, суд

ВСТАНОВИВ:

30.12.2005 р. між Військовим радгоспом «Дніпровський», правонаступником якого згідно з п. 1.2 нової редакції статуту ДП «Дніпровське», затвердженого наказом Міністерства аграрної політики та продовольства України від 13.08.2015 р. № 323, є Державне підприємство «Дніпровське» (зберігач за договором, позивач) та Приватним підприємцем ОСОБА_1 (власник, відповідач) укладений договір зберігання № 2-У.

Відповідно до п. 1.1 договору власник передає, а зберігач приймає на відповідальне зберігання майно власника згідно акту приймання-передачі.

Вартість послуг, згідно з п. 3.2 договору, складає 192,00 грн. з ПДВ у місяць. Згідно з п.п. 3.1, 3.3 сторони передбачають фіксацію вихідної (базової) ціни за надані послуги по зберіганню, яка в процесі виконання договору може змінюватися по узгодженню сторін. Послуги зберігання оплачуються шляхом внесення грошових коштів в касу зберігача.

У розділі 4 договору сторонами узгоджений порядок розірвання договору. Відповідно до п. 4.1 договір може бути розірваний по узгодженню сторін. Даний договір може бути розірваний за вимогою зберігача в разі невиконання власником умов даного договору (п. 4.2).

У пункті 7.1 сторони визначили, що даний договір вступає в силу з момент його підписання та діє до узгодження по розірванню даного договору.

Між сторонами за договором підписаний акт приймання-передачі майна на зберігання, відповідно до якого зберігач прийняв від власника на зберігання майно, зазначене в акті.

У серпні 2016 р. ДП "Дніпровське" звернулося до господарського суду Запорізької області і просить суд розірвати вищезазначений зберігання № 2-У від 30.12.2005 р. на підставі ст.ст. 651, 652 ЦК України.

Відповідно до приписів п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, ст. 33 Господарського процесуального кодексу України обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.

Згідно з ст. 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У разі розірвання договору зобов'язання сторін припиняються (ст. 653 ЦК України).

Правовідносини сторін врегульовано договором зберігання № 2-У від 30.12.2005 р., який є підставою для виникнення в його сторін господарських зобов'язань відповідно до ст.ст. 173, 174 ГК України, ст.ст. 11, 202, 509 ЦК України, і згідно ст. 629 ЦК України є обов'язковим для виконання сторонами.

Статтею 936 ЦК України встановлено, що за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов'язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.

Відповідно до ст. 938 ЦК України зберігач зобов'язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов'язаний зберігати річ до пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред'явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.

Зберігач не має права без згоди поклажодавця користуватися річчю, переданою йому на зберігання, а також передавати її у користування іншій особі (ст. 944 ЦК України).

Плата за зберігання та строки її внесення встановлюються договором зберігання. Якщо зберігання припинилося достроково через обставини, за які зберігач не відповідає, він має право на пропорційну частину плати. Якщо поклажодавець після закінчення строку договору зберігання не забрав річ, він зобов'язаний внести плату за весь фактичний час її зберігання. Установчим документом юридичної особи або договором може бути передбачено безоплатне зберігання речі (ст. 946 ЦК України).

Вирішуючи спір, суд враховує наступне.

Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 525 ЦК).

Розірвання договору за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у зв'язку з невиконанням іншою стороною умов договору (в даному випадку, несумлінне виконання обов'язку відповідача з внесення плати за зберігання) є одним із правових наслідків порушення зобов'язання. Зазначені наслідки передбачені, зокрема, у ст. 611 ЦК України, яка встановлює, що в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору.

Відповідно до ст. 614 ЦК України, особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом.

За приписами ч.ч. 1, 2 ст. 651 ЦК України зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, у ст. 651 ЦК України йдеться про таке порушення договору однією із сторін, яке тягне для другої сторони неможливість досягнення нею цілей договору, а визначення істотності порушення є оціночним поняттям, яке повинно вирішуватися з урахуванням усіх обставин конкретної справи, зокрема, врахування іншого оціночного поняття - "значної міри" позбавлення сторони того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Невиконання своїх обов'язків стороною договору, що є істотним, тобто завдає іншій стороні такої шкоди, яка унеможливлює та/або значною мірою перешкоджає досягненню нею цілей договору. Істотність порушення визначається виключно за об'єктивними обставинами, що склалися у сторони, яка вимагає розірвання договору.

