ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЛЬВІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.09.2016р. Справа № 914/1708/16

За позовом:Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі Міністерства оборони України, м. Київ, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова, м. Львів;

до відповідача:Винниківської міської ради, м. Винники;
про:визнання недійсним та скасування рішення Винниківської міської ради №350 від 19.05.2016р.
Суддя Крупник Р.В. Секретар Цяпка О.І.
Представники сторін: від прокуратури: ОСОБА_1 прокурор;
від позивача-1:ОСОБА_2 представник (довіреність від 16.04.2016р. №220/229/д);
від позивача-2: від відповідача:ОСОБА_3 представник (довіреність № 3166 від 29.06.2016р.); ОСОБА_4 адвокат.

Прокурору та представникам сторін розяснено права та обовязки, передбачені ст.ст. 20, 22 ГПК України. Заяв про відвід судді та здійснення технічної фіксації судового засідання не надходило.

СУТЬ СПОРУ:

22.06.2016р. на розгляд господарського суду Львівської області поступила позовна заява Першого заступника військового прокурора Західного регіону України в інтересах держави в особі його органів, уповноважених здійснювати відповідні функції у спірних відносинах Міністерства оборони України, м. Київ, Квартирно-експлуатаційного відділу м. Львова до Винниківської міської ради про визнання незаконним та скасування рішення Винниківської міської ради №350 від 19.05.2016р. «Про продаж комунального майна територіальної громади м. Винники на вул. Личаківська, 105, м. Львів, Львівська обл. з аукціону».

Ухвалою суду від 24.06.2016р. порушено провадження у справі, її розгляд призначено на 06.07.2016р. Даною ухвалою також відстрочено Першому заступнику військового прокурора Західного регіону України сплату судового збору за подання позовної заяви до 06.07.2016р. Ухвалою суду від 06.07.2016р. відстрочено військовій прокуратурі Західного регіону України сплату судового збору за подання позову у справі № 914/1708/16 до ухвалення судового рішення у справі та розгляд справи відкладено на 13.07.2016р. В судовому засіданні 13.07.2016р. судом оголошувалась перерва до 21.07.2016р. Ухвалою від 21.07.2016р. суд відмовив прокурору у задоволенні заяви про вжиття заходів до забезпечення позову, продовжив строк розгляду справи на п'ятнадцять днів, її розгляд відклав на 06.09.2016р. Крім цього, вказаною ухвалою суд в порядку ст. 38 ГПК України витребував у Державному архіві Львівської області належним чином завірені копії рішень виконавчого комітету Львівської міської ради №410 від 05.07.1945р., №4/370 від 26.01.1953р. та рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів від 08.02.1985р. №3-с з додатком №1 до нього.

Прокурор в судове засідання зявився, заявлений позов підтримав, просив його задоволити повністю. Заявлену вимогу обґрунтовує тим, що 30.03.2011р. розпорядженням Кабінету Міністрів України №237-р територіальній громаді м. Винники передано у власність майновий комплекс військового містечка №85 по вул. Личаківській, 105 у м. Львові. 28.04.2011р. комісією у складі представників КЕВ м. Львова та Винниківської міської ради складено та затверджено акт приймання-передачі будівель та споруд військового містечка №85, при цьому земельна ділянка зазначеного військового містечка площею 1,0755 га не передавалася. 25.12.2015р. рішенням Винниківської міської ради №327 прийнято на баланс майновий комплекс військового містечка №85 без земельної ділянки. 21.01.2016р. рішенням Винниківської міської ради було затверджено перелік обєктів комунальної власності м. Винники по вул. Личаківській, 105, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні без земельної ділянки. Натомість, 19.05.2016р. відповідачем прийнято оскаржуване рішення №350 «Про продаж комунального майна територіальної громади м. Винники на вул. Личаківській, 105 у м. Львів, Львівська обл. з аукціону», до складу якого включено земельну ділянку з кадастровим номером :06:003:0078 площею 1,0755 га за цією адресою. На думку прокурора, вказане рішення відповідача є незаконним та підлягає скасуванню, оскільки згідно Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями і Керівництво з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затв. наказом Міністра оборони України від 22.12.1997р. №483, згода на припинення права користування земельними ділянками, які не використовуються ЗСУ, вилучення, зміну цільового призначення цих земельних ділянок надається Міністром оброни України за поданням заступника Міністра оборони України, а передачу земельних ділянок органам місцевого самоврядування в разі надання згоди Міністром оборони України здійснює начальник Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ. Проте, в даному випадку рішення про передачу спірної земельної ділянки площею 1,0755 га по вул. Личаківській, 105 у м. Львові ні КМУ, ні МОУ не приймалося і не погоджувалося. Крім цього, 07.06.2014р. в.о. Міністра оборони України підписано окреме доручення, яким тимчасово зупинено надання дозволів на відчуження (безоплатну передачу) майна, а також відмову від права постійного користування земельними ділянками, що закріплені за державними господарськими обєднаннями, державними підприємствами та установами, що належать до сфери управління МОУ. Також згідно листа заступника Міністра оборони України від 23.04.2016р., питання повязані з передачею фондів та земель вирішуватимуться після розробки Концепції розвитку ЗСУ на період до 2020р. та її затвердження.

