ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"08" вересня 2016 р. Справа № 920/437/16

Колегія суддів у складі:

головуючий суддя Істоміна О.А., суддя Білецька А.М. , суддя Слободін М.М.

при секретарі - Кохан Ю.В.

за участю представників сторін:

позивача - ОСОБА_1, за довіреністю №22/1 від 04.01.2016 року;

відповідача - не з"явився.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного господарського суду апеляційну скаргу Комунального підприємства Міськводоканал (вх. № 2064 С/3-12) на рішення господарського суду Сумської області від 04 липня 2016 року по справі № 920/437/16

за позовом Комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради, м. Суми

до Публічного акціонерного товариства Сумбуд, м. Суми

про стягнення 406100,26 грн.,-

ВСТАНОВИЛА:

Рішенням господарського суду Сумської області від 04.07.2016 по справі № 920/437/16 (суддя Ю.О. Зражевський) у позові відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, Комунальне підприємство Міськводоканал звернулось до Харківського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016 по справі № 920/437/16 та прийняти нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.

В апеляційній скарзі заявник посилається на те, що оскаржуване рішення прийняте з порушенням норм чинного законодавства України і що суд першої інстанції не в повному обсязі з'ясував обставини справи, які мають значення для правильного вирішення господарського спору, неправильно та неповно дослідив докази, що призвело до невідповідності висновків суду обставинам справи, а також на те, що суд невірно застосував норми як матеріального, так і процесуального права, що потягло за собою неправильне вирішення господарського спору та згідно статті 104 Господарського процесуального кодексу України є підставою для його скасування.

Публічне акціонерне товариство Сумбуд у відзиві на апеляційну скаргу зазначило, що рішення господарського суду було винесено без порушення приписів чинного матеріального та процесуального законодавства, та з урахуванням всіх доказів поданих сторонами, та доказів, які були витребувані судом. Просить рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016 по справі № 920/437/16 залишити без змін, а апеляційну скаргу позивача залишити без задоволення.

Колегія суддів дослідивши матеріали справи, перевіривши повноту встановлених судом першої інстанції обставин справи та докази на їх підтвердження, їх юридичну силу, розглянувши доводи апеляційної скарги, письмові докази, долучені до матеріалів справи, встановила наступне.

Згідно статті 101 Господарського процесуального кодексу України апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги і перевіряє законність і обґрунтованість рішення місцевого господарського суду в повному обсязі. В апеляційній інстанції не приймаються і не розглядаються вимоги, що не були предметом розгляду в суді першої інстанції.

Як встановлено апеляційним судом, 01.06.2008 року між Комунальним підприємством Міськводоканал Сумської міської ради (виробник - позивач у справі) та Публічним акціонерним товариством Сумбуд (виконавець - відповідач у справі) був укладений договір на водопостачання та прийом стічних вод №2028, за умовами якого виробник бере на себе зобовязання забезпечувати водопостачання та прийом стічних вод згідно мережі розподілу до зрізу будівлі, а виконавець зобовязався здійснювати безпосереднє надання споживачеві комунальних послуг, забезпечувати належне утримання внутрішньо будинкових водопровідних та каналізаційних мереж, арматури та санітарно-технічних приладів на ній, не допускати витоку води.

Відповідно до пункту 2.4.3 договору виконавець взяв на себе зобовязання по сплаті виробнику різниці між загальнобудинковим водолічильником та квартирними лічильниками обліку води (водолічильником субабонента), згідно предявленого рахунку на підставі акту зняття показань із загально будинкового водо лічильника.

Пунктом 3.2 договору визначено, що виконавець сплачує виробнику різницю між загально будинковим водо лічильником та квартирними лічильниками обліку води ( водо лічильником субабонента), згідно предявленого рахунку на підставі акту зняття показань загальнобудинкового водолічильника.

Пунктом 3.4 договору передбачено, що виробник виставляє виконавцю рахунок на підставі акту зняття показань загальнобудинкового водолічильника.