Також критерієм істотності порушення договору закон зазначає термін "шкода", який визначений ч. 2 ст. 22 ЦК України. Тобто, суд повинен встановити не лише наявність істотного порушення договору, але й наявність шкоди, завданої цим порушенням другою стороною, яка може бути виражена у вигляді реальних збитків та/або упущеної вигоди, а її розмір не дозволяє потерпілій стороні отримати очікуване при укладенні договору, а також установити, чи є дійсно істотною різниця між тим, на що має право розраховувати сторона, укладаючи договір, і тим, що в дійсності вона змогла отримати, використати результати договору. Вирішальне значення має співвідношення шкоди з тим, що могла очікувати сторона (в даному випадку - позивач) від виконання договору відповідачем.

У кожному конкретному випадку питання про істотність порушення повинне вирішуватися з урахуванням усіх обставин справи, що мають значення.

Саме така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 р. у справі № 6-75цс13.

У позовній заяві позивач зазначив, що відповідач несумлінно виконує обов'язки з оплати вартості послуг зберігання за договором. Станом на 01.05.2016 р. згідно акту звіряння взаєморозрахунків за відповідачем обліковується заборгованість в розмірі 1371,31 грн. До позовної заяви позивачем доданий акт звіряння взаєморозрахунків, відповідно до якого станом на 01.05.2016 р. сальдо на 01.05.2016 р. на користь ДП «Дніпровське» - 1371,31 грн. Зазначений акт підписаний лише позивачем, з боку відповідача акт не підписаний.

У матеріалах справи мається копія листа позивача (вих. № 60 від 03.11.2015 р.), адресований відповідачу, в якому зазначено, що за договором № 2-У від 30.12.2005 р. у ФОП ОСОБА_1 існує заборгованість в сумі 7392,00 грн., пропонує з'явитися відповідачу до підприємства позивача 10.11.2015 р.

На даний лист відповідач направив відповідь (отримана позивачем 10.11.2015 р. за вх. № 102), зазначивши, що ДП «Дніпровське» неодноразово самовільно, без повідомлення поклажодавця, змінювало вартість послуг зберігання, яка є фіксованою та становить 192,00 грн. У зв'язку з відсутністю в той час оригіналу договору зберігання, ОСОБА_1 були виплачені всі запропоновані зберігачем нарахування. Просить перерахувати ДП «Дніпровське» суму боргу за весь час дії договору № 2-У.

У судовому засіданні представник відповідача заявив про відсутність заборгованості за договором зберігання № 2-У. До письмового відзиву додав копії квитанцій до прибуткового касового ордеру (містяться в матеріалах справи), відповідно до яких відповідачем в касу позивача внесено загальну суму 28649,57 грн. На усіх квитанціях мається відбиток прямокутного штампу підприємства-позивача з позначкою «оплачено». З зазначених квитанцій вбачається, що відповідачем вносилися до каси позивача грошові кошти, в підставі оплати зазначено: «послуги», «договір послуг», «договір зберігання», «послуги зберігання». Позивач у судовому засіданні отримання зазначених коштів від відповідача не заперечив.

Документальних доказів проведених оплат відповідачем, які зазначені в акті звіряння від 01.05.2016 р., позивач суду не надав.

Таким чином, позивачем не доведено суду істотне порушення відповідачем умов договору зберігання, яке, на його думку, полягає в невнесенні (несумлінному внесенні) відповідачем плати за зберігання. Доказів спричинення позивачу завданої відповідачем шкоди, що полягає у невнесенні відповідачем плати за зберігання, позивачем також суду не надано.

Обґрунтовуючи позов, позивач також зазначає, що при укладанні договору зберігач розраховував покрити вартість амортизації об'єктів нерухомості, де зберігається майно поклажодавця, за рахунок договору зберігання та отримати прибуток, проте протягом останніх п'яти років договір для підприємства є фактично збитковим. Зазначає, що вартість зберігання майна в 2016 р. повинна становити 837,00 грн. на місяць, оскільки коефіцієнт збільшення мінімального розміру заробітної плати за весь період дії договору становить 4,36.

Частиною 1 ст. 652 ЦК України встановлено, що в разі істотної зміни обставин, якими сторони керувалися при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов'язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінилися настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір або уклали б його на інших умовах.

Згідно з частиною 2 цієї статті, якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний, а з підстав, встановлених частиною четвертою цієї статті, - змінений за рішенням суду на вимогу заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: 1) в момент укладення договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане; 2) зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагалися; 3) виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; 4) із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона.

