КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"05" вересня 2016 р. Справа№ 910/5081/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Пономаренка Є.Ю.

суддів: Смірнової Л.Г.

Дідиченко М.А.

за участю представників:

від позивача - Проскуряков Н.В., представник за довіреністю № б/н від 30.08.2016;

від відповідача - ОСОБА_3, особисто; ОСОБА_4, представник за довіреністю №б/н від 04.03.2016р.;

від третьої особи - представник не прибув,

розглянувши апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича на рішення господарського суду міста Києва від 02.06.2016р. у справі №910/5081/16 (суддя Привалов А.І.) за позовом публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Національного банку України про визнання додаткового договору недійсним.

ВСТАНОВИВ:

Публічне акціонерне товариство "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича звернулось до господарського суду міста Києва з позовом до фізичної особи - підприємця ОСОБА_3 про визнання недійсним додаткового договору № 5 до кредитного договору № 101/КВ-07 від 23.11.2007 р.

Рішенням господарського суду міста Києва від 02.06.2016р. у справі №910/5081/16 у задоволенні позову відмовлено повністю.

При ухваленні даного рішення суд, дійшовши висновку про схвалення позивачем оскаржуваного договору, відмовив у задоволенні позову.

Не погодившись з прийнятим рішенням, позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить рішення господарського суду міста Києва від 02.06.2016р. у справі №910/5081/16 скасувати та прийняти нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги позивач посилається, зокрема, на те, що підписання оспорюваного правочину з відповідачем, кредитний комітет позивача погодив 04.12.2014р. протоколом № 55/97-1, в якому встановлений строк його дії - 2 місяця з дати підписання, тобто кінцева дата підписання даного договору - 04.02.2015р.

Враховуючи те, що оскаржуваний договір було укладено лише 27.02.2015р., вказаний протокол, яким погоджено підписання оскаржуваного договору, припинив свою дію.

Таким чином, позивач зазначає, що Головою Ради Директорів ПАТ "Дельта Банк" було перевищено свої повноваження при підписанні вказаного договору.

Крім цього, апелянт вказує на встановлення в оскаржуваному правочині занижених процентної ставки та вартості валюти.

Представник апелянта - позивача у справі в судовому засіданні 05.09.2016 надав пояснення, якими підтримав апеляційну скаргу.

Представник відповідача заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги.

Третя особа правом на участь представника в даному судовому засіданні не скористалася, хоча про дату, час та місце судового засідання була повідомлена належним чином; про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення.

Будь - яких заяв, клопотань щодо неможливості бути присутньою в даному судовому засіданні від третьої особи до суду не надійшло.

Слід також зазначити, що явка третьої особи не визнавалася обов'язковою, певних пояснень суд не витребував.

Враховуючи належне повідомлення третьої особи, апеляційна скарга розглянута судом у даному судовому засіданні по суті з винесенням постанови.

Згідно зі ст. 99 Господарського процесуального кодексу України, в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у розділі ХІІ Господарського процесуального кодексу України.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України, у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд за наявними у справі і додатково наданими доказами, якщо заявник обґрунтував неможливість їх надання суду в першій інстанції з причин, що не залежали від нього, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення або ухвали місцевого суду у повному обсязі.

Колегія суддів, беручи до уваги межі перегляду справи в апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду не підлягає зміні або скасуванню з наступних підстав.

Між товариством з обмеженою відповідальністю "Український промисловий банк" (банк) та фізичною особою-підприємцем ОСОБА_3 (позичальник) 23.11.2007 р. було укладено кредитний договір № 101/КВ-07 на відкриття відновлюваної кредитної лінії, за яким банк надав позичальнику кредит з лімітом кредитування в розмірі 750 000,00 грн.

Згодом, а саме 30.06.2010 р. між ТОВ "Укрпромбанк", ПАТ "Дельта Банк" та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов'язань ТОВ "Укрпромбанк" на користь ПАТ "Дельта Банк", відповідно до п. 4.1. якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ "Укрпромбанк" передає (відступає) ПАТ "Дельта Банк" права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, що забезпечують виконання кредитних зобов'язань перед Національним банком, внаслідок чого ПАТ "Дельта Банк" замінює ТОВ "Укрпромбанк", як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а згідно з п. 4.2. внаслідок передачі ТОВ "Укрпромбанк" ПАТ "Дельта Банк" прав вимоги до боржників, ПАТ "Дельта Банк" переходить (відступається) право вимагати (замість ТОВ "Укрпромбанк") від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами.