Надалі, 18.01.2010 року, 01.04.2012 року та 01.06.2013 року сторони договору дійшли згоди внести зміни до укладеного договору, в частині переліку розрахункових обєктів.

В обгрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що відповідач свої зобовязання по договору щодо оплати різниці між показаннями загальнобудинкового водолівчильника та показаннями квартирних лічильників обліку води за період з 01.11.2012 по 01.02.2016 року не виконав, у звязку з чим за останнім утворилась заборгованість у розмірі 406100,26 грн.

Колегія суддів апеляційного господарського суду, беручи до уваги межі перегляду справи у апеляційній інстанції, обговоривши доводи апеляційної скарги, проаналізувавши на підставі фактичних обставин справи застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права при прийнятті оскаржуваного рішення, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржуване рішення місцевого господарського суду слід скасувати з наступних підстав.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог суд першої інстанції вказав на те, що договір на водопостачання та прийом стічних вод з підприємствами, установами, організаціями № 2028 від 01.06.2008 не має юридичного сили, оскільки ВАТ «Сумбут» не надавало начальнику Управління капітального будівництва довіреностей на підписання вище вказаного договору.

Проте, колегія суддів не погоджується з такими висновком суду першої інстанції, оскільки, як свідчить пункт 5.3 та 6.3 Положення про структурний підрозділ ВАТ «Сумбут» Управління капітального будівництва (далі по тексту УКБ) одним із його обовязків є забезпечення виконання укладених ВАТ угод підряду, інших договорів та контрактів в обсягах та в терміни, зазначених в них. «Начальник» згідно виданого йому доручення, здійснює дії, повязані з діяльністю правління ВАТ.

Як свідчать матеріали справи, 03.01.2006 року, 12.05.2009 року, 12.05.2010 року ВАТ «Сумбут» підписало із ОСОБА_2 та ОСОБА_3 контракти на призначення останніх начальниками УКБ.

Так, зокрема пункт 2.1.5 контракту від 03.01.2006 року наділяє керівника УКБ (в даному випадку ОСОБА_2Б.) укладати господарські та інші договори у відповідності до Положення про Управління та довіреностей власника.

Відповідно до наявних в матеріалах справи копій довіреностей від 13.01.2009 року, від 14.01.2010 року, від 24.04.2014 року ОСОБА_2 та ОСОБА_3 уповноважені ВАТ «Сумбут», зокрема, на укладання цивільно-правових та господарських угод.

Будь-які докази скасування вище вказаних довіреності від 13.01.2009 року та 14.01.2009 року виданої на імя ОСОБА_2 та ОСОБА_3 відсутні.

Колегія суддів зазначає, що вище вказані довіреності були видані на момент укладання додаткових угод до договору, в яких контрагент погодили змінити пункти договору в частині переліку розрахунків обєктів та вказали, що інші умови договору залишаються не змінними і сторони підтвердили по них свої зобовязання (а.с.18-20, том 1).

Статтею 239 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки особи, яку він представляє.

Орган або особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи чи закону виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень (частина 4 статті 92 Цивільного кодексу України).

Слід зазначити, що у відносинах із третіми особами обмеження повноважень щодо представництва юридичної особи не має юридичної сили, крім випадків, коли юридична особа доведе, що третя особа знала чи за всіма обставинами не могла не знати про такі обмеження.

Це положення є гарантією стабільності майнового обороту і загальноприйнятим стандартом у світовій практиці, зокрема, відповідно до Першої директиви 68/151/Є-ЕС Ради Європейських Співтовариств від 09.03.1968, статтею 9 якої проголошено, що дії органів компанії покладають на компанію зобов'язання навіть якщо ті дії виходять за межі цілей компанії, при умові, що такі дії не виходять за компетенцію вказаних органів, передбаченому або дозволену законодавством.