Представники позивача в судове засідання зявилися, заявлені прокурором позовні вимоги підтримали, просили суд позов задоволити повністю з підстав, викладених у позовній заяві та письмових поясненнях до неї, оскільки оскаржуване рішення завдає шкоди інтересам держави у звязку з фактичним вилученням земельної ділянки оборони з державної власності.

Представник відповідача в судове засідання зявився, просив суд в задоволенні позову відмовити. Заперечуючи проти позову представник зазначає, що згідно Порядку вилучення і передачі військового майна ЗСУ, затв. постановою КМУ від 29.08.2002р. №1282, передача військового майна у комунальну власність територіальних громад міст проводиться за рішенням: КМУ щодо обєктів, визначених у пп. 1 і 2 п. 2-1 цього Порядку за згодою відповідної ради. Листом від 10.03.2011р. №220/1220 МОУ повідомило відповідача, що військове містечко №85 по вул. Личаківській, 105 у м. Львові не планується до використання ЗСУ для потреб оборони, а тому може бути розглянуте до передачі у комунальну власність Винниківської територіальної громади. На підставі рішення відповідача №106 3-ї сесії (шостого скликання) було надано згоду на прийняття у комунальну власність майнового комплексу військового містечка №85 по вул. Личаківській, 105 у м. Львові. Розпорядженням від 30.03.2011р. №237-р Кабінет Міністрів України прийняв пропозицію МОУ та Винниківської міської ради щодо передачі майнового комплексу військового містечка №85 по вул. Личаківська, 105 у м. Львові у власність територіальної громади м. Винники. Згідно акту приймання-передачі військового майна №2 та згаданих документів, майновий комплекс військового містечка №85 у м. Львові було передано у комунальну власність територіальної громади м. Винники. З приводу переходу права на земельну ділянку по вул. Личаківській, 105 у м. Львові на котрій розташований майновий комплекс військового містечка №85 представник вказав, що в силу положень ст. 120 ЗК України до Винниківської міської ради перейшло право власності на земельну ділянку на котрій знаходиться майновий комплекс військового містечка №85 по вул. Личаківській, 105 у м. Львові. Більше того, прокурором не представлено жодних доказів того, що до передачі відповідачу майнового комплексу земельна ділянка перебувала у володінні позивача, зокрема, державного акта на право користування земельною ділянкою, документи щодо відводу земельної ділянки, відповідно не могла і вибути з його володіння. На момент прийняття оскаржуваного рішення, земельна ділянка перебувала в комунальній власності, натомість у позивачів відсутні будь які права щодо відведення такої земельної ділянки третій особі, а відтак і право на захист свого порушеного права у вигляді визнання протиправним та скасування рішення міської ради. Також представник відповідача додав, що захист порушеного права у разі проведення аукціону та укладення договору купівлі-продажу має вирішуватися за нормами цивільного законодавства шляхом оскарження правовстановлюючих документів щодо права, у звязку з чим, обраний прокурором спосіб захисту порушених прав шляхом визнання протиправною та скасування рішення органу місцевого самоврядування не забезпечує його реального захисту.

Заслухавши пояснення прокурора та представників сторін, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Розпорядженням Кабінету Міністрів України № 237-р від 30.03.2011р. «Про передачу майнового комплексу військового містечка №85 у м. Львові» прийнято пропозицію Міністерства оборони та Винниківської міської ради (м. Львів) щодо передачі майнового комплексу військового містечка №85 по вул. Личаківській, 105 у м. Львові у власність територіальної громади м. Винників (Т.1 а.с.28).