Між ФОП ОСОБА_3 та ПАТ "Дельта Банк" 27.02.2015 р. підписано додатковий договір № 5 до кредитного договору № 101/КВ-07 від 23.11.2007 р.

Вказаний договір з боку банку було підписано Головою Ради Директорів ПАТ "Дельта Банк" Поповою О.Ю.

Пунктом 1 вказаного додаткового договору № 5 було передбачено, що сторони домовились змінити валюту виконання зобов'язання за договором з відповідним переведенням заборгованості з повернення кредиту за договором, розмір якої станом на дату укладення цього додаткового договору складає 13 312,87 Євро, з Євро на гривні за курсом 1 Євро = 15 грн. та встановленням цієї заборгованості в розмірі 199 693, 05 грн.

Крім цього, текст договору було викладено в новій редакції, яка передбачає, зокрема, наступне.

Відповідно до п. 1.1 договору, кредитор надає позичальнику грошові кошти у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов'язується своєчасно повернути отриманий кредит, сплатити проценти за користування кредитом, а також виконати інші зобов'язання за цим додатковим договором.

Надання кредиту здійснюється окремими частинами, надалі за текстом кожна частина окремо "транш", а у сукупності - "транші", в межах невідновлювальної кредитної лінії з максимальним лімітом заборгованості в сумі 199 693,05 гривень зі сплатою плати за користування кредитом в розмірі 11 % процентів річних, в порядку визначеному цим договором, з кінцевим терміном повернення заборгованості за кредитом не пізніше 22.11.2017 р. включно (п. 1.1.1. додаткового договору).

Повернення кредиту здійснюється у валюті наданого кредиту у відповідності до зменшення максимального ліміту заборгованості згідно графіку, який викладений в додатку № 1 та є невід'ємною частиною цього договору, але в будь-якому разі не пізніше кінцевого терміну погашення заборгованості за кредитом вказаного в п.п. 1.1.1. цього договору (п. 1.1.2 договору).

У разі прострочення кінцевого терміну повернення заборгованості за кредитом, визначеного в п. 1.1. цього договору, діюча на такий момент прострочення річна процентна ставка за цим договором встановлюється в розмірі 21,5 % річних, та починає застосовуватися до взаємовідносин сторін за цим договором, починаючи з дня, наступного за кінцевим терміном (днем) повернення заборгованості за кредитом по день фактичного погашення заборгованості за цим договором. При цьому, сторони погодили, що встановлення зазначеного розміру річної процентної ставки є заздалегідь погодженим (п. 1.1.3 договору).

У випадку прострочення позичальником строків сплати процентів, комісій, а також прострочення строків повернення кредиту/траншу, визначених цим договором, позичальник сплачує кредитору пеню з розрахунку подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період прострочення, від простроченої суми за кожний день прострочення. Сплата пені не звільняє позичальника від зобов'язання сплатити в повному обсязі проценти і комісії, передбачені цим договором (п. 4.1 договору).

За умовами п. 4.2. договору, у випадку порушення позичальником вимог п.п. 3.3.1., 3.3.6. - 3.3.14. цього договору, позичальник сплачує кредитору штраф у розмірі 2 % від максимального ліміту заборгованості, визначеного п. 1.1.1. цього договору, за кожний випадок порушення.

Позивач, вважаючи, що вказаний додатковий договір №5 підписано з його боку не уповноваженою особою, звернувся до суду із позовом про визнання вказаного договору недійсним.

Судом першої інстанції було відмовлено у задоволенні вказаної вимоги.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з наведеним висновком, з наступних підстав.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України встановлено, що підставами виникнення прав та обов'язків, є, зокрема, договори та інші правочини.

Частиною 1 ст. 626 Цивільного кодексу України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Положення ч. 2 ст. 16 Цивільного кодексу України та ст. 20 Господарського кодексу України передбачають такий спосіб захисту порушеного права як визнання недійсним правочину (господарської угоди).

Згідно з ч. 1 ст. 207 Господарського кодексу України господарське зобов'язання, що не відповідає вимогам закону, або вчинено з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, або укладено учасниками господарських відносин з порушенням хоча б одним з них господарської компетенції (спеціальної правосуб'єктності), може бути на вимогу однієї із сторін, або відповідного органу державної влади визнано судом недійсним повністю або в частині.

Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом.

Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом. Такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).

Згідно ст. 203 Цивільного кодексу України:

1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.

3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.

5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.

6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.

Перелік вказаних вимог, додержання яких є необхідним для дійсності правочину, є вичерпним.

