КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"30" серпня 2016 р. Справа№ 925/182/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Власова Ю.Л.

суддів: Федорчука Р.В.

Ільєнок Т.В.

при секретарі судового засідання Вага В.В.

за участю представників:

від позивача: Ткаченко Г.В.,

від відповідача: Гончаренко Є.В.,

від третьої особи: не з'явився,

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаська м'ясна компанія» на рішення господарського суду Черкаської області від 31.05.2016р. у справі №925/182/16 (суддя Довгань К.І.)

за позовом товариства з обмеженою відповідальністю "Черкаська м'ясна компанія"

до публічного акціонерного товариства "Старокиївський банк",

третя особа без самостійних вимог на боці позивача публічне акціонерне товариство "Сингаївський комбінат хлібопродуктів"

про визнання договору частково недійсним

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до господарського суду Черкаської області з позовною заявою до Відповідача про визнання недійсним п.3.3.5. договору застави товарів в обороті №42/2-З від 18.01.2010р., укладеного між Третьою особою та Відповідачем.

Рішенням господарського суду Черкаської області від 31.05.2016р. по справі №925/182/16 у задоволені позовних вимог Позивача відмовлено повністю.

Рішення мотивовано тим, що спірний пункт договору, яким визначено, що у разі недостатності суми, отриманої від реалізації заставленого майна, заставодержатель вправі задовольнити свої вимоги в повному обсязі з іншого майна заставодавця не суперечить вимогам названого вище Закону. Отже, Позивачем не доведено та судом не встановлено наявність фактичних обставин, з якими закон пов'язує визнання п.3.5.5. договору застави недійсним на момент його вчинення, а тому вимоги Позивача про визнання недійсним пункту 3.3.5 договору застави товарів в обороті від 18.01.2010р. з підстав зазначених в позовній заяві, задоволенню не підлягають.

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції Позивач звернувся до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення місцевого суду та задовольнити позовні вимоги.

Апеляційна скарга мотивована тим, що норма, яка міститься у п.3.3.5. договору застави товарів в обороті суперечить правовій природі застави взагалі. Адже даний пункт передбачає повну відповідальність заставодавця перед кредитором (заставодержателем) за невиконання боржником своїх зобов'язань, хоча майновий поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета застави.

Верховний Суд України у своєму аналізі звертає увагу судів нижчих інстанцій на положення ст.11 Закону України «Про іпотеку», якою установлена відповідальність майнового поручителя перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Враховуючи те, що іпотека являється різновидом застави, то положення даної статті, а також зауваження ВСУ має застосовуватися і до правовідносин, які виникли з приводу застави товарів в обороті.

Тому Позивач вважає, що п.3.3.5. договору застави не відповідає загальним принципам права щодо справедливості та рівності усіх сторін правочину, а також вимогам чинного законодавства України та правовій природі застави та має бути визнаний недійсним в силу ст.203, 215 ЦК України.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 09.08.2016р. прийнято апеляційну скаргу у справі №925/182/16 до провадження колегією суддів, розгляд скарги призначено на 30.08.2016р.

Розглянувши у судовому засіданні апеляційну скаргу, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та зібрані у ній докази, суд встановив:

26.12.2008р. між Відповідачем та Третьою особою був укладений кредитний договір №42-В, відповідно до умов якого Відповідач надав Третій особі кредит у розмірі 981882,00 доларів США строком до 26.01.2009р.

18.01.2010р. між Відповідачем та Позивачем був укладений договір застави товарів в обороті №42/2-З, відповідно до якого цей договір забезпечує вимоги Позивача, що випливають з кредитного договору №42-В від 26.12.2008р. та додатковими угодами до нього, які є його невід'ємними частинами, що укладений між Відповідачем та Третьою особою, за умовами якого Третя особа зобов'язується перед Відповідачем повернути отриманий кредит в розмірі 981882,00 долари США та сплатити відсотки за користування кредитними коштами у визначені договором та додатковими угодами до нього строки, а також сплатити всі необхідні платежі, які виникають / можуть виникнути з зазначеного договору.

Відповідно до п.1.2. договору в якості забезпечення виконання Третьою особою умов кредитного договору, вказаного у п.1.1 цього договору Позивач надає в заставу власне рухоме майно, перелік якого зазначено в додатку до цього договору (Перелік виробничих запасів, що передаються під заставу), який є його невід'ємною частиною.

Згідно з п.2.1. договору предметом застави є виробничі запаси, згідно переліку, загальною балансовою вартістю 6977755,87 грн., що підтверджується випискою з балансу, завіреною печаткою та описами посадових осіб Позивача.

