КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2016 р. Справа№ 910/4712/16

Київський апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючого: Сітайло Л.Г.

суддів: Ропій Л.М.

Калатай Н.Ф.

при секретарі судового засідання Бовсунівська Л.О.

за участю представників сторін:

від позивача - Худенко Н.Г.

від відповідача - Лакута Г.В, Давиденко О.О.

розглянувши апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ФАРМ ЛТД" на рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 (суддя Маринченко Я.В.)

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ФАРМ ЛТД"

до Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична

компанія "Здравиця"

про стягнення 399035,92 грн.

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 по справі №910/4712/16 позов задоволено частково. Стягнуто з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична компанія "Здравиця" на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ФАРМ ЛТД" 492,35 грн. заборгованості, 301,71 грн. пені, 19,22 грн. 3% річних, 251,90 грн інфляційних втрат та витрати по сплаті судового збору в сумі 15,98 грн.

В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з рішенням, Товариство з обмеженою відповідальністю "МАРКО ФАРМ ЛТД" звернулось до Київського апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати вищезазначене рішення повністю та прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги апелянт зазначив, що при ухваленні оскаржуваного рішення судом першої інстанції порушено та неправильно застосовано норми матеріального та процесуального права.

Ухвалою Київського апеляційного господарського суду від 30.08.2016 прийнято апеляційну скаргу до провадження та призначено до розгляду 13.09.2016.

В судове засідання 13.09.2016 з'явились представники позивача та відповідача.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив скасувати оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016.

Представники відповідача в судовому засіданні заперечили проти доводів, викладених в апеляційній скарзі та просили залишити без змін оскаржуване рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016.

Відповідно до ст. 101 Господарського процесуального кодексу України у процесі перегляду справи апеляційний господарський суд, за наявними у справі та додатково поданими доказами, повторно розглядає справу. Апеляційний господарський суд не зв'язаний доводами апеляційної скарги та перевіряє законність та обґрунтованість рішення господарського суду у повному обсязі.

Статтею 99 Господарського процесуального кодексу України передбачено, що в апеляційній інстанції справи переглядаються за правилами розгляду цих справ у першій інстанції з урахуванням особливостей, передбачених у цьому розділі. Апеляційний господарський суд, переглядаючи рішення в апеляційному порядку, користується правами, наданими суду першої інстанції.

Дослідивши доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, перевіривши матеріали справи та проаналізувавши, на підставі встановлених фактичних обставин справи, правильність застосування судом першої інстанції норм законодавства, апеляційний господарський суд встановив наступне.

30 січня 2009 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Марко Фарм Лтд" (постачальник) та Товариством з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична компанія "Здравиця" (покупець) укладено договір поставки №16/1 (далі - Договір).

Відповідно до умов Договору постачальник зобов'язується поставити покупцю лікарські засоби, вироби медичного призначення, продукти харчування та іншу продукцію (товар) у кількості, асортименті та по цінам згідно з накладними (що мають силу специфікації), що є невід'ємними частинами цього договору, а покупець зобов'язується приймати товар і своєчасно проводити оплату на умовах цього договору.

Згідно з п.3.1. договору товар постачається окремими партіями, відповідно до заявок Покупця, в яких вказується номенклатура, кількість, узгоджена ціна товару.

Заявка надається за допомогою поштової, факсової, електронної пошти та інших видів зв'язку (п.3.2. Договору).

Пунктами 3.3., 3.4. договору визначено, що строк поставки не повинен перевищувати 3 календарних днів з дати заявки.

Товар постачається на умовах DDU, місце, вказане покупцем згідно з Інкотермс-2000. При внутрішньодержавної поставки. Місце поставки визначається у заявці.

Відповідно до п.5.1. Договору покупець оплачує отриманий товар за цінами, передбаченими у накладних (специфікаціях), що є невід'ємними частинами цього договору.

Згідно з п.п.5.3., 5.4. Договору оплата кожної партії товару здійснюється на умовах відстрочення платежу та реалізації товару покупцем. Під реалізацією товару покупцем розуміється продаж покупцем товару кінцевому споживачу у своїй роздрібній мережі або інше його використання.

Оплата кожної партії товару здійснюється на умовах відстрочки платежу протягом 30 днів з дати постачання товару. Покупець також має право на попередню оплату товару.

Відповідно до п.7.1. Договору цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2009.

У випадку, якщо жодна зі сторін за 30 днів до закінчення строку цього договору не повідомить іншу про припинення дії договору, він вважається пролонгованим на цих же умовах на наступний календарний рік. Ця умова може бути застосована неодноразово (п.7.2. Договору).

