ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
_____________________________________________________________________________________________
П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р.Справа № 916/1292/16
Колегія суддів Одеського апеляційного господарського суду у складі:

Головуючого судді: В.В. Лашина

Суддів: О.Л. Воронюка

ОСОБА_1

При секретарі Р.О. Кияшко

За участю представників сторін:

Від Ізмаїльської філії ДП "Адміністрація морських портів України"- ОСОБА_2,

ВідДП "Адміністрація морських портів України" - ОСОБА_3

Від ДП "Ізмаїльського морського торговельного порту" - ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу

Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

на рішення господарського суду Одеської області від 19.07.2016 року

у справі №916/1292/16

За позовом: Державного підприємства „Адміністрація морських портів України в особі Ізмаїльської філії Державного підприємства „Адміністрація морських портів України (Адміністрація Ізмаїльського морського порту)

до відповідача: Державного підприємства „Ізмаїльський морський торговельний порт

про розірвання Договору про відшкодування витрат на сплату земельного податку від 26.09.2013 № 26-П/06-В-ІЗФ-13

ВСТАНОВИЛА:

У травні 2016 року державне підприємство «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) (у наступному за текстом ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту») звернулось до господарського суду Одеської області із позовом до державного підприємства «Ізмаїльський морський торговельний порт» (далі ДП «Ізмаїльський МТП») про розірвання договору № 26-П/06-В-ІЗФ-13 про відшкодування витрат на сплату земельного податку від 26.09.2013 р., посилаючись на статті 11, 626, частину першу статті 627, частину другу статті 651 Цивільного кодексу України, статтю 188 Господарського кодексу України, статті 79, 79-1, частину першу статті 92, частину другу статті 116, частину першу статті 123, статті 125, 126, 206 Земельного кодексу України, підпункти 14.1.72, 14.1.73 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України.

Позовні вимоги обґрунтовані неотриманням позивачем очікуваного результату, на який він розраховував при укладенні договору, а саме: можливості оформлення прав на земельні ділянки, на яких знаходиться його майно, а також зазначенням того, що витрати ДП Адміністрація Ізмаїльського морського порту за договором можуть бути визначені контролюючими органами у подальшому як збитки.

Рішенням господарського суду Одеської області від 19 липня 2016 року (суддя Шаратов Ю.А.) у задоволені позовних вимог було відмовлено.

Не погоджуючись з цим рішенням, ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» в апеляційній скарзі просить його скасувати та постановити нове, яким задовольнити позов, посилаючись на неповне з'ясування місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи, оскільки позивач не вбачає господарського інтересу у продовженні договірних відносин, враховуючи відсутність досягнення результату щодо переоформлення земельних ділянок, на яких знаходиться майно позивача. Скаржник зазначає, що відповідач порушив свої зобовязання та не здійснив переоформлення земельних ділянок, що вказує на правомірність застосування до спірних правовідносин положень статті 651 ЦК України. Окрім цього, скаржник наголошує на те, що визначені спірним договором витрати можуть в подальшому контролюючими органами визначені як збитки підприємства, тому що обовязок сплати земельного податку безпосередньо належить ДП ІМТП.

В відзиві на апеляційну скаргу ДП «Ізмаїльський МТП» просить залишити апеляційну скаргу без задоволення вважаючи її безпідставною, а оскаржуване рішення залишити без змін як законне та обґрунтоване.

Обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення присутніх представників сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши правильність застосування господарським судом норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів.

Частиною 7 статті 179 Господарського кодексу України передбачено, що господарські договори укладаються за правилами, встановленими Цивільним кодексом України з урахуванням особливостей, передбачених цим кодексом, іншими нормативно-правовими актами щодо окремих видів договорів.

Положеннями статті 202 Цивільного кодексу України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.

Згідно до ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

За загальним правилом зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 651 ЦК України).

Між тим, частиною 2 статті 651 названого Кодексу унормовано, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Як вбачається з матеріалів справи, 26 вересня 2013 року між сторонами спору укладеного договір № 26-П/06-В-ІЗФ-13, за умовами якого ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» зобовязалося відшкодовувати ДП «Ізмаїльський МТП» витрати на сплату земельного податку.

Обєктом оподаткування є земельні ділянки, зазначені у Переліку земельних ділянок (Додаток № 1), на яких розміщені нежитлові будівлі і споруди, а також прибудинкова територія, що використовується ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» на підставі акту приймання-передачі майна, майнових прав та зобовязань від 13.06.2013 р. та розподільчого балансу ДП «Ізмаїльський МТП» та ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту», затверджених Міністерством інфраструктури України. Земельні ділянки, вказані у Переліку земельних ділянок (Додаток №1), що є невід'ємною частиною договору, перебувають у постійному користуванні ДП «Ізмаїльський МТП».

Пунктом 7.1 договору визначено строк його дії до 31 грудня 2013 року.

Водночас, наведеним пунктом передбачено, що у разі, коли жодна зі сторін, за двадцять днів до закінчення строку дії договору, не заявила про своє бажання розірвати договір, дія договору вважається подовженою на календарний рік.