Відповідно до п.2.3. договору за взаємною згодою сторін цього договору загальна заставна вартість предмету застави складає 6977755,87 грн. У випадку зміни кон'юктури ринку вартість майна може бути змінена за взаємною згодою сторін, про що вносяться відповідні зміни до умов цього договору.

Згідно п.3.3.5. договору застави товарів в обороті у разі недостатності суми, отриманої від реалізації заставленого майна, Відповідач має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі з іншого майна заставодавця.

Оцінюючи подані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що апеляційна скарга Позивача не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.

Згідно з ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою статті 203 цього Кодексу.

Відповідно до ст.11 Закону України «Про заставу» сторонами договору застави (заставодавцем і заставодержателем) можуть бути фізичні, юридичні особи та держава. Заставодавцем може бути як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем при заставі майна може бути його власник, який має право відчужувати заставлене майно на підставах, передбачених законом, а також особа, якій власник у встановленому порядку передав майно і право застави на це майно.

Згідно з ст.24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України.

Відповідно до ст.40 Закону України «Про заставу» предметом застави товарів в обороті або у переробці можуть бути сировина, напівфабрикати, комплектуючі вироби, готова продукція тощо. При заставі товарів в обороті або у переробці реалізовані заставодавцем товари перестають бути предметом застави з моменту їх вручення набувачу або транспортній організації для відправлення набувачу або передачі на пошту для пересилки набувачу, а набуті заставодавцем товари, передбачені в договорі застави, стають предметом застави з моменту виникнення на них права власності.

Згідно з ст.11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки.

Відповідно до п.4.3.1 постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики вирішення спорів, що виникають з кредитних договорів» договори застави майнових прав є способом забезпечення виконання зобов'язання та не передбачають заміну кредитора у зобов'язанні.

Згідно з п.4.3.5. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 24.11.2014р. №1 з огляду на приписи статті 583 ЦК України, ст.11 Закону України "Про заставу", ст.1 та 11 Закону України "Про іпотеку" заставодавцем (іпотекодавцем) може виступати як сам боржник, так і третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Майновий поручитель несе відповідальність перед кредитором за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета застави.

З наведених правових норм та право положень вбачається, що заставодавцем може бути третя особа (майновий поручитель), який в забезпечення виконання боржником зобов'язань за основним договором, передає в заставу належне йому майно. В свою чергу кредитор (заставодержатель) у разі невиконання боржником основного зобов'язання має право одержати задоволення за рахунок заставленого майна майнового поручителя. При цьому, майновий поручитель несе відповідальність перед кредитором (заставодержателем) за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета застави.

За вказаних обставин, апеляційний суд не погоджується з висновками місцевого суду та вважає, що спірний п.3.3.5. договору застави, який передбачає, що у разі недостатності суми, отриманої від реалізації заставленого майна, Відповідач (кредитор, заставодержатель) має право задовольнити свої вимоги в повному обсязі з іншого майна Позивача (заставодавця, майнового поручителя) суперечить ст.24 Закону України «Про заставу» та ст.11 Закону України «Про іпотеку», яка також підлягає застосуванню до спірних відносин за аналогією.

Згідно з ст.257 Цивільного кодексу України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Відповідно до ст.261 Цивільного кодексу України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.

Згідно з ст.267 Цивільного кодексу України заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові.

Відповідно до п.2.2. постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013р. №10 за змістом ч.1 ст.261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, господарський суд повинен з'ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв'язку зі спливом позовної давності - за відсутності наведених позивачем поважних причин її пропущення.

Як встановлено судом спірний п.3.3.5 договору застави суперечить нормам чинного законодавства України, разом із тим даний договір був укладений сторонами 18.01.2010р., відповідно Позивач знав або повинен був знати про суперечність законодавству вказаного пункту договору з моменту його укладення, відповідно мав звернутись до суду за захистом свого права до 18.01.2013р., проте звернувся до суду лише 29.02.2016р., з порушенням встановленого строку позовної давності, про що заявлено Відповідачем, тому місцевий суд по суті правильно відмовив Позивачу у позові.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про відсутність підстав для зміни чи скасування рішення суду першої інстанції згідно з ст.104 Господарського процесуального кодексу України.

Керуючись ст.ст.32-34, 36, 43, 49, 99, 101-105 Господарського процесуального кодексу України, Київський апеляційний господарський суд,

ПОСТАНОВИВ:

1. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Черкаська м'ясна компанія» на рішення господарського суду Черкаської області від 31.05.2016р. у справі №925/182/16 залишити без задоволення.

2. Рішення господарського суду Черкаської області від 31.05.2016р. у справі №925/182/16 залишити без змін.

Повний текст постанови складено 07.09.2016р.

Головуючий суддя Ю.Л. Власов

Судді Р.В. Федорчук

Т.В. Ільєнок