Також, між сторонами укладено Додаткову угоду №1 від 17.04.2014, якою узгоджено особливі умови для постачання сонцезахисної серії продукції.

Відповідно до п.1 додаткової угоди постачальник передає у власність покупцеві продукцію П'єр Фабр Дермо-Косметик (сонцезахисна серія) в асортименті, в кількості та в терміни, визначені в заявці покупця, а покупець приймає у власність зазначений у накладних товар та сплачує його вартість на умовах, визначених додатковою угодою.

Разом з тим, зазначеною додатковою угодою сторони погодили особливі умови оплати сонцезахисної серії.

Так, відповідно до п.2 додаткової угоди покупець зобов'язується через кожні 15 днів, починаючи від дати підписання першої видаткової накладної надати постачальнику письмовий звіт про реалізацію товару, отриманого від постачальника в рамках цієї додаткової угоди. Даний звіт надається впродовж всього строку знаходження у покупця товару, отриманого від постачальника, до його повної реалізації або повернення постачальнику в порядку та в строки, передбачені додатковою угодою.

Згідно п.3 додаткової угоди покупець здійснює оплату вартості реалізованого ним товару, визначену у відповідній видатковій накладній, в строк не пізніше 10 (десяти) робочих днів з дати надання постачальнику звіту, передбаченого п.2 додаткової угоди.

Спір у даній справі виник в зв'язку з неналежним, на думку позивача, виконанням відповідачем грошового зобов'язання по оплаті поставленого товару, в зв'язку з чим просить стягнути з відповідача 154036,58 грн. (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Зі своєю правовою природою зазначений договір є договором поставки, а відтак між сторонами виникли правовідносини, які підпадають під правове регулювання Глави 54 Цивільного кодексу України.

Укладений між сторонами Договір є підставою для виникнення у його сторін господарських зобов'язань, а саме майново-господарських зобов'язань, згідно зі ст. ст. 173, 174, 175 Господарського кодексу України, ст. ст. 11, 202, 509 Цивільного кодексу України, та відповідно до ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим для виконання сторонами.

Згідно зі ст. 712 Цивільного кодексу України за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов'язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов'язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов'язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.

Частково задовольняючи позовні вимоги місцевий господарський суд виходив з того, що накладні підписані не уповноваженими особами, а також з того, що матеріали справи не містять заявки відповідача на поставку товару.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком місцевого господарського суду з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 1 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Частиною 2 ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" визначено перелік основних реквізитів первинних бухгалтерських документів, які є підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Такими реквізитами є: назва документа (форми); дата і місце складання; назва підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиниця виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Вказаний перелік обов'язкових реквізитів кореспондується з пунктом 2.4. Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, згідно з якоим первинні документи повинні мати такі обов'язкові реквізити: найменування підприємства, установи, від імені яких складається документ, назва документа (форми), дата і місце складання, зміст та обсяг господарської операції (у натуральному та/або у вартісному виразі), посади і прізвища осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення, особистий чи електронний підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Підпунктом 2.5 пункту 2 згаданого Положення передбачено, що документ має бути підписаний особисто, а підпис може бути скріплений печаткою.

Наявні в матеріалах справи видаткові накладні містять підписи осіб, які передавали товар та приймали його. Доказів відмови відповідача від отримання продукції, що поставлена згідно з наявними в матеріалах справи накладними, суду не надано.

Відповідно до пункту 64 Постанови Кабінету Міністрів України № 1893 від 27.11.1998 року "Про затвердження Інструкції про порядок обліку, зберігання і використання документів, справ, видань та інших матеріальних носіїв інформації, які містять службову інформацію", яка є обов'язковою для усіх підприємств, установ та організацій незалежно від форми власності та підпорядкування, порядок обліку, зберігання і використання печаток, штампів і бланків суворої звітності визначається відповідними відомчими інструкціями. Контроль за їх виготовленням, зберіганням та використанням покладається на канцелярії організацій та осіб, відповідальних за діловодство. Згідно з п. 65 зазначеної постанови, особи, які персонально відповідають за облік і зберігання печаток, штампів і бланків, призначаються наказами керівників організацій. Виходячи з вищезазначеного, особи які мають право зберігати та використовувати печатки підприємства призначаються наказом керівника організації та несуть персональну відповідальність за неналежне зберігання та використання печатки.

