ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"12" вересня 2016 р.Справа № 922/2419/16

Господарський суд Харківської області у складі:

судді Інте Т.В.

при секретарі судового засідання Федоровій К.О.

розглянувши справу

за позовом ТОВ "ЕЛ-ДЖІ-УАН", м. Київ
до ТОВ "Нерасофт", м. Харків
про стягнення коштів
за участю представників сторін:

позивача - не з'явився;

відповідача - не з'явився;

ВСТАНОВИВ:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "ЕЛ-ДЖІ-УАН", звернувся до господарського суду Харківської області з позовом, в якому просить стягнути з відповідача - Товариства з обмеженою відповідальністю "Нерасофт" збитки в сумі 40000,00 грн. та 1378,00 грн. судового збору, мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням відповідачем його зобов'язань за усним договором надання комунікаційних послуг.

Представник позивача в судове засідання не з'явився, вимоги суду не виконав, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, що підтверджується відповідним повідомленням про вручення поштового відправлення (а.с. 67).

Представник відповідача в судове засідання не з'явився, вимоги суду не виконав, письмовий відзив не надав.

На адресу суду повернулась копія ухвали господарського суду Харківської області про порушення провадження по справі від 25.07.16 р., яка була направлена на адресу відповідача, з відміткою "за закінченням терміну зберігання".

Вищезазначена ухвала була направлена на адресу: 61022, м. Харків, вул. Ромена Ролана, б. 7, кв. 22, відповідно до відомостей, зазначених у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців.

У пункті 3.9.1 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 26.12.2011 №18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції" зазначено, що в разі, якщо ухвалу про порушення провадження у справі було надіслано за належною адресою (тобто повідомленою суду стороною, а в разі ненадання суду відповідної інформації - адресою, зазначеною в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), і не повернуто підприємством зв'язку або повернуто з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про час і місце розгляду справи судом.

Враховуючи викладене, суд вважає відповідача таким, що був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи.

Враховуючи те, що норми ст. 65 Господарського процесуального кодексу України, щодо обов`язку господарського суду витребувати у сторін документи і матеріали, що необхідні для вирішення спору, кореспондуються з диспозитивним правом сторін подавати докази, а п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України визначає одним з принципів судочинства свободу в наданні сторонами суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, суд вважає, що господарським судом, в межах наданих ним повноважень, створені належні умови для надання сторонами доказів та заперечень.

Справа розглядається за наявними в ній матеріалами, визнаними судом достатніми, в порядку ст. 75 ГПК України.

Зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне.

Позивач в своєму позові зазначає, що він домовився із відповідачем про надання комунікаційних послуг, та уклав із відповідачем усний договір. Договірні стосунки із відповідачем були тривалий час. На підтвердження домовленостей, відповідачем було виставлено декілька рахунків:

- рахунок - фактура за № 31/10/13 від 31.10.2013 року на суму 59000,00 грн.

- рахунок - фактура за № 143 від 28.11.2013 року на суму 19600,00 грн.

- рахунок - фактура за № 192 від 30.11.2013 року на суму 59000,00 грн.

- рахунок - фактура за № 42 від 06.12.2013 року на суму 33000,00 грн.

- рахунок - фактура за № 188 від 27.12.2013 року на суму 13070,02 грн.,

- рахунок - фактура за № 221 від 31.12.2013 року на суму 59000,00 грн.,

- рахунок - фактура за № 220 від 31.12.2013 на суму 11896,40 грн., та

- рахунок - фактура за № 196 від 31.01.2014 року на суму 59000,00 грн. (а.с.11-18).

Позивач також зазначив, що згідно усних домовленостей, між сторонами комунікаційні послуги були направлені на висвітлення подій через засоби масової інформації, і в цьому були безпосередньо задіяні журналісти, тому послуги включали в себе наступне:

- Формування та щомісячне оновлення бази журналістів;

- Підготовка та розсилка прес-релізів від ТМ LG за сформованою базою журналістів;

- Організація інформаційного реагування у складних і кризових ситуаціях, що складаються на ринку;

- Підтримка комунікацій з журналістами;

- Аналітичний огляд по результатах моніторингу опублікованих матеріалів у ЗМІ та оформлення звіту англійською мовою;

- Моніторинг PR активності щодо ТМ LG на всесвітньому ринку; Звіт про ефективність PR публікацій;

- Планування інформаційних приводів, аналіз та розробка тем для ініціювання статей у цільових ЗМІ;

- Моніторинг редакційних планів ЗМІ, ведення бази коментарів;

- Надання послуг з розробки комунікаційних стратегій стосовно продукції ТМ І/;

- Передача сформованої відповідачем бази журналістів на паперовому носії інформації, та на електронно-цифровому носії інформації.

Позивач виконав свій обов'язок, згідно усної домовленості із відповідачем, і вказані в рахунках суми на загальну суму 254566,42грн. сплатив на поточний рахунок відповідача у день виставляння рахунка-фактури, що підтверджується доданими виписками банку (27-33).