В обґрунтування позовних вимог та апеляційної скарги позивач посилається, зокрема, на те, що підписання оспорюваного правочину з відповідачем, кредитний комітет позивача погодив 04.12.2014р. протоколом № 55/97-1, в якому встановлений строк його дії - 2 місяця з дати підписання, тобто кінцева дата підписання даного договору - 04.02.2015р.

Враховуючи те, що оскаржуваний договір було укладено лише 27.02.2015р., вказаний протокол, яким погоджено підписання оскаржуваного договору, припинив свою дію.

Таким чином, позивач зазначає, що Головою Ради Директорів ПАТ "Дельта Банк" було перевищено свої повноваження при підписанні вказаного договору.

Колегія суддів вважає зазначені доводи необґрунтованими та такими, що не можуть бути підставою для визнання оскаржуваного договору недійсним, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст. 207 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою.

Спірний договір було підписано з боку ПАТ "Дельта Банк" Головою Ради Директорів - Поповою О.Ю., яка діяла на підставі Статуту.

Відповідно до п. 6.5.10.1 Статуту ПАТ "Дельта Банк" (в редакції від 18.07.2014р. чинній на момент укладення оскаржуваного договору) Голова Ради Директорів без довіреності (доручення) представляє банк в усіх підприємствах, установах та організаціях, як в Україні так за її межами, вчиняє правочини, укладає договори, угоди, видає довіреності, підписує будь-які документи та здійснює інші дії в межах своїх повноважень.

При цьому, п. 6.5.10.2 5 вказаного Статуту (в редакції від 18.07.2014р. чинній на момент укладення оскаржуваного договору) передбачено, що Голова Ради Директорів відповідно до законодавства України на власний розсуд розпоряджається майном та коштами банку на суму, що не перевищує 25 % регулятивного капіталу банку. Розпорядження майном та коштами банку на суму, що перевищує 25 % регулятивного капіталу банку, здійснюється з урахуванням положень п. 6.4.3.38 цього Статуту.

Пунктом 6.4.3.38 Статуту ПАТ "Дельта Банк" (в редакції від 18.07.2014р. чинній на момент укладення оскаржуваного договору) передбачено, що до виключної компетенції Спостережної ради банку належить надання згоди на укладення банком правочинів з одним контрагентом на суму, що перевищує 25 % регулятивного капіталу банку.

Крім цього, згідно п. 6.3.2.19 вказаного Статуту до виключної компетенції Загальних зборів акціонерів належить прийняття рішень про вчинення значного правочину, якщо ринкова вартість майна або послуг, що є предметом такого правочину, перевищує 25 % вартості активів за даними останньої річної фінансової звітності банку.

Разом з тим, у даному випадку оскаржуваним додатковим договором сторони домовились лише змінити валюту виконання зобов'язання за договором з відповідним переведенням заборгованості з повернення кредиту за договором, розмір якої станом на дату укладення цього додаткового договору складав 13 312,87 Євро, з Євро на гривні за курсом 1 Євро = 15 грн. та встановити цю заборгованість в розмірі 199 693, 05 грн.

Крім цього, вказаним договором було встановлено відсотки за користування кредитом та визначено кінцевий термін повернення заборгованості за кредитом - не пізніше 22.11.2017.

При цьому, умови вказаного оскаржуваного договору не передбачали надання банком позичальнику - відповідачу у справі будь-яких додаткових кредитних коштів.

З огляду на викладене, укладення вказаного правочину не потребувало згоди ані Спостережної ради, ані Загальних зборів акціонерів ПАТ "Дельта Банк".

Крім цього, позивачем не доведено, що сума боргу відповідача, відображена у додатковому договорі, перевищує встановлений пунктами 6.4.3.38 та 6.3.2.19 Статуту ПАТ "Дельта Банк" ліміт.

Таким чином, Головою Ради Директорів ПАТ "Дельта Банк" не було перевищено своїх повноважень при підписанні вказаного договору, а тому вказані вище доводи апелянта відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

У будь-якому разі доводи позивача про вчинення оскаржуваного правочину з перевищенням повноважень не можуть бути підставою для визнання його недійсним у зв'язку з наступним.

Частиною 3 статті 92 Цивільного кодексу України передбачено, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Правочин, вчинений представником з перевищенням повноважень, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє, лише у разі наступного схвалення правочину цією особою. Правочин вважається схваленим зокрема у разі, якщо особа, яку він представляє, вчинила дії, що свідчать про прийняття його до виконання. Наступне схвалення правочину особою, яку представляють, створює, змінює і припиняє цивільні права та обов'язки з моменту вчинення цього правочину (стаття 241 Цивільного кодексу України).