28.04.2011р. на виконання вказаного Розпорядження, комісією у складі представників Винниківської міської ради та КЕВ м. Львова складено Акт приймання-передачі військового майна №2, відповідно до котрого відповідачу було передано майновий комплекс військового містечка №85 по вул. Личаківській, 105 у м. Львові, а саме будівлі, інженерні мережі та комунальні обєкти та обєкти благоустрою (Т.1 а.с.29-31). Також в п.3 даного акту комісія пропонувала Винниківській міській раді вивчити та вирішити питання користування земельною ділянкою на котрій знаходяться обєкти, що передаються.

08.11.2011р. відповідачу видано свідоцтво про право власності на нежитлові приміщення загальною площею 3034 кв.м. за адресою м. Львів, вул. Личаківська, 105, і 11.11.2011р. право власності на ці приміщення було зареєстровано за відповідачем, про що свідчить Витяг про державну реєстрацію прав №32006982 (Т.1 а.с.107, 108).

Поряд з цим, в 2014 році відповідачем було розроблено технічну документацію щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1,0755 га за Винниківською міською радою в м. Львові по вул. Личаківська, 105 (Т.1 а.с.117-214).

25.12.2015р. Виконавчим комітетом Винниківської міської ради м. Львова прийнято Рішення №327 «Про прийняття на баланс та обслуговування майнового комплексу військового містечка №85 по вул. Личаківська, 105 у м. Львові» (Т.1 а.с.32).

21.01.2016р. відповідачем прийнято Рішення №127 «Про затвердження переліку обєктів комунальної власності міста Винники, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні», яким вирішено затвердити перелік обєктів комунальної власності міста Винники, що підлягають приватизації шляхом продажу на аукціоні, а саме майновий комплекс військового містечка №85, зокрема нежитлові приміщення та інженерне обладнання нерухомого майна та обєктів благоустрою за адресою м. Львів, вул. Личаківська, 105 (Т.1 а.с.33-34).

19.05.2016р. відповідачем прийнято рішення №350 «Про продаж комунального майна територіальної громади м. Винники на вул. Личаківська, 105, м. Львів, Львівська обл. з аукціону», яким, зокрема, вирішено затвердити звіт з оцінки обєкта аукціону про проведення незалежної оцінки цілісного майнового комплексу військового містечка №85, що розташований за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Личаківська, 105, а також експертної грошової оцінки земельної ділянки площею 1,0755 га. (кадастровий номер :06:003:0078), що розташована за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Личаківська, 105, яка становить 34510803 (тридцять чотири мільйони пятсот десять тисяч вісімсот три) грн. 00 коп. відповідно до висновку про вартість цілісного майнового комплексу від 21.04.2016р. (пункт 1.1); затвердити стартову ціну продажу на аукціоні майнового комплексу військового містечка №85, що розташований за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Личаківська, 105, а також земельної ділянки площею 1,0755 га. (кадастровий номер :06:003:0078), що розташована за адресою: Львівська обл., м. Львів, вул. Личаківська, 105, яка становить 34510803 (тридцять чотири мільйони пятсот десять тисяч вісімсот три) грн. 00 коп. (пункт 1.2) та доручити Виконавчому комітету Винниківської міської ради забезпечити організацію проведення аукціону (пункт 2).

Рішення відповідача №350 від 19.05.2016р. оскаржено прокурором, так як останній вважає його незаконним, оскільки згідно Положення про порядок надання в користування земель (земельних ділянок) для потреб Збройних Сил України та основні правила користування наданими землями і Керівництво з обліку земель (земельних ділянок) в органах квартирно-експлуатаційної служби Збройних Сил України, затв. наказом Міністра оборони України від 22.12.1997р. №483, згода на припинення права користування земельними ділянками, які не використовуються ЗСУ, вилучення, зміну цільового призначення цих земельних ділянок надається Міністром оброни України за поданням заступника Міністра оборони України, а передачу земельних ділянок органам місцевого самоврядування в разі надання згоди Міністром оборони України здійснює начальник Головного квартирно-експлуатаційного управління ЗСУ. Проте, в даному випадку рішення про передачу спірної земельної ділянки площею 1,0755 га по вул. Личаківській, 105 у м. Львові ні Кабінетом Міністрів України, ні Міністерством Оборони України не приймалося і не погоджувалося, а тому відповідач не вправі виставляти цю земельну ділянку на аукціон.