Статтею 62 Господарського кодексу України передбачено, що підприємство - самостійний суб'єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органами місцевого самоврядування, або іншими суб'єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Підприємство є юридичною особою, має відокремлене майно, самостійний баланс, рахунки в установах банків, печатку із своїм найменуванням та ідентифікаційним кодом.

Відповідно до ст. 64 Господарського кодексу України підприємство може складатися з виробничих структурних підрозділів (виробництв, цехів, відділень, дільниць, бригад, бюро, лабораторій тощо), а також функціональних структурних підрозділів апарату управління (управлінь, відділів, бюро, служб тощо). Підприємство має право створювати філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи, погоджуючи питання про розміщення таких підрозділів підприємства з відповідними органами місцевого самоврядування в установленому законодавством порядку. Такі відокремлені підрозділи не мають статусу юридичної особи і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством. Підприємства можуть відкривати рахунки в установах банків через свої відокремлені підрозділи відповідно до закону.

Як вбачається з матеріалів справи, відповідач має мережу аптек «Здравица», торгівельні точки якої діють як структурні підрозділи, до яких позивач поставляв товар.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що відтиск печаток, наявний, зокрема, на первинних документах, є свідченням участі таких підрозділів у здійснені певної господарської операції.

Тобто, наявність печатки на видаткових накладних, в розумінні ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» дає змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, а відтак видаткові накладні є доказом отримання позивачем товару.

При цьому, колегія суддів зазначає, що довіреність на одержання матеріальних цінностей є документом, що лише фіксує рішення уповноваженої особи (керівника) підприємства про уповноваження конкретної фізичної особи одержати для підприємства визначені перелік та кількість цінностей. Тобто, довіреність не є документом, що підтверджує факт господарської операції по передачі чи прийняттю товару, за наявності первинних документів.

Передача (прийняття) матеріальних цінностей без довіреності може бути порушенням ведення бухгалтерського обліку, але не є достатньою обставиною, що заперечує факт передачі або прийняття товарів.

Крім того в матеріалах справи наявні копії податкових декларацій розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів), в яких відображено факт поставки товарів на спірну суму.

Також, в матеріалах справи наявний лист Державної податкової інспекції у Шевченківському районі Головного управління Державної фіскальної служби України, в якому зазначено, що за результатами автоматизованого співставлення даних податкової звітності з податку на додану вартість, зокрема опрацювання показників додатку №5 «розшифровки податкових зобов'язань та податкового кредиту в розрізі контрагентів» декларацій з податку на додану вартість згідно з IC «Податковий блок», у ТОВ «Марко Фарм ЛТД» значиться заниження податкового зобов'язання по ТОВ «Фармацевтична компанія «Здравица» у квітні 2014 на суму 28,34 грн., в інших періодах, з 01.04.2014 по 30.09.2014 розбіжність відсутня.

Твердження відповідача щодо відсутності заявок на отримання товару колегією суддів оцінюються критично, оскільки доказів відмови від прийняття товару матеріали справи не містять, а за твердженнями позивача заявки оформлювались за допомогою електронної пошти.

Колегія суддів звертає увагу, що позовні вимоги повинні бути доведені „поза розумним сумнівом". У цьому разі розумний сумнів не є сумнівом, що базується на чисто теоретичній можливості чи викликаний для уникнення негативних висновків. Суд повинен спиратися на всі елементи наданих йому доказів чи у разі потреби на ті, які він зможе офіційно отримати. (Справа Європейського суду з прав людини „Грецька справа", № 3321/67, 3322/67, 3323/67, 3344/67, доповідь Комісії від 5 листопада 1969 р.; рішення Європейського суду з прав людини по справі „Вільваража та інші проти Обєднаного Королівства" від 30 жовтня 1991 р. № 215, § 107; рішення Європейського суду з прав людини по справі „Науменко проти України" від 10 лютого 2004 року § 109).

Колегія суддів не приймає до уваги той факт, що постачання позивачем зазначених товарів, відповідно до договору 16/1 від 30.01.2009, здійснювалось до мережі аптек відповідача, що розташовані в містах Донецької та Луганської областей, оскільки зазначені обставини не впливають на обов'язок відповідача щодо оплати за отриманий товар.

Статтею 530 Цивільного кодексу України передбачено, що якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Як вбачається з матеріалів справи, позивач направив відповідачу претензію №156-юр від 12.11.2014 з вимогою про оплату 261356,55 грн. заборгованості. Зазначена претензія залишена відповідачем без відповіді.

