КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"15" вересня 2016 р. Справа№ 910/9714/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Шапрана В.В.

суддів: Буравльова С.І.

Андрієнка В.В.

при секретарі Колеснік М.П.

за участю представників:

від позивача - не з`явився

від відповідача - Лисенко Д.В.

розглянувши матеріали апеляційної скарги Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» на рішення Господарського суду м.Києва від 26.07.2016 (суддя - Ярмак О.М.)

за позовом Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Альфа-Страхування»

до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія»

про стягнення коштів,-

ВСТАНОВИВ:

Приватне акціонерне товариство "Страхова компанія «Альфа-Страхування» звернулось до Господарського суду м. Києва з позовом до ПАТ «УПСК» про стягнення 50000 грн.

Рішенням Господарського суду м. Києва від 26.07.2016 позов задоволено частково.

Стягнуто з відповідача на користь позивача страхове відшкодування в розмірі 49000 грн. та судовий збір в розмірі 1350,44 грн.

Не погоджуючись з прийнятим рішенням, відповідач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні всіх обставин справи, а тому просить рішення суду першої інстанції скасувати та постановити нове, яким в задоволені позовних вимог відмовити повністю.

Відповідно до протоколу про автоматизований розподіл судової справи апеляційну скаргу передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючий суддя - Шапран В.В., судді: Андрієнко В.В., Буравльов С.І.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 19.08.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду на 15.09.2016.

Представник відповідача в судове засідання на вказану дату з`явився та надав усні пояснення стосовно предмету спору.

Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується зворотним повідомленням, причини неявки суд не повідомив.

Враховуючи, що наявні у матеріалах справи документи достатні для прийняття повного та обґрунтованого судового рішення, представник позивача не був позбавлений можливості, у разі необхідності, направити до суду свої письмові заперечення стосовно поданої апеляційної скарги, встановивши, що його неявка не перешкоджає вирішенню справи по суті, проти даного не заперечував представник відповідача, колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності представника позивача.

Апеляційний господарський суд, розглянувши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні матеріали справи, встановив наступне:

30.04.2014 між Приватним акціонерним товариством "Страхова компанія "АЛЬФА СТРАХУВАННЯ" (страховик) та ОСОБА_3 (страхувальник) був укладений договір добровільного страхування ризиків, пов'язаних з експлуатацією наземного транспортного засобу № 0758833.

Згідно з п. 5 договору страхування застрахованим транспортним засобом вказано автомобіль НОМЕР_1.

10.06.2014 на Гостомельському шосе зі сторони Києва сталась дорожньо-транспортна пригода за участі застрахованого автомобіля НОМЕР_1, під керуванням ОСОБА_3, Ford Fiesta, д.н.з. НОМЕР_2, під керуванням ОСОБА_4 та автомобіля Renault Safrane, д.н.з. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_5, що сталася внаслідок порушення останнім правил дорожнього руху України, що спричинило механічні пошкодження усім автомобілям.

ДТП сталася в результаті порушення водієм ОСОБА_5 п. 12.1 та 12.6 Правил дорожнього руху України, що встановлено постановою Прокуратури міста Києва від 15.09.2014 про закриття кримінального провадження у зв'язку із смертю підозрюваного ОСОБА_5

Відповідно до звіту № 1380 про оцінку колісного транспортного засобу та приєднаною до нього з ремонтною калькуляцією вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1 за наслідками завданих ДТП ушкоджень склала 616085,42 грн.

15.01.2015 страховиком був складений страховий акт № 1935.206.14.01.01, яким визначено до виплати суму страхового відшкодування у розмірі 80450 грн., яка становить собою різницю між страховою сумою та вартістю залишків пошкодженого транспортного засобу після ДТП, з урахування 0% франшизи.

У зв'язку зі смертю страхувальника внаслідок зазначеної ДТП виплату відшкодування в розмірі 80450 грн було проведено страховиком на користь ОСОБА_6, що підтверджується платіжним дорученням № 1528 від 26.01.2015 та витягом з відомості № 26 від 26.01.2015.