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів наголошує на тому, що уповноважений на представництво інтересів позивача - ОСОБА_2 та ОСОБА_3, своїми юридично значущими діями по укладенню договору на водопостачання та водовідведення №2028 від 01.06.2008 року з наступними змінами, фактично вчинили правочини від імені ВАТ «Сумбут».

За правовою позицією Вищого господарського суду України, викладену у постанові Пленуму №11 від 29.05.2013 року якщо договір містить умову (пункт) про підписання його особою, яка діє на підставі статуту підприємства чи іншого документа, що встановлює повноваження зазначеної особи, то наведене свідчить про обізнаність іншої сторони даного договору з таким статутом (іншим документом) у частині, яка стосується відповідних повноважень, і в такому разі суд не може брати до уваги посилання цієї сторони на те, що їй було невідомо про наявні обмеження повноважень представника її контрагента.

В договорі зазначено, що ОСОБА_2 діє на підставі Статуту, отже вказані обставини свідчать про обізнаність, як позивача так і відповідача із вказаним Статутом, як і з повноваженнями начальника УКБ, визначеними у ньому.

Враховуючи, що ОСОБА_2 на момент укладання спірного договору був наділений повноваженнями начальника УКБ на підставі контракту від 12.05.2010 року та був уповноважений укладати договори від імені ВАТ «Сумбут», суд доходить висновку про наявність всіх передбачених законом повноважень у ОСОБА_2 на укладання від імені ВАТ «Сумбут» договору.

При цьому, відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеному у постанові від 10.04.2012 року у справі № 2/261, настання наслідків укладання угоди особою, не уповноваженою на це, або з перевищенням повноважень закон ставить у залежність від того, чи було схвалено у подальшому угоду особою, від імені якої її укладено.

Наведена правова позиція в подальшому була втілена в п. 3.4. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України від 29.05.2013 № 11 "Про деякі питання визнання правочинів (господарських договорів) недійсними", відповідно до якого наступне схвалення юридичною особою правочину, вчиненого від її імені представником, який не мав належних повноважень, унеможливлює визнання такого правочину недійсним (ст. 241 ЦК України). Настання передбачених цією статтею наслідків ставиться в залежність від того, чи було в подальшому схвалено правочин особою, від імені якої його вчинено; тому господарський суд повинен у розгляді відповідної справи з'ясовувати пов'язані з цим обставини. Доказами такого схвалення можуть бути відповідне письмове звернення уповноваженого органу (посадової особи) такої юридичної особи до другої сторони правочину чи до її представника (лист, телефонограма, телеграма, телетайпограма тощо) або вчинення зазначеним органом (посадовою особою) дій, які свідчать про схвалення правочину (прийняття його виконання, здійснення платежу другій стороні, підписання товаророзпорядчих документів і т. ін.).

Наведене стосується й тих випадків, коли правочин вчинений не представником юридичної особи з перевищенням повноважень, а особою, яка взагалі не мала повноважень щодо вчинення даного правочину.

Зазначена правова позиція була відображена в постанові Вищого господарського суду України від 21.01.2014 року справа № 916/478/13-г, у якій вирішальне значення для відмови у задоволенні позовних вимог про визнання спірного правочину мало саме фактичне доведення подальшого схвалення спірного правочину стороною, при цьому слід зазначити, що дана правова позиція була проаналізована та залишена в силі Верховним судом України 19.08.2014 року справа № 3-59гс14.

Як встановлено колегією суддів та підтверджується матеріалами справи, після підписання спірного договору, відповідачем було вчинено ряд дій які свідчать про наступне його схвалення, у тому числі: підписання сторонами додаткових угод до договору та наявність платіжних доручень з призначенням платежу «оплата за послуги згідно рах. №2028» або «оплата за водопостачання та опломбування згідно рах.№2028», які свідчать про часткову оплату відповідачем наданих позивачем послуг в сфері водопостачання.

Зазначені вище дії свідчать про наступне схвалення Публічним акціонерним товариством Сумбуд спірного договору, що в силу приписів статті 241 ЦК України унеможливлює визнання його недійсним.