Встановивши наведені обставини справи, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити, з огляду на наступне.

Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.

За змістом ст.1 ГПК України підприємства, установи та організації мають право звертатися до господарського суду за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів.

Згідно ч.2 ст.21 ПК України позивачами є підприємства та організації, що подали позов або в інтересах яких подано позов про захист порушеного чи оспорюваного права або охоронюваного законом інтересу.

Відповідно до ч.1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

У пункті 2 роз'яснення президії Вищого арбітражного суду України від 26.01.2000р. № 02-5/35 «Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з визнанням недійсними актів державних чи інших органів» зазначається, що обов'язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв'язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації - позивача у справі. Якщо за результатами розгляду справи факту такого порушення не встановлено, у господарського суду немає правових підстав для задоволення позову.

Таким чином, господарський суд зазначає, що перед тим як здійснювати аналіз правомірності та законності прийняття оскаржуваного рішення, в першу чергу слід зясувати чи порушуються прийняттям цього рішення права та інтереси позивачів у справі. За відсутності порушень таких прав та інтересів, немає правових підстав для задоволення позову і доцільності у подальшому здійсненні аналізу правомірності та законності такого рішення. При цьому, в силу приписів ст.ст. 33, 34 ГПК України порушення своїх прав чи охоронюваних законом інтересів прийнятим рішенням позивач повинен довести належними та допустимими доказами. Недоведеність позивачем такого інтересу має наслідком те, що його не можна вважати законним, відтак в позивача відсутнє право звертатися за його захистом до суду.

Як вбачається з матеріалів справи, заявляючи позов в інтересах Міністерства оборони України та КЕВ м. Львова, прокурор зазначає, що внаслідок неправомірного прийняття відповідачем оспорюваного рішення, порушуються права вказаних субєктів, оскільки користувачем земельної ділянки у м. Львові по вул. Личаківська, 105 є КЕВ м. Львова, спірна земельна ділянка входить до складу земель оборони та передбачає особливий порядок її відчуження, зокрема, за згодою органу управління майном Міністерства оборони України, яка одержана не була. В 2011 році відповідачу було передано лише обєкти нерухомості та інженерні споруди військового містечка №85, водночас спірну земельну ділянку передано не було.

На думку суду, судження прокурора про порушення прав та інтересів позивачів матеріалами справи не підтверджено, враховуючи наступне.

Обгрунтовуючи позовні вимоги в частині того, що спірна земельна ділянка належить до земель оборони і перебуває в постійному користуванні позивачів, прокурор покликається на рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради Депутатів трудящих № 4/370 від 26.01.1953р., а також рішення виконкому Львівської міської ради народних депутатів № 3-с від 08.02.1985р.

Як вбачається з матеріалів справи, пунктом 1 Рішення Виконавчого комітету Львівської міської ради Депутатів трудящих № 4/370 від 26.01.1953р. було вирішено передати КЕЧ Львівського району Прикарпатського військового округу в тимчасове користування строком на 5 років нерухомість і споруди із земельною ділянкою, які перебувають на балансі домоуправлінь місцевих рад і перебувають в користуванні військових частин у відповідності до Додатків №1 та №2 (Т.2 а.с. 33-34). В Додатку №2 під номером 21 значаться будівлі і земельна ділянка по вул. Леніна, 105.

08.02.1985 року виконавчим комітетом Львівської міської ради народних депутатів прийнято Рішення № 3-с «Про встановлення меж земельних ділянок військових містечок на території м. Львова» (Т.2 а.с. 39).

Як вбачається з преамбули та п.1 вказаного рішення, у звязку із закінченням строку оренди на будівлі, споруди і земельні ділянки, раніше передані в тимчасове користування квартирно-експлуатаційної частини Львівського району Прикарпатського воєнного округу в м. Львові, розглянувши відповідне звернення КЕЧ Львівського району, а також оглянувши в натурі вказані земельні ділянки, виконком Львівської міської ради Народних депутатів вирішив закріпити земельні ділянки за КЕЧ Львівського району Прикарпатського військового округу відповідно до додатку №1.

