ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
___________________________________________________________________________
РІШЕННЯ

13 вересня 2016 р. Справа № 902/578/16

Господарський суд Вінницької області у складі судді Матвійчука Василя Васильовича розглянувши у відкритому судовому засіданні справу

за позовом: Публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» (вул. Магістратська, 2) в особі Структурної одиниці «Замостянські електричні мережі» (вул. Гніванське шосе, 2, м. Вінниця, 21008)

до: Комунального підприємства «Турбота» Стрижавської селищної ради (вул. 40-річчя Перемоги, 7, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210)

про стягнення 214452 грн.

при секретарі судового засідання Вознюк К.В.:

за участю представників сторін:

позивача: ОСОБА_1 за довіреністю № 1-14-5895 від 12.07.2016 року;

відповідача: ОСОБА_2 за довіреністю б/н. від 13.09.2016 року.

СУТЬ СПОРУ:

Публічне акціонерне товариство «Вінницяобенерго» в особі Структурної одиниці «Замостянські електричні мережі» звернулося до Господарського суду Вінницької області з позовом про стягнення з Комунального підприємства «Турбота» Стрижавської селищної ради 214 452,00 грн. заборгованості за договором про постачання електричної енергії № ЗА-230203 від 31.10.2013 року.

Позовні вимоги мотивовано тим, що 31.10.2013 року між сторонами укладено договір № ЗА-230203 про постачання електричної енергії за умовами якого позивач здійснював постачання електричної енергії електроустановок відповідача. Оплачувати вартість електричної енергії відповідач зобовязався за умовами додатків «Порядок розрахунків» та «Графік зняття показників засобів обліку електроенергії».

Внаслідок неналежного виконання з боку відповідача договірних зобовязань в частині проведення розрахунків, з жовтня 2013 року утворилась та почала зростати заборгованість за спожиту енергію.

15.01.2016 року між сторонами укладено договір № 1229 про реструктуризацію заборгованості, що утворилась за договором про постачання електричної енергії № 230203 від 31.10.2013 року в сумі 157 023,47 грн., за умовами якого відповідач зобовязався починаючи з січня 2016 року щомісячно перераховувати на рахунок позивача чергові платежі з реструктуризованої суми згідно з графіком, з обовязковим 100% перерахуванням коштів за поточне споживання електроенергії на умовах діючого договору. Однак, з лютого 2016 року відповідач перестав здійснювати передбачені договорами платежі, і на час звернення з позовом до суду за останнім рахується заборгованість в розмірі 170 879,28 грн..

Неналежне виконання зобовязань за договором призвело до звернення до суду з даним позовом та нарахування штрафних санкцій обумовлених договором.

Ухвалою суду 13.07.2016 року за вказаним позовом порушено провадження у справі № 902/578/16 з призначенням до розгляду на 30.08.2016 року та зобов'язано сторін надати докази, необхідні для вирішення спору в даній справі.

Ухвалою від 30.08.2016 року, за клопотанням представника позивача строк розгляду справи продовжено на 15 днів, розгляд справи відкладено на 13.09.2016 року.

09.09.2016 року до суду надійшла заява № 120 від 09.09.2016 року за підписом представника позивача за довіреністю ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, в якій останній просить стягнути з відповідача 28 855,79 грн. заборгованості за активну електроенергію, 251,83 грн. інфляційних нарахувань, 1491,52 грн. пені, 118,15 грн. три відсотки річних. Обґрунтовуючи дану заяву представник позивача зазначає, що оскільки заборгованість відповідача рахується по окремим договорам, які не можуть бути розглянуті в одному провадженні, а договір про реструктуризацію заборгованості укладений до 29.01.2017 року, тому підлягає стягненню заборгованість за активну електричну енергію по договору про постачання електричної енергії № 230203 від 31.10.2013 року.