Як перевірено судом апеляційної інстанції, при укладанні спірного договору сторонами було дотримано норми чинного законодавства, а саме: зміст правочину не суперечить законодавству, а також моральним засадам суспільства; волевиявлення сторін було вільним і відповідало їх внутрішній волі; спірний договір укладений у письмовій формі, підписаний уповноваженими особами та завірений печатками, у відповідності до законодавства; правочин спрямований на реальне настання правових наслідків.

Таким чином, у суду відсутні будь-які правові підстави для визнання неукладеним договору на водопостачання та водовідведення №2028 від 01.06.2008 року.

Дослідивши зміст укладеного між сторонами договору, судова колегія дійшла висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є договором про надання послуг з централізованого водопостачання і водовідведення.

Згідно статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Всі питання пов'язані з постачанням води як питної, так і для технічних потреб, приймання стічних вод тощо здійснюється виключно на підставі договору, який укладається з виконавцем цих послуг та споживачем на основі типового договору.

Порядок користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення населених пунктів України визначається Правилами користування системами централізованого комунального водопостачання та водовідведення в населених пунктах України, затвердженими наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 27.06.2008 року № 190, які є обов'язковими для всіх юридичних осіб незалежно від форм власності і підпорядкування та фізичних осіб - підприємців, що мають у власності, господарському віданні або оперативному управлінні об'єкти, системи водопостачання та водовідведення, які безпосередньо приєднані до систем централізованого комунального водопостачання та водовідведення і з якими виробником укладено договір на отримання питної води, скидання стічних вод.

Згідно з пункту 3.1 Правил розрахунки за спожиту воду та скид стічних вод здійснюється на основі показів засобів обліку. У разі відсутності у споживача засобів обліку на каналізаційних випусках кількість стічних вод визначається за кількістю води, що надходить з мереж централізованого водопостачання та з інших джерел (пункт 3.14 Правил 190).

Пунктом 3.7 Правил закріплено, що розрахунки за спожиту питну воду та скид стічних вод здійснюються усіма споживачами щомісячно відповідно до умов

договору.

Отже, надання послуг із приймання стічних вод та водопостачання регулюється умовами укладеного між сторонами договору, а вартість таких послуг підлягає оплаті споживачем.

Відповідно до статті 14 Цивільного Кодексу України цивільні обов'язки виконуються у межах, встановлених договором. Зміст договору становлять умови (пункти) визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 Цивільного Кодексу України)

Договір, відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, є обовязковим для виконання сторонами.

За статтею 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін); зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події.

Відповідно до пункту 3.2 договору виконавець сплачує виробнику різницю між загальнобудинковим водолічильником та квартирними лічильниками обліку води (водолічильником субабонента), згідно предявленого рахунку на підставі акту зняття показань загальнобудинкового водолічильника.

За пунктом 3.2 договору зняття показань з загальнобудинкового водолічильника здійснюється щомісячно представником виробника у присутності представника виконавця. У разі, якщо виконавець не забезпечить присутність свого представника для зняття показань, дані, що зняті виробником є підставою для виставлення розрахункового документа.

Суд апеляційної інстанції відзначає, що в розумінні статей 33, 36 Господарського процесуального кодексу України скаржник надав суду докази, які підтверджують виконання ним зобовязань за договором в частині представлення відповідачеві рахунків, які були сформовані на підставі зняття показань загальнобудинкового водолічильника.

Відповідач жодного разу не скористався своїми правами закріпленими у пункті 2.4.4 договору, яка надає останньому право на оскаржити виставлений позивачем рахунку.

Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться.

Зазначене також кореспондується зі статтями 525, 526 Цивільного Кодексу України, відповідно до яких зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Отже, належне виконання зобов'язання є виконання зобовязань, з додержанням вимог і принципів виконання зобов'язання встановленими умовами договору та приписами чинного законодавства.