Зважаючи на зазначене, позивач звернувся із позовом до суду до відповідача, мотивуючи свої вимоги тим, що останній, як страховик винної у ДТП особи ОСОБА_5, має сплатити на користь позивача страхове відшкодування в розмірі, визначеному страховим полісом обов`язкового страхування АС/1737176.

Відповідач, заперечуючи проти заявлених вимог, зазначає проте, що відповідно до вимог ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» позовна давність із звернення із заявою про виплату страхового відшкодування становить один рік, який був пропущений позивачем, що є підставою для відмови у задоволені його вимог.

Частиною 1 ст. 16 Закону України «Про страхування» встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов'язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.

Страховим ризиком, відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про страхування» визначається певна подія, на випадок якої проводиться страхування і яка має ознаки ймовірності та випадковості настання.

Страховим випадком, у відповідності до ч. 2 ст. 8 Закону України «Про страхування», є подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов'язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі.

Статтею 979 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором страхування одна сторона (страховик) зобов'язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов'язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.

Згідно з положеннями ст. 980 Цивільного кодексу України, предметом договору страхування можуть бути, зокрема, майнові інтереси, які не суперечать закону і пов'язані з володінням, користуванням і розпоряджанням майном (майнове страхування).

Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що страховою виплатою є грошова сума, яка виплачується страховиком відповідно до умов договору страхування при настанні страхового випадку. При цьому, розмір страхової суми та (або) розміри страхових виплат визначаються за домовленістю між страховиком та страхувальником під час укладання договору страхування або внесення змін до договору страхування, або у випадках, передбачених чинним законодавством. Вказаною статтею також визначено, що страхове відшкодування - страхова виплата, яка здійснюється страховиком у межах страхової суми за договорами майнового страхування і страхування відповідальності при настанні страхового випадку. Страхове відшкодування не може перевищувати розміру прямого збитку, якого зазнав страхувальник.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується наявними матеріалами справи, відповідно до звіту № 1380 про оцінку колісного транспортного засобу та приєднаною до нього з ремонтною калькуляцією вартість відновлювального ремонту автомобіля НОМЕР_1 за наслідками завданих ДТП ушкоджень склала 616085,42 грн.

15.01.2015 страховиком був складений страховий акт № 1935.206.14.01.01, яким визначено до виплати суму страхового відшкодування у розмірі 80450 грн., яка становить собою різницю між страховою сумою та вартістю залишків пошкодженого транспортного засобу після ДТП, з урахування 0% франшизи.

Цивільно-правова відповідальність за шкоду заподіяну внаслідок експлуатації автомобіля Renault Safrane, д.н.з. НОМЕР_3, під керуванням ОСОБА_5, була застрахована в ПАТ «УПСК», про що був укладений договір (поліс) № АС/1737176, обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, відповідно до якого відповідач взяв на себе зобов'язання відшкодувати шкоду заподіяну, зокрема, майну третім особам під час ДТП.

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи.

Згідно з статтею 29 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України.

Ст. 30 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим.

Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди.

Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди.

Як зазначалось вище, з урахуванням того, що вартість відновлювального ремонту пошкодженого внаслідок ДТП автомобіля НОМЕР_1 значно перевищувала вартість залишків такого автомобіля після ДТП, страховиком потерпілої особи будо виплаченого страхове відшкодування, відповідно до положень ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" в розмірі 80450 грн., та вказана сума не оспорювалась та не заперечувалась представником відповідача в судах обох інстанцій.

Натомість, не погоджуючись із заявленими вимогами та оскаржуючи постановлене місцевим судом рішення, представник відповідача зазначав про те, що позивачем, як страховиком, що виплатив страхове відшкодування потерпілій особі, був пропущений річний строк звернення із відповідною вимогою до відповідача як страховика винної особи, що є підставою для відмови у здійсненні такої виплати на користь позивача.

В той же час колегія суддів не погоджується із такою позицією апелянта, з урахуванням наступного.