З Додатку №1 до Рішення №3-с від 08.02.1985р. прослідковується, що в ньому міститься перелік земельних ділянок, які відводяться Львівській КЕЧ для розміщення військових частин в м. Львові. До таких земельних ділянок належить земельна ділянка по вул. Леніна, 101 площею 1,11 га. Також з вказаного додатку вбачається, що дана земельна ділянка відводиться в тимчасове користування.

Судом на підставі архівної довідки №1107-779 від 05.09.2016р. встановлено, що рішенням виконкому Львівської міської ради №391 від 16.08.90р. вул. Леніна перейменована на вул. Личаківську (Т.2 а.с. 78).

У справі знаходяться Матеріали інвентаризації земель Міністерства оборони України військового містечка №85 (вул. Личаківська, 101) складені в 1993р. (Т.1 а.с.78-91) з яких вбачається, що юридичними матеріалами, які посвідчують право на землю вказаного військового містечка є Рішення №3-с від 08.02.1985р.

Також з експлікацій земель Міністерства оборони України, що залишаються в користуванні землекористувача (вказані експлікації слугують додатками до акту інвентаризації земель Міністерства оборони України) вбачається, що дана земельна ділянка перебувала в тимчасовому користуванні військового містечка №85.

На підставі листа Відділу Держгеокадастру у м. Львові №10-1323-0.2-3797/2-16 від 04.08.2016р. (Т.2 а.с. 76) судом встановлено, що земельна ділянка на вул. Личаківська, 105 у м. Львові площею 1,0755 га. (кадастровий номер :06:003:0078) знаходиться в межах земельної ділянки площею 1,10000 га. на вул. Личаківська, 101, котра була надана військовому містечку №85 згідно рішення №3-с від 08.02.1985р.

Таким чином, матеріалами справи підтверджено, що правовстановлюючим документом військового містечка №85 на земельну ділянку по вул. Личаківська, 105 являлося рішення виконавчого комітету Львівської міської ради народних депутатів прийнято від 08.02.1985 року № 3-с «Про встановлення меж земельних ділянок військових містечок на території м. Львова», згідно котрого вказану земельну ділянку було передано в тимчасове користування.

Відповідно до ст. 13 ЗК УРСР від 08.07.1970р. (в редакції станом на момент прийняття рішення №3-с від 08.02.1985р.) земля в Українській РСР надається в користування промисловим, транспортним, іншим несільськогосподарським державним, кооперативним, громадським підприємствам, організаціям і установам.

Згідно ст. 15 ЗК УРСР від 08.07.1970р. земля надається в безстрокове або тимчасове користування. Безстроковим (постійним) визнається землекористування без заздалегідь встановленого строку. Земля, яку займають колгоспи, закріплюється за ними в безстрокове користування. Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до десяти років. У разі виробничої необхідності ці строки можуть бути продовжені на період, що не перевищує відповідно строків короткострокового або довгострокового тимчасового користування. По окремих видах користування землею ОСОБА_1 Міністрів Української РСР може бути встановлений і триваліший строк довгострокового користування, але не більш як двадцять п'ять років.

Право короткострокового тимчасового користування землею засвідчується рішенням органу, який надав земельну ділянку в користування. Право довгострокового тимчасового користування землею засвідчується актами, форма яких встановлюється ОСОБА_1 Міністрів Української РСР (ст. 20 ЗК УРСР від 08.07.1970р.).

За змістом ст. 35 ЗК УРСР від 08.07.1970р. право підприємств, організацій і установ на користування наданою їм землею підлягає припиненню відповідно повністю або частково у випадках, зокрема, закінчення строку, на який було надано земельну ділянку (п.2 ч.1 ст.35). Припинення права користування землею у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 5 частини першої і частиною другою цієї статті провадиться за рішенням (постановою) органів, які надали земельні ділянки, а у випадку, передбаченому пунктом 4 частини першої цієї статті, - за рішенням (постановою) органів, які мають право вилучати земельні ділянки.