13.09.2016 року до суду надійшла заява № 122 від 13.09.2016 року за підписом представника позивача за довіреністю ОСОБА_1 про уточнення позовних вимог, в якій останній просить стягнути з відповідача 251,83 грн. інфляційних нарахувань, 1491,52 грн. пені, 118,15 грн. три відсотки річних, мотивуючи це тим. що 02.09.2016 року відповідачем здійснено на рахунок позивача платіж в сумі 107 163,00 грн., частина яких зарахована в рахунок погашення заборгованості за договором про постачання електричної енергії № ЗА-230203 від 31.10.2013 року, а решта, в рахунок платежів за договором про реструктуризацію боргу № 1229 від 15.01.2016 року.

Розглядаючи зазначені заяви суд зважає на наступне.

У пункті 3.11 Постанови Пленуму Вищого господарського суду України № 18 від 26.12.2011 року «Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції» зазначено, що ГПК, зокрема статтею 22 цього Кодексу, не передбачено права позивача на подання заяв (клопотань) про «доповнення» або «уточнення» позовних вимог, або заявлення «додаткових» позовних вимог і т.п. Тому в разі надходження до господарського суду однієї із зазначених заяв (клопотань) останній, виходячи з її змісту, а також змісту раніше поданої позовної заяви та конкретних обставин справи, повинен розцінювати її як: подання іншого (ще одного) позову, чи збільшення або зменшення розміру позовних вимог, чи об'єднання позовних вимог, чи зміну предмета або підстав позову.

У будь-якому з таких випадків позивачем має бути додержано правил вчинення відповідної процесуальної дії, а недотримання ним таких правил тягне за собою процесуальні наслідки, передбачені ГПК та зазначені в цій постанові.

Дослідивши зміст поданих заяв № 120 від 09.09.2016 року та № 122 від 13.09.2016 року дійшов висновку, що останні є заявами про зменшення розміру позовних вимог.

Оскільки зазначені заяви подані з дотриманням положень ст. 22 ГПК України, в межах повноважень наданих представнику, останні приймаються судом до розгляду.

В засідання суду 13.09.2016 року з'явились представники сторін. Представник позивача позовні вимоги підтримала в редакції заяви № 122 від 13.09.2016 року. Представник відповідача позов, з урахуванням заяви позивача № 122 від 13.09.2016 року, визнала.

Враховуючи визнання відповідачем позову, суд зважає на наступне.

Частиною четвертою статті 78 ГПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову господарський суд приймає рішення про задоволення позову за умови, що дії відповідача не суперечать законодавству або не порушують прав і охоронюваних законом інтересів інших осіб.

Представнику відповідача роз'яснено правові наслідки визнання позову, передбачені статтею 78 ГПК України.

Розглянувши подані документи і матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

31.10.2013 року між Публічним акціонерним товариством «Вінницяобленерго» в особі директора СО «Замостянські електричні мережі» (позивач, за договором Постачальник) та Комунальним підприємством «Турбота» Стрижавської селищної ради (відповідач, за договором Споживач) укладено договір про постачання електричної енергії № ЗА-230203 (надалі Договір), відповідно до якого Постачальник продає електричну енергію Споживачу для забезпечення потреб електроустановок Споживача з дозволеною потужністю 230,5 кВт, а Споживач оплачує Постачальнику вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього Договору та додатків до Договору, що є його невідємною частиною.

Відповідно до п.п. 2.2., 2.2.2. Договору, Постачальник зобовязується виконувати умови Договору; постачати Споживачу електроенергію, як різновид товару:

- в обсягах, визначених додатком «Обсяги постачання електричної енергії Споживачу та субспоживачам» для кожного обєкту Споживача згідно умов розділу 5 та з урахуванням вимог розділу 6 Договору;

- згідно з категорією струмоприймачів Споживача відповідно до ПУЕ та гарантованого рівня надійності електропостачання схем електропостачання, визначених додатком «Акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін»;

- із дотриманням граничних показників якості електричної енергії, визначених державними стандартами.