Статтею 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (стаття 612 Цивільного кодексу України).

При цьому, відсутність своєї вини відповідно до ч. 2 ст. 614 Цивільного кодексу України доводить особа, яка порушила зобовязання.

Як встановлено судом першої інстанції, заборгованість відповідача по оплаті за надані послуги з водопостачання та прийому стічних вод, що складає різницю між показаннями загально будинкового водо лічильника та показаннями квартирних лічильників обліку води за період з 01.11.2012 по 01.02.2016 року складає 406100,26 грн., що підтверджується копіями рахунків, а також копіями актів, журналу та відомостей зняття показань загальнобудинкових та поквартирних водолічильників.

Відповідач заперечує проти надання позивачем послуг з водопостачання та прийому стічних вод в період з 01.11.2012 по 01.02.2016 року, однак колегія суддів не погоджується із вказаною позицією, оскільки наявні в справи чисельні листи відповідача до позивача про прийняття до експлуатації водомірів житлових будинків, опосередковано підтверджують наявність між контрагентами господарських зобовязань на водопостачання та приймання стічних труб (а. с. 21-36, том 1).

В порушення статей 33,34 Господарського процесуального кодексу України відповідачем не представлено доказі того, що відповідні житлово-комунальні послуги по зазначеним позивачем переліку розрахункових обєктах, надають інші господарюючі субєкти.

Колегія суддів приходить до висновку, що відповідач в порушення укладеного господарського договору, не здійснив оплату наданих позивачем комунальних послуг з водопостачання та прийому стічних вод, що складає різницю між показаннями загальнобудинкового водолічильника та показаннями квартирних лічильників обліку води за період з 01.11.2012 по 01.02.2016 року, у звязку з чим задовольняє позовні вимоги в повному обсязі.

З огляду на зазначене вище, колегія суддів вважає, що оскаржуване рішення в порушення вимог статті 43 Господарського процесуального кодексу України прийняте без всебічного, повного і об'єктивного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності.

Скаржником надано належні та допустимі доказі, які підтверджують його правову позицію, а також наведено переконливі аргументи у відповідності з нормами чинного законодавства, щодо спростування висновків суду першої інстанції.

У відповідності з пункту 4 частини 3 статті 129 Конституції України та статті 33 Господарського процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.

Доводи апеляційної скарги спростовують висновки суду першої інстанції.

На підставі викладеного колегія суддів вважає, що рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016 по справі № 920/437/16 прийняте при не належному зясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм матеріального та процесуального права, у звязку з чим наявні підстави для його скасування, та відповідно задоволення апеляційної скарги Комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради.

Пунктом 10 частини другої статті 105 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що у разі скасування або зміни рішення в постанові суду апеляційної інстанції має бути зазначено про новий розподіл судових витрат.

Керуючись статтями 22, 85, 99, 101, пунктом 2, 4 статті 103, статтею 105 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу Комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради задовольнити.

Рішення господарського суду Сумської області від 04.07.2016 по справі № 920/437/16 скасувати.

Позов задовольнити.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Сумбуд (40030, м. Суми, вул. Петропавлівська, 86, код 14017843) на користь Комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради (40009, м. Суми, вул. Білопільський шлях, 9, код 03352455) 406100,26 грн.

Стягнути з Публічного акціонерного товариства Сумбуд (40030, м. Суми, вул. Петропавлівська, 86, код 14017843) на користь Комунального підприємства Міськводоканал Сумської міської ради (40009, м. Суми, вул. Білопільський шлях, 9, код 03352455) 6091,50 грн. судового збору за подання позовної заяви та 6700,65 грн. судового збору за подання апеляційної скарги.

Доручити господарському суду Сумської області видати відповідні накази.

Постанова набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена до Вищого господарського суду України протягом 20-ти днів.

Головуючий суддя Істоміна О.А.

Суддя Білецька А.М.

Суддя Слободін М.М.