З огляду на викладене, враховуючи те, що Рішенням №3-с від 08.02.1985р. земельна ділянка по вул. Личаківська, 105 у м. Львові була надана військовому містечку №85 в тимчасове користування, беручи до уваги те, що право тимчасового користування посвідчувалося лише рішенням органу, який надав земельну ділянку (сторонами протягом судового розгляду не було надано актів про довгострокове тимчасове користування), то суд в силу положень ст.ст. 15, 20 ЗК УРСР від 08.07.1970р., приходить до висновку, що спірну земельну ділянку було надано військовому містечку №85 в короткострокове тимчасове користування строком на 3 роки, тобто до 08.02.1988р. Після закінчення вказаного строку, відповідно до ст. 35 ЗК УРСР від 08.07.1970р., право користування земельною ділянко припинилося без необхідності прийняття будь-яких рішень з цього приводу. А тому починаючи з 08.02.1988р. військове містечко №85 використовувало спірну земельну ділянку без належних для цього документів.

Суд наголошує на тому, що Відділ Держгеокадастру у м. Львові неодноразово в листах №10-1323-0.2-3797/2-16 від 04.08.2016р. (Т.2 а.с.76), №19-1323-0.2-2691/2-16 від 01.06.2016р. (Т.1 а.с.92-94) наголошував на тому, що земельна ділянка на вул. Личаківська, 101 у м. Львові площею 1,1000 га. знаходиться в користуванні Військового містечка №85 без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування.

Суд не погоджується із доводами прокурора та представників позивачів, що земельна ділянка на вул. Личаківська, 105 у м. Львові належить до земель оборони в силу положень Закону України «Про використання земель оборони» від 27.11.2003р., а також положень ст.70 ЗК УРСР від 18.12.1990р. та ст.77 ЗК України від 25.10.2001р. відповідно до яких землями оборони визнаються землі, надані для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України, інших військових формувань, утворених відповідно до законів України. Аргументація цього наступна.

Так, станом на момент прийняття Рішення №3-с від 08.02.1985р., чинний Земельний кодекс УРСР не визначав поняття «Землі оборони». Поняття «Землі оборони» зявилося в законодавстві лише із прийняттям Земельного кодексу УРСР від 18.12.1990р. (ст. 70) та було в подальшому відображене в Земельному кодексі України від 25.10.2001р. (ст. 77) та ЗУ «Про використання земель оборони» від 27.11.2003р. (ст. 1).

Разом з тим, в пункті 3 Постанови Верховної ОСОБА_1 УРСР «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» від 18.12.1990р. встановлено, що земельний кодекс Української РСР застосовується до правовідносин, що виникнуть після введення Кодексу в дію, тобто з 15 березня 1991 року, крім правовідносин, передбачених главою 5 Кодексу, до яких ця глава застосовується з 1 січня 1992 року. До земельних правовідносин, що виникнуть до 15 березня 1991 року (а до правовідносин щодо земельного податку і орендної плати - до 1 січня 1992 року), Земельний кодекс Української РСР застосовується до тих прав і обов'язків, які виникнуть після введення Кодексу в дію.

Таким чином, враховуючи дію законодавчих актів в часі, суд зазначає, що спірна земельна ділянка по вул. Личаківська, 105 у м. Львові належала б до земель оборони у випадку її надання для розміщення і постійної діяльності військових частин, установ, військово-навчальних закладів, підприємств та організацій Збройних Сил України під час дії ЗК УРСР від 18.12.1990р., або існували б правові підстави користування вказаною земельною ділянкою на момент набрання чинності ЗК УРСР від 18.12.1990р. В справі, що розглядається судом встановлено, що правові підстави користування землею припинилися ще 08.02.1988р., тобто до моменту введення в дію ЗК УРСР від 18.12.1990р., і за його дії, а також дії ЗК України від 25.10.2001р. та ЗУ «Про використання земель оборони» від 27.11.2003р. в користування не надавалися. А тому суд критично оцінює твердження як прокурора, так і представників позивача, про віднесення цієї земельної ділянки до земель оборони.

Суд також не погоджується із доводами прокурора та представників позивачів, що для прийняття оскаржуваного рішення мало відбутися вилучення спірної земельної ділянки із користування позивачів, оскільки за змістом ст. 149 ЗК України земельні ділянки, надані у постійне користування із земель державної та комунальної власності, можуть вилучатися для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади, ОСОБА_1 міністрів Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування на підставі та в порядку, передбачених цим Кодексом. Вилучення земельних ділянок провадиться за згодою землекористувачів на підставі рішень Кабінету Міністрів України, ОСОБА_1 міністрів Автономної Республіки Крим, місцевих державних адміністрацій, сільських, селищних, міських рад відповідно до їх повноважень.

