РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31.08.2016Справа №910/12607/16

За позовом Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт"

про стягнення заборгованості за договором від 01 травня 2013 року № 59-ТК внаслідок не виконання грошового зобов'язання.

Суддя Нечай О.В.

Представники сторін:

від позивача: Булавський В.О., за довіреністю;

від відповідача: Донченко О.Г., за довіреністю.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

На розгляд господарського суду міста Києва були передані позовні вимоги Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве" (далі - позивач) до Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" (далі - відповідач) про стягнення заборгованості за договором від 01 травня 2013 року № 59-ТК внаслідок не виконання грошового зобов'язання.

Ухвалою господарського суду міста Києва від 13.07.2016 було порушено провадження у справі № 910/12607/16, розгляд справи призначено на 31.08.2016.

26.08.2016 представником позивача через відділ діловодства господарського суду міста Києва була подана заява.

26.08.2016 представником відповідача через відділ діловодства господарського суду міста Києва був поданий письмовий відзив на позов.

26.08.2016 представником позивача через відділ діловодства господарського суду міста Києва було подано письмове клопотання.

У судове засідання 31.08.2016 представник позивача з'явився, надав усні пояснення по суті спору, позовні вимоги підтримав.

Представник відповідача у судове засідання 31.08.2016 з'явився, надав суду клопотання про зупинення провадження.

Розглянувши вказане клопотання представника відповідача, суд відмовив у його задоволенні, у зв'язку із його необґрунтованістю та безпідставністю.

Представник відповідача у судовому засіданні 31.08.2016 надав усні пояснення по суті спору, проти задоволення позову заперечував.

Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, заслухавши пояснення представників сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, господарський суд міста Києва,

ВСТАНОВИВ:

01.05.2013 між Житлово-комунальним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством «Галузеве» (далі - позивач, сторона - 1), Житлово-комунальним підприємством «Галицьке» (далі - сторона - 2) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Телесвіт» (далі - відповідач, сторона - 3) був укладений Договір про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових та нежитлових будівлях комунальної власності м. Рівного № 59-ТК (далі - Договір), предметом якого є розміщення та експлуатація телекомунікаційних мереж та обладнання в/на житлових та нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного, наведеного в Додатку № 1, який є невід'ємною частиною даного Договору (п. 1.1 Договору).

Позивач зазначає суду про те, що відповідно до умов Договору ним були виконані зобов'язання, передбачені умовами Договору, проте відповідачем не було вчасно та в повному обсязі перераховано кошти за надані позивачем послуги.

Відповідно до пунктів 3.1, 3.2 Договору загальна місячна плата за надання місць для розміщення та експлуатацію технічних елементів (пристроїв) визначається сторонами на підставі «Методики розрахунку плати за розміщення та експлуатацію телекомунікаційних мереж і обладнання в житлових і нежитлових будівлях комунальної власності міста Рівного», затвердженої Рішенням № 1309 від 27.10.2011 року сесії Рівненської міської ради, та пунктом 12.12.8 «Правил благоустрою міста Рівного», затверджених Рішенням № 512 від 28.04.2011 сесії Рівненської міської ради, та відображається Додатком 1, який є невід'ємною частиною Договору.

Таким чином, відповідно до тверджень позивача, у відповідача обліковується заборгованість за неналежне виконання умов Договору в розмірі 78 670,56 грн.

Відповідач проти позову заперечує з тих підстав, що Договір, на його думку, припинив свою дію, послуги позивачем не надавались, а тому і відсутня заборгованість у відповідача перед позивачем за Договором.

Згідно зі ст. 11 Цивільного кодексу України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки; підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини.

Частиною першою статті 626 Цивільного кодексу України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків.

Згідно зі ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства.

01.10.2015 відповідач звернувся до позивача з листом № 1264-01/Ф210, копія якого наявна у матеріалах справи, з якого вбачається, що відповідач ставить під сумнів наявність у позивача права на укладення такого договору. Вказаним листом відповідач фактично повідомив позивача про розірвання Договору.

Судом встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" звернулось до господарського суду Рівненської області з позовом до відповідача 1 - Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве" та відповідача 2 - Житлово-комунальне підприємство "Галицьке" про визнання Договору недійсним.