Позивач зазначає, що відповідач не передав жодного разу сформованої ним бази журналістів ні на паперовому носії, ні та цифровому носії, чим порушив умови укладеного між сторонами усного договору про надання послуг, та наніс позивачу непоправну шкоду, оскільки останній розраховував у подальшому використовувати у своїй господарській діяльності сформовану відповідачем базу журналістів.

Позивач зауважив, що він буде змушений або повторно звертатись до інших фахівців для формування бази журналістів, або наймати працівника для виконання даного обсягу послуги, що однозначно вплине на фінансовий стан позивача, - оскільки позивач однозначно понесе додаткові витрати.

Позивач за власним переконанням оцінив частково невиконану відповідачем послугу за чотири місяці у розмірі 40000,00 грн.

На підставі викладеного позивач просить стягнути з відповідача збитки в сумі 40000,00 грн.

Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, суд виходить з наступного.

За загальним положенням цивільного законодавства, зобов'язання виникають з підстав, зазначених у статті 11 Цивільного кодексу України. За приписами частини 2 цієї статті підставами виникнення цивільних прав та обовязку, зокрема, є договори та інші правочини, інші юридичні факти. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків є дії осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дії, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки.

Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків.

Правочин може учинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 205 ЦК України).

За договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України).

Приписами ч. 1 ст. 906 Цивільного кодексу України передбачено, що збитки, завдані замовнику невиконанням або неналежним виконанням договору про надання послуг за плату, підлягають відшкодуванню виконавцем, у разі наявності його вини, у повному обсязі, якщо інше не встановлено договором. Виконавець, який порушив договір про надання послуг за плату при здійсненні ним підприємницької діяльності, відповідає за це порушення, якщо не доведе, що належне виконання виявилося неможливим внаслідок непереборної сили, якщо інше не встановлено договором або законом.

Як передбачено ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.

Частиною 1 ст. 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування.

Відповідно до ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).

Як передбачено частинами 2, 3 ст. 623 Цивільного кодексу України боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки.

Розмір збитків, завданих порушенням зобов'язання, доказується кредитором.

Згідно ст. 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов'язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб'єкту, права або законні інтереси якого порушено.

Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов'язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.

Отже, підставами для застосування такої міри відповідальності як стягнення збитків необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, що полягає у порушенні зобов'язання (невиконання або виконання його з порушенням умов), та завдання у зв'язку з цим збитків, причинного зв'язку між протиправною поведінкою боржника та збитками, вини. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає.

Позивач зазначає, що відповідач неналежним чином виконав зобов'язання за усним договором щодо передачі позивачеві сформованої відповідачем бази журналістів як на паперовому носії інформації, так і на електронно-цифровому носії. Втім, жодного доказу існування обов'язку відповідача передати позивачеві сформовану відповідачем базу журналістів, позивач не надав.

Надані позивачем рахунки-фактури та акти надання послуг не містять жодного посилання на обов'язок відповідача передати позивачеві сформовану відповідачем базу журналістів. ОСОБА_1 доказів існування такого зобов'язання з боку відповідача позивач не надав.

Таким чином, суд вважає, що позивачем не доведено існування обов'язку відповідача передати позивачеві сформовану базу журналістів, а отже, твердження позивача про порушення вказаного зобов'язання відповідачем не відповідає дійсності.

Крім того, позивач зазначає, що він за власним переконанням оцінив частково невиконану відповідачем послугу за чотири місяці у розмірі 40000,00 грн.

Отже, розмір збитків позивач встановив керуючись власними переконаннями, за відсутності будь-яких належних до допустимих доказів щодо розміру понесених позивачем збитків.

Більш того, позивач зауважив, що він буде змушений або повторно звертатись до інших фахівців для формування бази журналістів, або наймати працівника для виконання даного обсягу послуги. Тобто, станом на час подання позову, витрати у розмірі 40000,00 грн. не були понесені позивачем, що свідчить про те, що грошові кошти в сумі 40000,00 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, не є збитками в розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України.

Виходячи з наведеного та встановлених фактичних обставин справи, враховуючи, що позивачем не доведено порушення відповідачем своїх зобов'язань, передбачених договором, та розміру спричинених збитків у розумінні ст. 22 Цивільного кодексу України, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення заявленої суми з відповідача у якості збитків.

За таких підстав, вимоги позивача є позбавленими фактичного та правового обґрунтування, такими, що не відповідають як матеріалам справи, так і нормам чинного законодавства, у зв'язку з ненаданням доказів в підтвердження обставин, викладених у позові, що порушує умови ст. 33 ГПК України, згідно якої, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог і заперечень та подати відповідні докази.

Згідно ст. 43 ГПК України, господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В звязку з відмовою у задоволенні позову, відповідно до чинного господарського процесуального законодавства, сплачені судові витрати відшкодуванню не підлягають.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 6, 8, 19, 124, 129 Конституції України, ст. ст. 1, 4, 12, 33, 43, 44-49, 75, 82-85 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ВИРІШИВ:

В позові відмовити.

Рішення набирає законної сили після закінчення десятиденного строку з дня його прийняття, оформленого відповідно до вимог ст. 84 Господарського процесуального кодексу України.

Повне рішення складено 14.09.2016 р.

Суддя ОСОБА_1