Позивач не надав належних доказів істотних змін обставин, наявності одночасно чотирьох умов, встановлених ст. 652 ЦК України.

Відповідно до ст. 206 ГК України господарське зобов'язання може бути розірвано сторонами відповідно до правил, встановлених статтею 188 цього Кодексу.

У статті 188 Господарського кодексу України встановлений порядок розірвання господарських договорів. Відповідно до ч.ч. 1, 4 цієї норми сторона договору, яка вважає за необхідне розірвати договір, повинна надіслати пропозиції про це другій стороні за договором. У разі якщо сторони не досягли згоди щодо розірвання договору або у разі неодержання відповіді у встановлений двадцятиденний строк з урахуванням часу поштового обігу, заінтересована сторона має право передати спір на вирішення суду.

Частиною 1 вказаної статті передбачено, що розірвання господарських договорів в односторонньому порядку не допускається, якщо інше не передбачено договором або законом.

Разом з тим, передбачене ст. 188 ГК надсилання іншій стороні пропозицій про розірвання договору в разі виникнення такої необхідності є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів його використовує та може звернутися за захистом свого порушеного права шляхом подання позову до відповідача про розірвання договору. Суд повинен встановити у межах позовних вимог підстави для розірвання договору, встановлені законом або договором, а також порушення прав позивача.

У матеріалах справи мається претензія позивача вих. № 55 від 20.05.2016 р., адресована відповідачу, відповідно до якої позивач просить розглянути проект додаткової угоди від 20.05.2016 р. до договору зберігання № 2У від 30.12.2005 р. про розірвання договору та оплатити заборгованість за договором № 2У в розмірі 1371,31 грн. До претензії додано акт звірки взаєморозрахунків від 01.05.2016 р. та проект додаткової угоди від 20.05.2016 р. до договору № 2У.

Позивач стверджує, що претензія направлена ним відповідачу 20.05.2016 р., що підтверджується фіскальним чеком (оригінал чеку знаходиться в матеріалах справи), однак не отримана останнім, оскільки конверт з претензією повернувся з відміткою поштового відділення «за даною адресою не проживає».

Як вбачається з копії конверту, адресованого відповідачу, до конверту прикріплена довідка ф. 20 поштового відділення з зазначеною причиною повернення «за закінченням терміну зберігання» та круглим штампом поштового відділення з датою « 21.05.2016 р.». Зроблений на зворотньому боці конверту напис «за даною адресою не проживає», виконаний кульковою ручкою, круглим штампом поштового відділення не скріплений. Крім того, з фіскального чеку від 20.05.2016 р. не вбачається яка саме поштова кореспонденція була направлена відповідачу.

Таким чином, позивачем не надано суду належні докази направлення відповідачу претензії з вимогою розірвання договору зберігання № 2-У.

Як зазначалося вище, договір зберігання не містить умови щодо зміни вартості послуг зберігання в зв'язку зі зміною розміру місячної орендної оплати, відповідні зміни до договору в частині визначення послуг зберігання сторонами до договору не вносилося.

Таким чином, із досліджених судом документів, змісту позовної заяви та пояснень учасників судового процесу вбачається, що фактично дії позивача спричинені необхідністю внесення змін до договору зберігання, зокрема, у частині розміру послуг зберігання.

Однак, не внесення змін до договору зберігання відповідачем за погодженням сторін, як зазначено вище, не може вважатися істотним порушенням умов договору, істотною зміною обставин та підставою для розірвання договору. Позивач не був позбавлений права та має таке право на цей час звернутися з позовом до суду про внесення відповідних змін до договору. Посилання позивача на інші обставини, зокрема, використання відповідачем устаткування, переданого на зберігання, не знайшли свого підтвердження при розгляді даного спору.

На підставі викладеного, у задоволенні позовних вимог з підстав, які заявлено, відмовляється в повному обсязі.

Згідно з ст. 49 ГПК України судовий збір у сумі 1378,00 грн. покладається на позивача.

Керуючись ст.ст. 22, 49, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ :

У задоволенні позову відмовити повністю.

Повне рішення складено 13 вересня 2016 р.

Суддя О.А. Топчій

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним господарським судом.

Апеляційна скарга подається на рішення місцевого господарського суду протягом десяти днів із дня оголошення місцевим господарським судом. У разі якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення, зазначений строк обчислюється з дня підписання повного рішення.