Відтак, дію спірного договору пролонговано до 31 грудня 2016 року.

У відповідності до пунктів 6.2, 6.3 договору від 26.09.2013 р. розірвання договору здійснюється виключно за згодою сторін шляхом укладання сторонами відповідної угоди у письмовій формі, яка підписується уповноваженими представниками сторін та скріплюється печатками сторін. Одностороння відмова від цього договору не допускається.

Положеннями пункту 7.3 договору встановлено, що його дія припиняється при припиненні права ДП «Ізмаїльський МТП» користування земельними ділянками, а також у разі оформлення ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» правовстановлюючих документів на земельні ділянки.

13 березня 2014 року між позивачем та відповідачем укладено додаткову угоду № 1 до договору від 26.09.2013 р., якою внесено зміни до Розділу 11 в частині платіжних реквізитів ДП «Ізмаїльський МТП».

Згідно із додатковою угодою № 2 від 27.10.2014 р. до пунктів 2.2, 2.3, 2.4 договору від 26.09.2013 р. внесено зміни до порядку розрахунку розміру відшкодування витрат, виходячи з кількості одиниць площі оподаткування земельної ділянки, які використовуються Адміністрацією; визначені нові строки сплати земельного податку, встановлені п. 287.3 статті 287 Податкового кодексу України на підставі виставленого рахунку.

01 березня 2016 року ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» звернулася до ДП Ізмаїльський МТР із заявою про розірвання договору № 26-П/06-В-ІЗФ-13 від 26.09.2013 р., оскільки, як зазначив заявник,саме на ДП Ізмаїльський МТП покладено обовязко зі сплати земельного податку, тоді як ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» таких зобовязань за законом не має, що призводить до необґрунтованих витрат.

Відмовляючи у задоволені позову, місцевий господарський суд виходив з того, що приписи ст. 651 ЦК України застосовуються у випадках порушення зобовязання однією зі сторін, тоді як позивачем відповідних підстав доведено не було. Також господарським судом зазначено й те, що договір був укладений між сторонами згідно до положень ст. ст. 6, 627 ЦК України, тобто укладаючи його сторони визначили відповідний порядок правовідносин між ними.

Аналізуючи матеріали справи, судова колегія доходить висновку про те, що судом першої інстанції цілком вірно встановлені обставини справи та ним дана правильна юридична оцінка із застосуванням до спірних правовідносин належних норм матеріального права.

Посилання ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» щодо застосування приписів ч. 2 ст. 651 ЦК України судова колегія вважає неспроможними.

За приписами згаданої норми права договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору.

Таким чином, для розірвання договору у судовому порядку із застосуванням зазначеного правового механізму необхідним є встановлення як факту порушення стороною умов договору, істотності такого порушення, а також безпосередньо наявність факту нанесення шкоди.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 жовтня 2014 року у справі № 3-143гс14, у постановах Вищого господарського суду України від 19 січня 2016 року у справі № 916/885/15-г та від 28 липня 2016 року у справі № 914/3729/15.

Предметом спірного договору, як правильно встановлено судом першої інстанції, є врегулювання відносин щодо здійснення ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» компенсації ДП «Ізмаїльський МТП» податку на землю, який він сплачує за земельні ділянки, які знаходяться у фактичному користуванні та під обєктами нерухомості позивача.

Умовами цього договору не визначено будь-якої іншої мети.

Крім цього, позивачем не доведено факту порушення умов укладеного між сторонами спору договору, а також наявність шкоди.

При цьому, судова колегія вважає хибними твердження ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» в якості можливого визнання контролюючими органами сплачених коштів збитками, тому що ці наголошення мають характер припущень, які правомірно судом першої інстанції не взято уваги, так як судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях.

До того ж, спірний договір не визнавався недійсним у встановленому законом порядку, а тому кошти, сплачені позивачем на виконання його умов, не можуть вважатися збитками, оскільки їх правова природа заснована на правочині, який є обовязковим для виконання сторонами.

Відповідно до статті 33 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Докази подаються сторонами.

Безпідставними вважає апеляційна інстанція й посилання скаржника на судові рішення, прийняті у межах справи №916/3167/15, оскільки встановлені в ній обставини є різними із предметом спору по даній справі.

До того ж, підставою для відмови у задоволені позовних вимог ДП Ізмаїльський МТП щодо стягнення з ДП «Адміністрація Ізмаїльського морського порту» компенсації за земельним податком, стала не протиправність дій ДП «Ізмаїльський МТП», а саме відсутність укладеного між сторонами договору.

За таких обставин, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення господарського суду Одеської області відповідає обставинам справи та вимогам закону, а тому підстав для його скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 101-105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу державного підприємства «Адміністрація морських портів України» в особі Ізмаїльської філії державного підприємства «Адміністрація морських портів України» (Адміністрація Ізмаїльського морського порту) залишити без задоволення, а рішення господарського суду Одеської області від 19.07.2016 р. по справі № 916/1292/16 без змін.

Головуючий суддя В.В. Лашин

Суддя О.Л. Воронюк

Суддя К.В. Богатир