Відповідно до п. 2.3. Договору Споживач зобовязується виконувати умови Договору, дотримуватися режиму споживання електричної енергії згідно з умовами розділу 5 цього Договору та режиму роботи електроустановок, що визначений для кожного обєкту Споживача у додатку «Відомості про обєкти Споживача», оплачувати Постачальнику вартість електричної енергії згідно з умовами додатків «Порядок розрахунків» та «Графік зняття показників засобів обліку електроенергії»

Пунктом 3.1.1. Договору встановлено, що Постачальник має право отримувати від Споживача плату за поставлену електричну енергію за роздрібними тарифами, розрахованими згідно з Умовами та правилами здійснення підприємницької діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, та інші платежі, обумовлені цим Договором.

Згідно з п.7.1. Договору облік електроенергії, спожитої Споживачем та (або) субспоживачами, приєднаними до електричних мереж Споживача, здійснюється згідно з вимогами ПУЕ та ПКЕЕ. У разі порушення Споживачем вимог нормативно-технічних документів щодо встановлення та експлуатації засобів обліку, їх показники не використовуються при розрахунках за спожиту електроенергію, а обсяги спожитої електроенергії визначаються Постачальником шляхом розрахунку згідно з вимогами додатку «Порядок розрахунків».

Додатком № 3 «Порядок розрахунків» до Договору встановлено порядок розрахунків, а саме:

- Споживач здійснює повну оплату вартості обсягу електричної енергії, заявленого на відповідний розрахунковий період до 20-го числа розрахункового періоду від вартості фактично використаної величини споживання електроенергії протягом розрахункового періоду.

- Споживач здійснює остаточний розрахунок за спожиту електроенергію, за перевищення договірних величин споживання електричної енергії та потужності, оплату рахунків за перетікання реактивної електричної енергії та інших платежів згідно з умовами цього Договору та підставі самостійно отриманих у Постачальника рахунків протягом 5-ти операційних днів з дня їх отримання.

- При остаточному розрахунку за спожиту електроенергію Постачальник враховує здійснену Споживачем попередню оплату та/або планові платежі станом на кінець розрахункового періоду.

Додатком 4 «Графік зняття показів засобів обліку електричної енергії» до Договору визначено, що дані про зняті покази розрахункових засобів обліку оформляються Споживачем за встановленою формою Додаток «Форма «Акт про використану електричну енергію», який надається Споживачем Постачальнику щомісячно протягом 24 годин з моменту зняття показів розрахункових засобів обліку електричної енергії.

За період січень-червень 2016 року позивачем виставлено відповідачу рахунки-фактури на оплату вартості спожитої активної енергії на суму 61 934,03 грн.

Судом встановлено, що відповідачем виконано взяті зобовязання за Договором в частині проведення розрахунків, однак з порушенням строків визначених даним Договором.

З врахуванням встановлених обставин суд дійшов наступних висновків.

Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.

Як зазначено в ст.174 Господарського кодексу України, господарські зобов'язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.

Відповідно до ч.2 ст.26 Закону України "Про електроенергетику" споживач енергії зобов'язаний додержуватись вимог нормативно-технічних документів та договору про постачання енергії.

Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України, ст.193 Господарського кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.

Згідно зі статтею 714 Цивільного кодексу України за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов'язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов'язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання.

Відповідно до п.6.1 Правил користування електроенергією розрахунки споживача за використану електричну енергію здійснюються відповідно до умов договору.

Згідно підпункту 2 п.10.2 Правил користування електроенергією споживач електричної енергії зобов'язаний оплачувати обсяг спожитої електричної енергії, а також здійснювати інші платежі відповідно до умов договору та рахунків, виставлених на підставі актів про порушення цих Правил та умов договору.

Відповідно до ст.527 Цивільного кодексу України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту.

Одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.525 ЦК України, ч.7 ст.193 ГК України).

Згідно ч.1 ст.530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).

Частиною 1 статті 625 Цивільного кодексу України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.

В силу вимог ст.629 Цивільного кодексу України договір є обов'язковим для виконання сторонами, відтак, виходячи з встановлених обставин справи та наведених вище законодавчих приписів.