В обґрунтування позовних вимог, Товариство з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" посилалось на те, що Житлово-комунальне підприємство "Галицьке" не є власником будинків та на те, що укладений 01.05.2013 р. трьохсторонній договір № 59-ТК про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будинках підлягає визнанню недійсним, оскільки суперечить законодавству України.

Рішенням господарського суду Рівненської області від 29.02.2016 у справі № 918/1443/15 позов було задоволено повністю, визнано недійсним Договір № 59-ТК від 1 травня 2013 року про розміщення технічних пристроїв та мереж в житлових будівлях комунальної власності м. Рівного, укладений між Житлово-комунальним спеціалізованим ремонтно-будівельним підприємством "Галузеве", Житлово-комунальним підприємством "Галицьке" та Товариством з обмеженою відповідальністю "Телесвіт".

Постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 18.05.2016 рішення господарського суду Рівненської області від 29.02.2016 у справі № 918/1443/15 було скасовано, прийнято нове рішення, яким в позові відмовлено. Вказана постанова була залишена без змін постановою Вищого господарського суду України від 10.08.2016.

Відповідно до ч. 3 ст. 35 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, крім встановлених рішенням третейського суду, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.

Таким чином, Рівненським апеляційним господарським судом було встановлено, що Договір не суперечить приписам чинного законодавства України.

Крім того, умовами Договору, а саме, п. 6.2, встановлено, що сторони погодились, що Договір може бути розірвано (змінено) лише за письмовою згодою сторін або за рішенням суду.

Позивач, у відповідь на лист відповідача № 1264-01/Ф210 від 01.10.2015, надіслав лист № 1406 від 13.10.2015, яким зазначив, що вимога про припинення дії Договору є безпідставною.

Таким чином, сторонами не було погоджено дострокове розірвання Договору, як це передбачено його умовами, а саме, п. 6.2.

Крім того, за умовами п. 6.3 Договору якщо жодна із сторін не повідомить інші сторони в письмовій формі за місяць до закінчення строку дії даного Договору про свій намір припинити його дію, даний Договір вважається продовженим на наступний календарний рік.

Договір було укладено 01.05.2013 строком до 01.05.2014 (п. 6.1 Договору), в свою чергу 01.10.2015 відповідач звернувся до позивача з листом № 1264-01/Ф210 із наміром розірвати Договір, а відтак не дотримався вимог п. 6.3 Договору. Отже Договір не було розірвано відповідачем в односторонньому порядку.

Частина перша статті 193 Господарського кодексу України встановлює, що суб'єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов'язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов'язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться і до виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Частиною 2 статті 193 Господарського кодексу України визначено, що кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов'язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов'язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.

До виконання господарських договорів застосовуються відповідні положення Цивільного кодексу України з урахуванням особливостей, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до статті 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відповідно до статей 525, 526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від виконання зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Договір є обов'язковим до виконання сторонами (ст. 629 Цивільного кодексу України).

Згідно з ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

Частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Відповідно до ст. 614 Цивільного кодексу України особа, яка порушила зобов'язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлене договором або законом. Особа є невинуватою, якщо вона доведе, що вжила всіх залежних від неї заходів щодо належного виконання зобов'язання.

Відповідно до п. 3.2 Договору плата перераховується стороною - 3 на поточний рахунок сторони - 1 вказаний у цьому Договорі щомісячно, не пізніше 20 числа поточного місяця. Сторона - 1 до 10 числа поточного місяця зобов'язується надати Стороні - 3 оригінал рахунку та акт приймання-передачі наданих послуг за попередній місяць.

Позивач в якості доказів наявності у відповідача заборгованості за спожиті за Договором послуги надав суду копії наступних документів:

- Акт надання послуг № 341 від 31.08.2015 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- Акт надання послуг № 398 від 30.09.2015 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- Акт надання послуг № 457 від 30.10.2015 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- Акт надання послуг № 538 від 30.11.2015 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- Акт надання послуг № 591 від 31.12.2015 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- Акт надання послуг № 2 від 29.01.2016 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- рахунок на оплату № 469 від 01.10.2015 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- рахунок на оплату № 549 від 02.11.2015 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- рахунок на оплату № 578 від 01.12.2015 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- рахунок на оплату № 16 від 04.01.2016 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ;

- рахунок на оплату № 70 від 01.02.2016 на суму 9 833,82 грн, з урахуванням ПДВ.