Пунктом 3.4 постанови пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними" передбачено, що наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним. Доказами такого схвалення може бути, зокрема, відповідне вчинення дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів т.ін.).

Так, позивач звертався до господарського суду міста Києва з позовом про стягнення з відповідача кредитної заборгованості.

При цьому, у позовній заяві банк зазначав про укладення між сторонами додаткового договору №5.

Таким чином, позовні вимоги у справі № 910/22426/15 заявлялись позивачем з урахуванням оскаржуваного наразі додаткового договору.

Рішенням господарського суду міста Києва від 25.11.2015р. у справі № 910/22426/15 у задоволенні позову було відмовлено.

При цьому, у вказаному рішенні встановлено, що з метою належного виконання зобов'язань щодо внесення періодичних платежів за кредитним договором та з огляду на ухиленням кредитора від прийняття належного виконання зобов'язань, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 із вимогою (заявою) про прийняття грошових сум у депозит для їх передавання кредитору.

Відповідачем 28.04.2015р. у депозит нотаріусу було перераховано грошові кошти в розмірі 16 000,00 грн. (платіж за березень та квітень 2015 р.), що підтверджується квитанцією № 0.0.379474083.1. В подальшому, кожного місяця відповідачем вносились платежі у депозит нотаріуса ОСОБА_8 в розмірі 8 000,00 грн.

При цьому, погашення заборгованості здійснювалось відповідачем з урахуванням додаткового договору №5.

Про факт внесення коштів у депозит нотаріусу відповідач повідомив позивача заявою, зареєстрованою відділенням ПАТ "Дельта Банк" за вхідним № 2990654.

На виконання ч. 2 ст. 537 Цивільного кодексу України, 27.05.2015р. за вих. № 272/02-23 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 направлено лист на адресу позивача та повідомлено, що ним вчинено нотаріальну дію - прийняття коштів у депозит та про право позивача на отримання зазначених коштів.

Вказані обставини, встановлені у справі № 910/22426/15 в силу ст. 35 Господарського процесуального кодексу України є преюдиціальними, а тому не потребують повторного доведення.

Як підтверджується матеріалами даної справи, 10.02.2016р. позивач листом вих. № 02.3-153 звернувся до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу ОСОБА_8 із заявою про перерахування коштів прийнятих на депозит нотаріуса в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 101/КВ-07 від 23.11.2007.

Вказані кошти нотаріусом були перераховані позивачу, що підтверджується поясненнями банку.

Отже, звернувшись до нотаріуса із вказаною заявою позивач прийняв виконане відповідачем зобов'язання щодо оплати кредитної заборгованості, здійсненої з урахуванням оскаржуваного правочину.

Таким чином, позивачем було схвалено оскаржуваний додатковий договір.

З огляду на викладене, враховуючи подальше схвалення позивачем оскаржуваного договору, доводи апелянта про встановлення в оскаржуваному правочині занижених процентної ставки та вартості валюти, відхиляються колегією суддів за необґрунтованістю.

При цьому, слід також зазначити, що вказані обставини у будь-якому випадку не можуть бути підставою для визнання договору недійсним.

За наведених обставин, відсутні підстави для визнання оскаржуваного договору недійсним.

Враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням всіх обставин справи в їх сукупності, колегія суддів дійшла висновку про те, що оскаржуване рішення місцевого господарського суду прийнято з повним, всебічним та об'єктивним з'ясуванням обставин, які мають значення для справи, а також з дотриманням норм матеріального і процесуального права, у зв'язку з чим, правові підстави для задоволення апеляційної скарги відсутні.

Оскільки, у задоволенні апеляційної скарги судом відмовляється, відповідно до ст. 49 Господарського процесуального кодексу України, витрати по сплаті судового збору за подання апеляційної скарги покладаються на позивача (апелянта).

Керуючись ст.ст. 32-34, 43, 49, 99, 101-103, 105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича залишити без задоволення, а рішення господарського суду міста Києва від 02.06.2016р. у справі №910/5081/16 - без змін.

2. Судові витрати зі сплати судового збору за подачу апеляційної скарги покласти на її заявника - позивача у справі.

3. Матеріали справи №910/5081/16 повернути до господарського суду міста Києва.

4. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції у встановленому Господарським процесуальним кодексом України порядку та строки.

Головуючий суддя Є.Ю. Пономаренко

Судді Л.Г. Смірнова

М.А. Дідиченко