У звязку з порушення відповідачем взятих на себе зобов'язань, позивачем заявлено до стягнення 251,83 грн. інфляційних нарахувань, 1491,52 грн. пені, 118,15 грн. три відсотки річних.

Згідно ч.1 ст.612 Цивільного кодексу України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом.

Порушенням зобов'язання, згідно ст.610 Цивільного кодексу України, є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання).

У відповідності до п.3 ст.611 Цивільного кодексу України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.

Відповідно до ч.1 ст.546 Цивільного кодексу України та ст. 230 Господарського кодексу України виконання зобов'язання може забезпечуватися, крім іншого, неустойкою.

У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання.

Згідно ч.1 ст.550 Цивільного кодексу України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання.

Статтею 230 Господарського кодексу України, встановлено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов'язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов'язання.

Частиною шостою статті 232 Господарського кодексу України передбачено, що нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов'язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов'язання мало бути виконано.

Пунктом 4.2.1. Договору визначено, що за внесення платежів, передбачених п.п. 2.3.3.-2.3.4 цього Договору, з порушенням термінів, визначених відповідним додатком, Споживач сплачує Постачальнику пеню у розмірі 0,1% від суми боргу за кожен день прострочення платежу., враховуючи день фактичної оплати, але не більше розміру штрафних санкцій згідно з чинним законодавством. Сума пені, 3% річних та інфляційних нарахувань зазначається у розрахунковому документі окремим рядком.

Відповідно до ч.2 ст.625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

Таким чином суд вважає, що вимоги щодо стягнення пені, трьох відсотків річних та інфляційних втрат є правомірними, оскільки відповідають умовам укладеного договору та чинному законодавству.

Перевіривши за допомогою системи «Ліга Закон» правильність наданого позивачем розрахунку пені, трьох відсотків річних та інфляційних нарахувань, судом не виявлено помилок, з огляду на що, вказані вимоги підлягають задоволенню.

При прийнятті рішення, судом враховано визнання відповідачем позову.

Як визначає ст.32 Господарського процесуального кодексу України, доказами у справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких господарський суд встановлює наявність чи відсутність обставин, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення, а також інші обставини, які мають значення для правильного вирішення спору.

Відповідно до ст.ст. 34, 43 Господарського процесуального кодексу України докази подаються сторонами та іншими учасниками судового процесу. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Господарський суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і обєктивному розгляді в судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Ніякі докази не мають для господарського суду заздалегідь встановленої сили. Визнання однією стороною фактичних даних і обставин, якими інша сторона обґрунтовує свої вимоги або заперечення для господарського суду не є обовязковим.

За змістом статті 33 Господарського процесуального кодексу України, обов'язок доказування та подання доказів розподіляється між сторонами, виходячи з того, хто посилається на юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги і заперечення.

За таких обставин, суд дійшов висновку задоволення позовних вимог, в редакції заяви № 122 від 13.09.2016 року з розподілом судових витрат за правилами ст. 49 ГПК України.

Керуючись ст.ст.43, 32, 33, 34, 43, 49, 78, 82, 84, 85, 115 Господарського процесуального кодексу України, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов задовольнити.

2. Стягнути Комунального підприємства «Турбота» Стрижавської селищної ради ((вул. 40-річчя Перемоги, 7, смт. Стрижавка, Вінницький район, Вінницька область, 23210, ) на користь Публічного акціонерного товариства «Вінницяобленерго» в особі Структурної одиниці «Замостянські електричні мережі» (вул. Гніванське шосе, 2, м. Вінниця, 21008, ) 251 (двісті пятдесят одну) грн. 83 коп. інфляційних нарахувань; 1 491 (одну тисячу чотириста девяносто одну) грн. 52 коп. пені; 118 (сто вісімнадцять) грн. 15 коп. -3% річних та 1 378 (одну тисячу триста сімдесят вісім) грн. 00 коп. - витрат зі сплати судового збору.

3. Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Повне рішення складено 16 вересня 2016 р.

Суддя Матвійчук В.В.

віддрук. прим.:

1 - до справи