Тобто згідно наведеної статті вилучення земельних ділянок здійснюється за згодою постійного землекористувача, право користування якого оформлене та зареєстроване у встановленому законодавством порядку. Оскільки, як вже зазначалося, позивачі не мали спірну земельну ділянку в постійному користуванні, їхнє право тимчасового користування закінчилося ще 08.02.1988р., а тому згідно даних Відділу Держгеокадастру позивачі вважаються такими, що використовують земельну ділянку без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування, то і згоди Міністерства оборони України на вилучення вказаної ділянки від КЕВ м. Львова не вимагалося. Більше того, відсутність будь-яких оформлених прав на земельну ділянку по вул. Личаківська, 105 у м. Львові станом на момент прийняття оскаржуваного рішення свідчить про те, що при його прийнятті Винниківська міська рада не порушила прав позивачів.

Відповідно до положень ст.ст. 4-3, 33, 34 ГПК України судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, обгрунтовують свої вимоги і заперечення поданими суду доказами. Господарський суд створює сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, необхідні умови для встановлення фактичних обставин справи і правильного застосування законодавства. Господарський суд приймає тільки ті докази, які мають значення для справи. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.

Відповідно до ст. 121 Конституції України, на органи прокуратури покладено представництво інтересів держави в суді у випадках визначених законом.

Згідно з абзацом четвертим частини першої статті 2 ГПК країни господарський суд порушує справи за позовами прокурорів, які звертаються до господарського суду в інтересах держави.

Частиною другою згаданої статті передбачено, що у позовній заяві прокурор самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також вказує орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, за відсутності ж такого органу або відсутності у нього повноважень зазначає про це в позовній заяві.

Пунктом 1 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.99р. № 3-рп/99 зі справи за конституційним поданням Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України передбачено, що прокурори та їх заступники подають до арбітражного суду позови саме в інтересах держави, а не в інтересах підприємств, установ і організацій незалежно від їх підпорядкування і форм власності.

В силу положень ч. 3 ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті.

Оскільки під час судового розгляду справи прокурором не було доведено належними та допустимими доказами порушення суб'єктивного права позивачів в інтересах яких заявлено позов, відтак, відсутні правові підстави для захисту цього права в судовому порядку та задоволення позову.

Як зазначив Пленум ВГС України в п. 3.3. постанови від 21.02.2013р. №7 «Про деякі питання практики застосування розділу VI Господарського процесуального кодексу України», якщо строк (строки), на який (які) судом було відстрочено або розстрочено сплату судового збору, закінчився, а таку сплату не здійснено, господарський суд з урахуванням конкретних обставин справи може своєю ухвалою продовжити цей строк (але не довше ніж до прийняття судового рішення по суті справи), або звільнити сторону від сплати судового збору, або стягнути несплачену суму судового збору у прийнятті судового рішення.

Враховуючи те, що ухвалою від 06.07.2016р. суд відстрочи прокурору сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі (який станом на 06.09.2016р. сплачено не було), враховуючи відмову в задоволенні позовних вимог, суд прийшов до висновку, що судовий збір в розмірі 1378,00 грн. слід стягнути з Військової прокуратури Західного регіону України в дохід державного бюджету України.

Керуючись ст.ст. 2, 4-3, 29, 33, 34, 43, 49, 82-85, 116 Господарського процесуального кодексу України, суд -

ВИРІШИВ:

1. В позові відмовити повністю.

2. Стягнути з Військової прокуратури Західного регіону України (79007, м. Львів, вул. Клепарівська, 20; ) в дохід державного бюджету України 1378,00 грн. судового збору.

3. Наказ видати після набрання рішенням законної сили відповідно до ст. 116 ГПК України.

4. Рішення набирає законної сили відповідно до ст. 85 ГПК України та може бути оскаржене до Львівського апеляційного господарського суду в порядку і строки, передбачені ст.ст. 91-93 ГПК України.

В судовому засіданні оголошено вступну та резолютивну частини рішення. Повний текст рішення складено та підписано 12.09.2016р.

Суддя Крупник Р.В.