Акти № 398 від 30.09.2015, № 457 від 30.10.2015, № 538 від 30.11.2015, № 591 від 31.12.2015 та № 2 від 29.01.2016 відповідачем не підписані, проте, з огляду на те, що у спірний період (жовтень 2015 - січень 2016) Договір діяв, доказів щодо не споживання відповідачем послуг суду не надано, враховуючи виконання позивачем своїх зобов'язань за Договором, зокрема, дотримання вимог п. 3.2 Договору, суд дійшов висновку про те, що відповідач свої зобов'язання по сплаті наданих послуг виконував неналежним чином.

З наявних у матеріалах справи документів вбачається, що у відповідача перед позивачем є прострочена заборгованість за надані за Договором послуги за період з жовтня 2015 року по січень 2016 року в розмірі 78 670,56 грн.

Відповідно до статей 33 та 34 ГПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідачем не було надано суду жодного доказу на спростування доводів позивача щодо наявності у відповідача перед позивачем заборгованості за Договором, а тому позовні вимоги про стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 78 670,56 грн є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Крім основної заборгованості позивач також просить суд стягнути з відповідача на свою користь пеню в розмірі 7 292,76 грн, інфляційні втрати в розмірі 3 707,35 грн та 3% річних в розмірі 855,22 грн.

Відповідно до частин 1, 3 ст. 549 Цивільного кодексу України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання.

Згідно з ч. 1 ст. 550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Частиною 2 ст. 551 Цивільного кодексу України встановлено, що якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.

Відповідно до ст. 230 Господарського кодексу України штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання. Суб'єктами права застосування штрафних санкцій є учасники відносин у сфері господарювання, зазначені у статті 2 цього Кодексу.

Згідно з ч. 6 ст. 231 Господарського кодексу України штрафні санкції за порушення грошових зобов'язань встановлюються у відсотках, розмір яких визначається обліковою ставкою Національного банку України, за увесь час користування чужими коштами, якщо інший розмір відсотків не передбачено законом або договором.

Як вбачається з ч. 6 ст. 232 Господарського кодексу України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Статтею 1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» передбачено, що платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін.

Відповідно до п. 4.2 Договору за несвоєчасне перерахування коштів відповідач сплачує пеню позивачу у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України від суми прострочення за кожний банківський день затримки платежу.

Судом здійснено перерахунок заявленого до стягнення з відповідача розміру пені та встановлено, що позивачем вірно визначено розмір пені.

Відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Судом здійснено перерахунок заявлених до стягнення з відповідача сум 3% річних та інфляційних втрат та встановлено, що позивачем вірно розраховані вказані суми.

Оцінивши подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об'єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд дійшов висновку про те, що заявлені позивачем вимоги про стягнення з відповідача заборгованості за Договором, з урахуванням пені, 3% річних та інфляційних втрат, в загальному розмірі 90 525,89 грн підлягають задоволенню.

Відповідно до ч. 1 ст. 49 ГПК України судовий збір покладається на відповідача, оскільки позов підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 4, 49, 82 ГПК України, суд

ВИРІШИВ:

1. Позов задовольнити повністю.

2. Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Телесвіт" (02660, м. Київ, вул. Магнітогорська, 1, поверх 3; ідентифікаційний код: 33103969) на користь Житлово-комунального спеціалізованого ремонтно-будівельного підприємства "Галузеве" (33018, Рівненська обл., м. Рівне, вул. Курчатова, 22; ідентифікаційний код: 31830349) заборгованість в розмірі 78 670 (сімдесят вісім тисяч шістсот сімдесят) грн 56 коп., пеню в розмірі 7 292 (сім тисяч двісті дев'яносто дві) грн 76 коп., інфляційні втрати в розмірі 3 707 (три тисячі сімсот сім) грн 35 коп., 3% річних в розмірі 855 (вісімсот п'ятдесят п'ять) грн 22 коп. та витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 378 (одна тисяча триста сімдесят вісім) грн 00 коп.

Повне рішення складено 12.09.2016.

Суддя О.В. Нечай