В той же час, відповідачем здійснювались часткові оплати заборгованості, а саме: на суму 67411,53 грн., згідно з платіжним дорученням №1290 від 21.11.2014, на суму 2000,00 грн., згідно з платіжним дорученням №530 від 22.02.2016, на суму 2000,00 грн., згідно з платіжним дорученням №595 від 26.02.2016 на суму 2000,00 грн., згідно з платіжним дорученням №604 від 29.02.2016, в яких міститься посилання на договір №16/1 від 30.01.2009.

Статтею 629 Цивільного кодексу України встановлена обов"язковість договору для виконання сторонами.

Відповідно до ст. 525 Цивільного кодексу України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом.

Згідно з частиною 1 статті 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Станом на момент розгляду справи, відповідач заборгованості не сплатив та не надав суду жодних доказів, які б спростовували суму заявленого боргу чи підтверджували б оплату заборгованості.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню (з врахуванням заяви про зменшення позовних вимог).

Відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Статтею 230 Господарського кодексу України передбачено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити, у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Пунктом 8.1. Договору визначено, що за порушення умов даного договору сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. За цим договором неустойка (штраф, пеня) стягується поверх сум збитків.

Згідно з п.8.2. Договору за порушення порядку оплати, згідно з розділом V даного договору, покупець сплачує пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченого грошового зобов'язання за кожний день прострочення.

Колегія суддів, перевіривши розрахунок позивача та місцевого господарського суду щодо стягнення 3% річних, інфляційних втрат та пені, який складений арифметично правильно, приходить до висновку про його обґрунтованість.

Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.

Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення (ч. 3 ст. 267 ЦК України).

Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки.

Частиною п'ятою ст. 267 ЦК України встановлено, що в разі якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту.

Колегія суддів звертає увагу, що доказів існування між сторонами інших договірних відносин, згідно з якими існує заборгованість матеріали справи не містять.

Враховуючи періоди за яким існує спірна заборгованість та беручи до уваги часткові оплати здійснені відповідачем, колегія суддів прийшла до висновку про відсутність підстав для задоволення клопотання про застосування строків позовної давності.

Статтями 33, 34, 43 ГПК України передбачено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обґрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст.ст. 44, 49 ГПК України витрати по сплаті судового збору за подачу позову покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Враховуючи викладене вище, апеляційний господарський суд приходить до висновку, що місцевим господарським судом не повно та об'єктивно з'ясовано обставини справи, що мають значення для справи, в зв'язку з чим апеляційна скарга Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ФАРМ ЛТД" підлягає задоволенню, а рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 по справі №910/4712/16 - частковому скасуванню.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 49, 99, 101 - 105 Господарського процесуального кодексу України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

1.Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю "МАРКО ФАРМ ЛТД" на рішення господарського суду міста Києва від 26.07.2016 по справі №910/4712/16 задовольнити.

2. Скасувати частково рішення Господарського суду міста Києва від 26.07.2016 по справі №910/4712/16, в частині відмови в задоволенні позовних вимог. Прийняти нове.

3. Позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична компанія "Здравиця" (04108, м. Київ, вул. Мостицька, буд. 20, офіс 2; ідентифікаційний код 36305999) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Марко Фарм Лтд" (01034, м.Київ, вул. Пушкінська, буд. 10; ідентифікаційний код 20029129) 154036 (сто п'ятдесят чотири тисячі тридцять шість) грн. 58 коп. - заборгованості, 126739 (сто двадцять шість тисяч сімсот тридцять дев'ять) грн. 14 коп. - пені, 109699 (сто дев'ять тисяч шістсот дев'яносто дев'ять ) грн. 54 коп. - інфляційних втрат, 8560 (вісім тисяч п'ятсот шістдесят) грн. 66 коп. - 3% річних та 5985 (п'ять тисяч дев'ятсот вісімдесят п'ять) грн. 54 коп. - витрат по сплаті судового збору в сумі.

4.Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю "Фармацевтична компанія "Здравиця" (04108, м. Київ, вул. Мостицька, буд. 20, офіс 2; ідентифікаційний код 36305999) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Марко Фарм Лтд" (01034, м.Київ, вул. Пушкінська, буд. 10; ідентифікаційний код 20029129) - 6584 грн. (шість тисяч п'ятсот вісімдесят чотири) 09 коп. - судового збору за подання апеляційної скарги.

5.Матеріали справи №910/4712/16 повернути до Господарського суду міста Києва.

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого господарського суду України.

Головуючий суддя Л.Г. Сітайло

Судді Л.М. Ропій

Н.Ф. Калатай