Відповідно до підпункту 37.1.4 п. 37.1 ст. 37 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров'ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди.

Тобто, наведена норма визначає можливість відмови страховика у виплаті страхового відшкодування страхувальнику за договором обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів в разі неподання заяви про страхове відшкодування впродовж встановлених строків, і не містить підстав для відмови у задоволенні вимоги страховика, який виплатив страхове відшкодування згідно з договором майнового страхування, до особи, відповідальної за завдані збитки про відшкодування виплачених ним сум.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 15.04.2015 у справі № 910/9494/14.

Крім того, згідно правової позиції Верховного суду України, викладеної у постанові від 17.02.2016 № 6-2471цс15, яка, відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов`язковою для застосування всіма судовими інстанціями, відповідно до статей 512, 514 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом.

Такими законами, зокрема, є норми статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобов'язання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобов'язанні.

До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обов'язків свого попередника.

Таким чином, заміною кредитора деліктне зобов'язання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обов'язок з відшкодування шкоди не виконала.

Заміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (стаття 262 ЦК України).

Оскільки у спірному зобов'язанні відбулася заміна кредитора - страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому позовна давність є загальною (три роки), а її перебіг починається від дня настання страхового випадку.

Зважаючи на те, що ДТП сталось 16.06.2014, а позивач із заявою про виплату страхового відшкодування звернувся до відповідача 28.04.2016, ним не була пропущена позовна давність, а отже твердження відповідача щодо цього питання є хибними та необґрунтованими.

Статтею 43 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили.

Згідно зі статтею 32 ГПК України доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення господарського спору.

Відповідно до приписів статті 993 ЦК України, статті 27 Закону України "Про страхування", до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки.

Частиною п'ятою статті 1187 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого.

Відповідно до приписів статті 9 Закону України "Про страхування" франшиза - це частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування.

Статтею 12 Закону України "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачено, що страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи, розрахованої за правилами цього підпункту.

Як передбачено полісом № АС/1737176, розмір франшизи становить 1000 грн., у зв'язку з чим вартість відшкодування, яка повинна бути виплачена відповідачем зменшується на зазначену суму.

Відповідно до статті 33 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Статтею 34 Господарського процесуального кодексу України, обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Отже, з урахуванням зазначеного, місцевим судом вірно було визначено, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню саме в розмірі 49000 грн.

Посилання представника апелянта на те, що саме в постанові Верховного суду України від 17.02.2016 № 6-2471цс15, яка, відповідно до ст. 111-28 ГПК України є обов`язковою для застосування всіма судовими інстанціями, спростовуються висновки місцевого суду щодо не розповсюдження приписів ст. 37 ЗУ "Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" на правовідносини, що склались між страховими компаніями, не приймається до уваги колегією суддів, з огляду на те, що саме в цій постанові ВСУ чітко зазначено, що позовна давність, у випадку звернення із вимогою страхової компанії, яка здійснила виплату потерпілому, до страхової компанії винної у ДТП особи, є загальною та становить три роки.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції повно, всебічно і об'єктивно з`ясовано обставини справи, винесено рішення у відповідності до норм матеріального і процесуального права, з повним з`ясування обставин, що мають значення для справи, правомірно частково задоволені позовні вимоги Приватного акціонерного товариства "Страхова компанія «Альфа-Страхування», а тому апеляційна скарга до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» не підлягає задоволенню.

Зважаючи на те, що колегією суддів апеляційна скарга до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишається без задоволення, судові витрати, відповідно до ст. 49 ГПК України покладаються на апелянта.

Керуючись ст. ст. 49, 99, 101, 102, п. 1 ч. 1 ст. 103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу до Приватного акціонерного товариства «Українська пожежно-страхова компанія» залишити без задоволення, рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 у справі № 910/9714/16- без змін.

Матеріали справи № 910/9714/16 повернути до Господарського суду міста Києва

Головуючий суддя В.В. Шапран

Судді С.І. Буравльов

В.В. Андрієнко